1978 року 7 грудня\n1. Паршек у цьому в усьому ділі сказав нам усім свої слова, він їх як таких приготував. Весь час так воно ніколи не буде, я вам як таким не буду так ось ввічливим, служити кину, зовсім відмовлюсь, а візьмусь за гордість і незвичайність, стану я нове робити. Це він почув про це діло, чийсь є голос, якась недовіра й образа, нібито я так не робив.\nА в цю ось хвилину чи годину я, як і всі люди, народився, мене зустріли умови. Так хотілось природі, вона мене такого зустріла; без повітря, води не залишався. Земля прийняла, як усіх, щоб я по ній повзав.\n2. Спершу ніжками став ходити, очима дивитись, добре чув. Це було так, як і всім. Поступово став говорити. Учився цьому всьому від тебе. Як мені такому народженому на білий світ чоловікові доводилось у світ дивитись. Він ухопився своїм життям, йому як такому інші: «Як уже живеш, в природі влаштував сам себе?” Від природи одержую прибуток не поганий, а хороший. Мене обстановка так навчила. Я це все бережу, як своє власне, нікуди не діваю строго, щоб воно було не таке, а від цього всього краще. У цьому всьому ділі доводиться заслужити, бути між людьми як ніколи щасливим.\n3. У цьому всьому помагає природа, у неї є чим. Вона нас таких ось людей, котрі сюди прийшли, щоб на цьому місці жити. Він себе примушував так у цьому хворіти, він до цього місця звикав, його тягнуло. Він у цьому всьому як ніколи думав, він бачив, старався не забути. Це його така ось у цьому пам’ять.\nЛюди самі собі у цьому всьому прибавлять, хто був на цьому місці. Було двоє, ми їх бачили, а тепер уже їх прибавилось, за цей ось час стало троє. Уже треба щось таке інше йому робити. То ми мали дві ложки в цьому, а тепер треба три ложки.\n4. Вона кимсь робилась, комусь вона треба була. А раз треба була в цьому ділі, то її треба нам таким робити - живемо один раз. Підходить до того, щоб нам у цьому таким людям, котрі на цьому ось місці. Ми його таке облюбували, на ньому діло створили. Природа така є мати, вона зі своїми днями, що йдуть. Вони на місці на такому не стоять, один у цьому приходить, інший відходить. А ми ж у цьому є люди такі, нам треба, ми їх ждемо й хочемо, щоб це було, що нам треба, що ми хочемо. А в нас природа така вийшла: тільки люди забажають, то вона зробить. А їм треба природа спершу.\n5. А для людей природа несе цей прибуток, вона їх таких так ось у своєму житті збагачує більше, як треба дати. Він цим ось добром перед усіма так хвалиться й до одного інше прикладає. А збоку дивиться, в іншого воно не так. Воно примушує сказати свої слова: це йому так у цьому всьому везе. Ми як будемо.\nЯкщо роздивитись на таку ось штуку: ми цього ось у житті й не зробили так, ми зі своїм позаду зостались, узяли своє таке діло позаду залишили. А потім завидки пішли. Мій точний близький сусід зі своєю куркою мого півня приманив.\n6. Я теж йому близький сусід, через стіну я глянув: а мій півень, він по них лазить. Я тут же вмер, свої слова не зміг сказати, зрушити не зумів від свого зла. Я взявся за камінь, хотілось цьому всьому відомстити, свого півня цим камінням ударити. У ціль моєю рукою півня не попав, а курку сусідську по голові вдарив. А сусід на мою бойню гуся взявся до мене. Я цього не хотів, саме це так вийшло. Так мабуть сама природа зробила, вона мене навчила, що повинні ми за це все таке між собою такими зробити. Ми не люди в цей час зробились, а найзліші звірі.\n7. Ми так близько не стали навіть дивитись, у нас у руках ножі виявились. Нам може про це саме діло кому-небудь треба сказати. Але на це нема ніякої такої сміливості нам про це ось про таку штуку. А ми її для цього всього як якусь особливість у людях показали: учитися, дивитися. Це не якась ось вона штука, вона велике між нами невмираюче зло, таке воно буде для нас, така ненависть, її ми зробили. Якби не ця ось наша стіна, законна в природі межа, когось із нас не було б так на білому світі. І війни нами, самими людьми, починались, пішли на ... у цьому не сказали.\n8. Пустили в хід могутню техніку, ні з ким не стали ми рахуватись. І Богу як такому вірили, не порахувались із природою. У неї це саме є в житті, такі ось люди, як був у світі народжений Гітлер. Він мав таку надуману силу, котра не прийшла до сусіда й не спитала в Сталіна як у нового чоловіка, у будівельника, у комуніста: може, він у ділі в чомусь мав нужду. Гітлер не знав природу: а що буде далі? Його чуттям заінтересувала українська земля. У нього, такого вояка сильного, техніка першокласна.\n9. Вони брали віроломно місцевість. Гітлер багато мислив, але не далеко бачив, а хотілось би своїм шефством білий світ підкорити. А Паршека він був завоював. Як Бога взяв запросив у Берлін похвалитись, як окупованого віз. На кожній станції крик робили «гут пан», були цьому раді. Після цього всього Паршека німці, як Бога, хотіли в Берліні показати. А Бог – уболівальник за руського солдата, за всіх живущих людей ображеного характеру.\n10. Узяв як до нападаючих не поїхав. У чому діло? Про це знати нікому давалось. Паршека зустріли поліцаї України. Уже фронту не повезло через учинок Гітлера. Він хотів у гестапо перевірити сили його. Він перед 22 листопада 1942 року всю ніч Паршеком займався, мотоциклом провозили по своїх фашистах. Вони мало знали природу. У них нема таких мудреців, котрі б подумали про неї. Перед собою поставили слова: а може, і ми як такі в житті програємо? Не такі були в природі герої на чуже добро, їх як таких тягнуло до сусіда, на сусіда нападати. А от відповідати за це не доводилось.\n11. Зло між живими людьми як було, так воно й залишилось. Ми ненависними є такі люди, що-небудь таке інтересне за своїм бажанням хотілось би відібрати у кого-небудь. А природа на стороні того чоловіка, котрого вона держить у себе, вона за його заступиться. Ми такі люди зі своїм добром, на моє добро не дивись і не завидуй. Ти його робив, а я сам у цьому ділі, я його змайстрував. Кому воно моє треба? Тому, хто ним заінтересувався. Хто холодне схоче? У кожного чоловіка є своє хороше, а від поганого він біжить. Так і буває, у ньому живе тихо, хороше. Пічка в домі буває, але на печі не порятунок. А от море бурхливе, воно страшить усіх, як це тварина рогата, ричить вона сердито на когось незадоволено. Усі люди такі є не смиренні, а свавільні як ніколи. У лісі один на одного такого недоброго, як у лісі є якийсь хижак, він нападає на чоловіка. Він на ображеного не піде, а чоловік наважиться, лише б він побачив його. На це є незабутня така діяльність, вона нікому не вступає. Заєць побачить чоловіка, він від нього тікає лише тому, що боїться чоловіка. Він розумна істота, що в цьому він придумає. У нього палка, у нього камінь, що хоче, те й зробить.\n13. Я теж про це думаю, про це ось діло, а воно так нами робиться. Ми до нього готуємось. Нам про це говорили, що це ось, що ми з вами робимо, нам буде треба. Це, що ми робимо, інші не роблять. Нам, таким людям, хазяїн платить належну плату. Жити можна людям нашим таким ось, як вони тепер у такому стані перебувають. Їм доводиться так у природі зоставатись як ніколи зі своїм здоров’ям. Їх оточила в цьому ділі наша техніка. Чоловік втягнувся в штучне, хімія введена. Це є мішок Арктичного значення, а в космосі перебувають у невагомості. Це є не порятунок у цьому ось житті, а наш, усіх людей, буде в цьому великий програш.\n14. Ми – як якась свиня, кабан – найбільш смердюча тварина: чужим вона задовольняється. Не скаже він нам, що це йому від цього діла буде погано, пихтить, йому тяжко. А люди цьому всьому раді, на що таке вже готуються, свої ножі точать – їжа така. Ще життя не було, а в цьому всьому люди живуть і вони цим ось царюють. У них на сковороді жариться й так кусками вариться. Хочеш їсти – об’їдайся. Не говори про це все, що тобі буде від цього всього погано. Ми досита наїдаємось, а до тепла одягаємось – яка в цьому благодать. У цьому всьому в тихому домі з усіма такими вигодами багато.\n15. Ми так живемо, усього в достатку. Одне погано – наші животи не в порядку, заболіли, хоч лікаря викликай. Він у нас учений різних наук, спеціаліст. Учиться 25 літ, але того не знає, що йому дало народити цього маленького чоловіка. Він у нас народжений людьми, природою: повітрям, водою, землею. А щоб їм вірити як таким, ми не віримо, і не робимо цього, щоб із ним жити. Ми боїмось, як ворога, її, у цьому в усьому захищаємось, не любимо її таку. А хто ж нас таких ось полюбить, якщо ми з вами воняємо, у нас усе чуже й до того ж мертве. Давайте ми розберемось: з мертвим жити не доводиться.\n16. Он де могили за хутором. Щоб такому чоловікові, йому як такому сказати: за хутором живим природним залишитись там - це можливо, краще вмерти в домі. А тоді люди могилу викопають, і самі туди зі сльозами винесуть на віки-віків. Вони його й мене закопають. Лежи, не піднімайся ти, такий герой, котрого люди зустріли, самі нагодували й одягнули, а потім у дім зайшли, і там з усіма вигодами стали жити. Свою сонну систему розвили. Це воно було таке діло введено нами, людьми. Ми не хочемо цього діла робити, ми в цьому ледарі, не хочемо бадьоро жити та діла творити.\n17. Ми з вами такі люди, позвикали зі своїм ділом. Не встигли за це взятись, а про інше не забули. Це ми з вами так робили, робимо й будемо ми робити. Ми з вами такі ось люди, не встигли це закінчити, як інше на путі. Ми так без усякої мислі не обходимось. Сперш ми про це діло подумаємо, а потім беремось робити, як по конвеєру. Якби ми не сиділи на своїх місцях, ми б так не думали. Самі в Арктику їдемо і самі лазимо по слідах Ціолковського, вивчаємо простори країн. Космос нам треба, у нас супутники є, ми в них по Чкаловському навчились літати. У нас є навики, ми про них не забули, їх так ось робити. Усе нам дає наше таке знання.\n18. Ми в цьому всьому технічні люди, у руках маємо штучне, і хімія нам помагає. А от те, чого в нас нема, щоб ми про це знали, ми стараємось пізнати. Але нам те, що слід знати, ще не дається. Фізично природно ми поки що не беремось: безсилі ми зі зброєю в руках. Рвемо на куски, деталь, цяцьку робимо, нею такою в світі хвалимось: от, мовляв, ми такі люди, навчились робити, із ділків ділки. Ми взялись за це ось діло. У нас це виходить, але не зовсім. Діла великі по історії всій. А щоби була в цьому ділі якась користь чоловікові. Воно як було таке вмираюче, так воно й зосталось у людях. Ми ж у цьому ділі бідні люди. Як стояли ми з вами в черзі, так і до сих пір стоїмо.\n19. До нас по природі йдуть небувалі в перший раз людські дні. У них нема того, що мають люди. Він приходить до нас із своїм добром, у нього нема чужого. Він був, він є свій природний. З ранку сонечко буває, туман, тучі навислі, і вітер буває, а деколи дощик проходить, сніг на землю лягає. А від цього всього люди наші ховаються, відходять. Вони не люблять і не просять. Вони зі своєю зброєю їдуть до природи й вимагають своє те, що їм від природи буде треба. Вона їм як таким по можливості давала, вона їм ввела в їхнє життя на це щастя. Буде прибуток – вони його одержують. Ні – так зостануться.\n20. Так робилось у природі людьми, вони самовільно самі це ось діло робили й недоробили, так вони й умирали. Таке життя робилось, воно зробилось. Вони вмирали, умирають, і будуть вони так умирати. Природу ніяк не обдуриш. Вона матір наша, годувальниця, вона нас усіх до одного народила. Права, місця ніде ніякого не давала, усе свавільне діло не дозволила; вона ніякої експедиції, ніякого шефства – нічого не дозволила. А от це діло, зроблене Паршеком! Він розкрив істину перед усією природою, вона їх як таких неправдою оточила. Чому це так у людей вийшло? Вони їли, вони одягались і в домі жили, а фактично простуджувались, хворіли й умирали.\n21. Ця система, це діло, воно людьми робилось не на користь людського здоров’я. Ми від цього всього отримуємо шкоду. Мати-природа з недовірою до чоловіка поставилась за його зроблене на ньому хороше й тепле. Воно в природі легко не давалось, за його такий ось адміністративний учинок над іншим чоловіком. Ми, усі люди, є такі. Якщо в нас цього ось нема, чим ми маємо якийсь час прожити, ми без нього, без такого добра, жити не зможемо. Це все наший є такий у своєму житті порятунок, чому ми віримо, стараємось це зробити.\n22. Ми всі сили на це технічне кладемо на цьому ось фронті в цьому ділі. А воно як було, так воно зосталось перед цим ось чоловіком. Він у нас у таких ось людей від усього цього простуджувався і в цьому всьому хворів. Це видні сили фізично відірватись від материка землі, у невагомості й атмосфері побувати, а потім до землі негожий. Він же не може чистим енергійним тілом у космос – це є технічний у природі чоловік.\n23. Його треба виходжувати як таке. А ідея Паршека, вона не за наказом робиться, а в любові зберігається ділом. І холодно, і голод – свідоме це терпіння, воно вироблене в процесі цього ось життя.\nЧувілкін бугор – це всьому грім, на ньому є рай людського життя. Якби це не було правдою, Паршек не жив би. Він отримав таку вказівку від природи, щоб Паршек із цим ділом розібрався й згодився це зробити, на собі випробувати цю істину. Вона робиться ним. Чоловік – це маленька частина, вона все на собі випробує: голод і холод. Це неможлива штука для кожного чоловіка це зробити.\n24. А раз це зробив Паршек, то чому це не можна іншому. Чувілкін бугор – це місце природи, хто її любить, тому воно належить. Це один з усіх Паршек. Він не вивчений у природі такій ученими. Вони розбираються на сьогодні, але не знають його сил. А хто він є такий у цьому ось ділі? Він чоловік як усі такі люди. Про нього пише вчений-математик і фізик Хващевський Ігор. Він мою теорію добре зрозумів, тепер базується на цьому, із своєю доповіддю виступає, говорить істинно, що це ось треба нам. Ми це шукаємо, хочемо знайти. А коли знайшов його Паршек, те що треба буде нам усім, від цього відвертаються, відходять.\n25. Наше незнання. Ми як таку природу не знаємо не за який день. Він до нас таких приходить, він із собою несе нам, крім одного природного, як таке дароване багатство. Воно таким було, воно є, але воно не буде таким. Це один раз у житті. Запасу ніякого. А те, що було не відомо, так і до сих пір зосталось ніким не обстежене. І ніхто про цей прихід. День без нічого не приходить, він із собою незаслуженого забирає, природа із собою такого забирає. Корисне ніким не обране, ніколи і ніким воно не тривожиться.\n26. Будь-який день, що приходить, на тіло Паршека не впливає. Як жив він, так і зостанеться жити на віки-віків через це все, зроблене ним, - є любов і друг життя. Це є природа на Чувілкіному бугрі. Його визначили своїм здоров’ям у всьому житті для всього світу наших людей як рай. Це місце як таке зберегли для нового потоку, щоб люди на ньому не вмирали. Паршек цьому бугру не якийсь самозванець. Його за всім законом отець через відсутність засобів. Це місце ніхто з людей не знає й не відає про це ось місце. Це буде для всіх. Ми повинні його цінувати й берегти у цьому ділі. Це буде рай, де люди змінять свій потік, своє таке створене життя.\n27. Воно робилось весь час отцем. Він їм як своїм дітям що хотів, те він робив. Він йому в житті своєму заважав, за все нехороше розстріляв. Усі такі вони ці ось батьки. Він його, як дитя рідне, сильно так любить і ним, як своїм, розпоряджається. Це він такий отець рідного ім’я, мене він породив, а от життя своє не ввів. Це його незнання найгірше в житті. Я був в інституті, там де студенти навчаються на лікарів. Їм доводилось із мною таким зустрічатись. Я перед ними не таким ось виявився, можна сказати, нехорошим.\n28. Запитую по-своєму по такому: ви купаєтесь, хто-небудь із вас? Вони мовчать. Їм страшна ця вода холодна. А тут є життя одне чоловіка. Воно робилось людьми один раз, а от ми з вами діждались того часу, коли в нас, таких ось людей, не стало сил обслужити самого себе. Наше тіло стало негоже в цьому ділі. Треба з постелі вставати не так це просто, а треба швидко, щоб за яке-небудь таке діло братись. А в природі в умовах дуже багато діл, а їх треба буде чоловікові робити. Лише б тільки його почав, а його треба буде зробити. Так в людях наших діло обстоює.\n29. Ми, усі люди, без цього всього не живемо й не говоримо. Узявся за це діло. А ти знаєш, що треба буде хомути зробити. А його роблять у день самі люди фізично, роздумом міркують. Це діло робиться руками, ногами носиться. І кидають це діло, збоку діло інше. Якщо тільки мені як чоловікові із цим ділом розібратись, то цьому ділу кінця не найти. Якщо робити не будеш це діло, то ти не зробиш інше. А в тебе на це сили є, ти повинен робити. Це твоє діло недоробив описати – ти ніщо є.\n30. А про одне що-небудь таке питаєш, а в тебе є інше. Ти його оформляєш, а в тебе на носі інше. Одне назавжди не буває. Історія інтересна з багатьма такими ось фактами. Як почалось із самого дитинства в ділі Паршека. Він у природі воював зі своїм таким ось ділом. Його природа кидала в умови, щоб він там був. Його зустрічали, його таким проводжали. Йому як такому доводилось із своїм здоров’ям принижуватись. Це все робила природа. Вона йому килими розкладала, вона показувала плоди різного характеру. Він у них утягувався, думав, що від цього буде хороше. А природа хорошого не дає, що люди хочуть.\n31. Треба прямо сказати про це діло. Воно починається від першої початкової написаної букви, так називається. У розповіді слова він ставить сам собі про якесь життя, особливо торкається нещастя, створеній на будь-якій чоловіковій біді. А в біді буває все. Я, говорить сам собі чоловік. Природа є для всіх мати, вона нас неоднаково за наш каприз жаліє. Ми в ній живемо, психуємо, і вона нас як свавільних за що-небудь таке нехороше до природи. А в природі є люди, а в людях є який-небудь учинок. Не так любо глянув, не так любо подумав – це вже їй нехороше. А раз ми робимо не однаково, то ми неприємно й отримуємо. Це вже біда.\n32. А біда калічить будь-якого нашого чоловіка. Він на це ось не має свідомості, щоби буття визначити. Цього ми не хочемо мати, а йдемо від природи, боїмось повітря, води й землі. А раз ми це діло самі в природі робимо, це каприз, він робиться природою, через що ми, усі люди, гинемо як такі. Ми не вояки з природою, а труси. Ми люди в природі не такі, як у житті треба. Якщо нема в природі любові, то нема й життя. Найголовніше, всьому діло – це є любов. А з любов’ю треба свідомо це діло робити, тоді не буде в тебе ніякого захворювання. Тебе за це все природа полюбить.\n33. За все вона у відповіді. Без усякої природи ти, чоловіче, нічого не отримаєш того, що буде треба. Залежить все від того, хто робить. Він за це все, ним не зроблене, буде відповідати. Він не хоче і не вміє – він у цьому всьому ділі буде винуватий. Це не один чоловік у цьому винний. Усі люди починали це робити, зробили техніку, на чоловікові розвилося, а штучне руками зроблено, хімія введена людям. Вони в цьому жили через це все хороше й тепле, усі цим ось не задовольнили себе. Жили люди, надіялись на щастя.\n34. Було хороше йому – він жив хороше. Від поганого ніхто не пішов. Усі люди лежать у землі через це.\nА Чувілкін бугор послужить раєм для наших земних людей. Умирати там не будуть вони, а жити вони будуть. Це місце обрано моїм отцем рідним. Він сказав: життя моє має прогресувати на бугрі. Тому я спадщину від отця рідного отримав – це моє вічно не вмираюче життя в природі. Вона указала, вона обдарувала сама цими плодами. Я оточив себе дарами, вони мене держать у цьому. Ці багатства належать усьому світові всіх наших людей.\n35. Вони повинні змінити весь цей потік. Ми, усі ці ось люди, нічого такого, щоб їм довелось робити хороше. А вони все життя робили, роблять і будуть робити, але погане. Це місце. Люди такі, як усі, у цьому ділі ненависні, злі й капризні. Це найгірше в житті, не може бути цього діла. Чому це так робиться? У людях нема любові. А раз у тебе, чоловіка, нема ніякої любові в житті, то що може бути в світі.\nПаршекові місце указала радянська влада. Це люди, їм теж давали таке право, щоб мені задовольнити життя моє.\n36. Паршек до сих пір про це пише, він про це говорить. Якби люди цього не хотіли, що в себе намітив Паршек. Усі цього хочуть, але їм цього природа не дає, вони незадоволені. А раз люди цим незадоволені, уже це їхня хвороба. Особливо нашим людям, котрі живуть у селі, у хуторі, в аулі, у місті, це неможливо так, як їм хочеться. Вони близькі сусіди, а стіна їх відганяє. Вони робляться чужими, у них на це все наявне – злодійська ненависть. Через це діло близький сусід робиться хворий і байдужий. А раз через таке ставлення нема любові, то не бути в усьому ділі хорошому.\n37. Це такий розвиток, котрий зроблено самими людьми. За природу за умови це ми як такі в себе одержуємо. За це все наше діло нас із вами природа суворо карає. Ми в цьому всьому винуваті за наше все нехороше, зроблене нами самими. Ми це робили, це ми робимо, і так ми будемо робити. Це наша в цьому ділі помилка не мала, а велика. Через нашу нелюбов, через це ось кипуче діло всі люди цим ділом незадоволені. А зробити вони нічого не зможуть. Це є їхня така в цьому хвороба. Самі люди в природі так і зостались при своєму ділі. Отець був таким, і від сина цього не відбереш. Їхня стіна як стояла, так вона тепер стоїть.\n38. Що робилось при такому отці, те робиться при такому сині. Як було між ними діло, це біда з горем, так воно й до сих пір при них зосталось. А от Духа Святого такого люди не шукали. А він був, він є, він і буде, якщо за нього за такого так візьмуться всі наші такі люди, як узявся в нас один з усіх людей Паршек. Він продовжувач свого рідного отця, він йому цю віху показав. Йому доводилось жити потім, а отець не сказав: за рахунок кого жити доведеться. А Паршек сам узявся за це діло. Він знайшов його в природі. Цьому ось чоловікові належить бути на цьому місці, на ньому чоловік повинен зупинитись, і там йому доведеться жити за рахунок Святого Духу.\n39. Це місце довго шукав у природі, Паршек робив для цього діло, він улазив у воду й там без усякого дихання був. Це ось і є Святий Дух, де його зустрінеш, і будеш із ним так жити. У Паршека весь напрям був до того, щоб від природи, як матері рідної, отримати задоволення. А ми з вами, усі живущі на білому світі, своїм ділом не були задоволені. А Паршек довго на цьому папері писав букви, слова, а в нього не виходило до тих пір, поки він не побачив цієї ось істини, котра треба нам усім. Я один проти цього всього, я протилежний.\n40. Знаю добре все те, що робиться людьми на своїх місцях. Це зародилось споконвіку зло до самого ножа. Ти живеш сам, а я живу сам. Через цю стіну зі своєю такою ось мислю ти сам не перелізай – уб’є. Відповідати за тебе ніхто не буде. Такий у всіх введено закон. Двері свої так, без замка не залишай. Сусід сусідові будь-який є у житті ворог. Своє близько не клади, це не звичка, а свідомий грабіж.\nЛюди ось цього мого села Оріхівки, я як такий жив і бачив, як інші сусіди обходились. Їх було дуже багато, і рідко побачиш багатого чоловіка, він був незадоволений сусідом. У них така думка: вони бідного боялись, що цей бідняк зі своїм наміром хоче багатше від усіх пожити.\n41. Люди так звикли чужого не брати, а в кишеню лазити, говорити: «Господи, прости мене такого грішного, як я в житті зародився». Приходить така в житті пора жнив, усі люди в полі косять, жнуть руками хліб. А самі свою думку кидають від самого кінця й краю цієї місцевості. Він іде дорогою, а в самого своя думка в голові лежить. От я йду, а хто-небудь одну копієчку загубив.\n42. Я б її як таку підняв, адже вона чужа. А в житі є люди такі, що гублять, є такі, що підбирають. На таке діло не надійся. Більше від усього – на свої руки. Так живуть на білому світі всі люди. У них уся надія на щастя. Такий чоловік живе, він учений чоловік, технічне знає. У нього під руками все штучне, у нього хімія введена. А черга їхня гарантована своїм днем, що прийде. А він такий у житті своєму визначений, наносить ущерб здоров’ю, або грибок, або язву – це горе або біда. А ними дуже тяжко оволодіти, крім однієї істини, вона правда є в житті.\n43. Правда в такому ділі. Тому треба робити діло того, кого знаєш з хорошої сторони. Це заслужений чоловік. Він – у природі, читає, про це пише людям. А вони так від мене відходять, не хочуть, бояться, говорять: це для нас неможливо. А Паршекові буде можливо таке в природі життя.\nВін на такому заводі працював, де виробляли порох для військових снарядів. А його звільнив із цієї роботи цар із своєю союзною свитою, вони над Паршеком посміялись. Паршек старався доказати інспектору праці правоту.\n44. Він що Паршекові сказав у цьому? «Ми, - він говорить, - англійцям і французам віримо більше, ніж руським». Через це все самодержавство потерпіло в природі крах. Усім полком стріляли в дрохв, їх було три. А Паршек заради цього не стріляв, а хотів, щоб птиця зосталась у живих. Так воно вийшло, бо праве діло живого. Паршека ставила свита Керенського в царському селі на пост, а ротний командир Зорін так Паршекові наказав: “Якщо Ленін буде йти, то ти, як гвардійський солдат, прямо стріляй за мною”. Палац не удержався.\n45. Паршек був більшовик, із більшовиків більшовик. Ради миру в усьому світі їхав добровільно свою голову класти в кущах або груди в хрестах. Йому доводилось на ріці Збруч сидіти в секреті, бути спостережним, а ворога так і не бачив. Після мого відходу з фронту всі прийшли солдати, а німець прийшов слідом. Він наше село не займав, боявся відступу. Я останній відвіз хліб, а він своїм кінним загоном мішок зерна відібрав, усім велів його наповнити. А сам після цього всього став тікати, а їм Махно давав жару.\n46. Німець не вдержався зі своєю зброєю проти такої теорії, котра зберегла Леніна. Троцький від інтернаціоналу оратор був за більшовиків. Так улаштували капіталісти ради одного Паршека. Ради свого рідного отця індивідуальне хазяйство. Це він від природи добився, Корнієм Івановичем стали називати мого отця. А Шишкін колодязь зостався в Оріхівці. За це все, зроблене Паршеком для більшовиків, його прийняли в Гуковський осередок кандидатом, секретарем був Борщов. А кому яке право давалось від Паршека це все відібрати, скажіть мені, будь ласка? Я був районним більшовиком, так я й зостався.\n47. Я не відмовився від комуністичної партії. Старався шукати засоби в природі для того, щоб жив чоловік легко на землі. Я ради цього зробився Переможцем природи, Учителем народу, Богом землі. Я вояк за Радянську владу, партизан Толстоусовського загону. Під час шефства офіцерів хотіли мене примусити, щоб я їм служив – і я переховувався в Дону. Ці жорстокі люди мого отця шомполами били, 25, через що їм не довелось існувати. А що зробила адміністративна особа радянського устрою?\n48. Вони взяли на себе місію, через котру Паршека обстригли, оббрили й скоротили – хоч умирай. Наважився в Азовське море утопитись через це саме. А охоронці порядку помогли доставити в психіатрію. Це проблема чоловіка живого, як мені доводилось цього всього такого діла людям свою правду доказувати. У них уся складена техніка, у них у руках таке штучне, введена хімія. Їм для цього треба простір, природні поклади, багатство. Ці люди свої умови життя змінили, живе – на мертве. В Арктику не поїдеш на волах у ярмі. А вчені міркували, зробили в себе мотор, їх машина оточила, вона себе примусила плисти в Арктику на криголамі.\n49. Їх не задовольнило життя в мішку, вони там проводили свою роботу, весь час шукали потрібне для того, щоб нам доводилось робити щось руками. Арктика нічого не дала рентабельного. Учені свою систему – на інше діло. То вчені їздили експедицією в Арктику, а тепер учені люди додумались, зробили невагомість, стали літати в Космос. Це їхній новий напрям. Ви, як учені люди, там не знайшли, навіть не хочете всі глянути на своє сонечко. Це ваша є правда, своє оздоровлення. Бути таким, як я – Переможець природи, Учитель народу, Бог землі.\n50. Паршек - за вас, за таких ось хворих людей, вам хочеться. Ви пішли не по тій дорозі, по технічній, ненормальній. Вам треба золото. А я як Учитель його своїм знімаю, не хочу, щоб ви були хворими. Ви бідними не хочете зоставатись, вам треба економіка.\nПаршек говорить. Війна почнеться, Китай з Індією, почнеться в 1983 році в травні. Нашим необхідна допомога. Горе, горе вам – книжники, фарисеї, лицеміри – нічого ви в житті не зробили. Хіба не можна буде всякому чоловікові зробитись Переможцем природи, Учителем народу, Богом землі? Своє знайдене ставити, а чужому не заважати – це ідея наша.\n51. Паршек вам як ученим низько кланяється, просить, молить вас як таких, щоб ви по заслугах обнародували. Ми тоді візьмемось за Чувілкін бугор, він буде нашими людям раєм. Ми початкові люди, щоб звільнити Землю від посіву для того, щоб земля зацвіла квітами. Природа мені за це все поможе. За нас, за тих ось людей, весь світ заступиться.\nІгор Яковлевич Хващевський 21 числа цього місяця академікам нашу ідею розмальовує. Він усьому світові цим ділом доказує. Такий рай, як Чувілкін бугор, переробив у людях потік. Це початок.\n52. Люди наші зрозуміють і згодяться, почнуть робити те, що треба. Учитель – це є Паршек, він – усьому діло. За нього сама природа, вона його любить за його любов до неї. Вони є люди всякого роду, їм треба кинути, щоб вони зробилися такими, як Паршек. Холодно, голод, а робити треба. Одне їсти молочне, а хліба не треба, м’яса ніякого, води ніякої – це буде правда. Вони з ним разом виходжували свою клітину й серце молоде, загартоване, здорове, 25-літнього чоловіка. Ось тому я за чоловіка писав, пишу, знайшов його без усякої потреби.\n53. Це місце виявилось на Чувілкіному бугрі. Я хотів народити такого чоловіка, а мені охоронці не дали. Я сам узяв на собі випробував це діло, став, ради всього світу всіх людей я не їм, навіть не п’ю води. Землю звільнив від посіву. Води не стали вживати. Це наше зроблене нами вдвох, Паршеком і Валею. Нас двоє є таких у світі, нам сама природа за все небувале говорить. Що ми тільки не спитаємо, вона нам скаже й точно. Ми перевіримо на Ігореві, він має приїхати 23 листопада. А коли це звершиться, уже це буде відомо, істина, вона перевірена нами.\n54. Ось це мій є в житті в природі намір. Звертаюсь, прошу як таких, щоб вони стали такими, як це треба буде. Ми ж такі є учені люди капризного характеру. Нас треба так ось просити, а коли просьба нас задовольнить, то ми уступаємо як такому чоловікові. Він природою призначений, цим самим він один-єдиний. Йому довелось ці засоби. Ці способи, ці всі можливості в природі були, вони є й будуть, якщо ми, такі учені, його ідею піддержимо для наших таких людей.\n55. Вони ображені такі люди зі своєю хворобою, із своєю чергою вони не гарантовані з думкою своєю, їх оточує неправда. Вони живуть у мертвому, у неживому, можна сказати, чужому. Вони нічого не роблять і не вміють робити, щоб не простуджуватись. Вони в цьому технічні люди є, роблять штучне, а хімію вводять. Їх бідність оточує. Того, що їм треба, вони не отримують. Їм хочеться жити, але природа не дає. Він у чомусь такому в цьому ось терпить нужду. Він хоче жити, але цього права не отримує. Він як умирав до цього, так він і вмирає досі.\n56. Потік був старий, так він і зостався. Таким людям треба жити, а вони вмирають. Ось що Паршек у природі в житті малює. Це за нього стоять люди, вони в цьому ділі незадоволені. Їм мало не треба, а багато не доводиться одержувати - заважає погане здоров’я, воно втрачається, а нездоров’я випливає назовні. Що від цього, якщо вводиться в чоловіка в тіло його нездоров’я, він тоді губиться, у нього й мисль не так робить, як це треба. А жити в природі треба. Що робити доводиться, якщо здоров’я нема? Тільки одне – треба нам умирати.\n57. Ми ж такі ось у природі люди, ми близькі сусіди, а яка є в нас велика ненависть, зло між собою. Зайвого нема – уже добре. А коли в тебе прибавляється, іншому робиться погано. Як же так, що в тебе є прибуток, а в мене цього нема – уже хвороба, та ще яка. Я не маю, а ти маєш у цьому всьому, що й примушує про це ось діло думати. Ми з вами на місці на одному не звикли сидіти. Наше діло одне – є кішечка, є в дворі собака - це добре хазяїнові. А щоб придбавати інше, цьому кінця не видно. Чоловік цим хворий, йому хочеться хороше й тепле. Треба жити. А йому робиться страшно.\n58. Що може буде краще, ніж це все життєрадісне, живе, енергійне? Це тіло своє, воно чує одне, воно бачить інше, йому в житті дуже багато хорошого. А від поганого біжимо. Це тільки від цього не відходить Паршек. Він ради цього всього на білому світі відкриває очі, говорить нам усім: звільняю землю цим, даю бур’яном заростати й квітками заквітчуватись. А тварина буде збережена для молока. Цим чоловік проголошений на Чувілкіному бугрі без усякої потреби. Ось що Паршек зробить у людях у природі. Йому доводилось у житті робити, від чого було шкідливо всім людям.\n59. Ці люди самі знали про це діло, що воно є природне, воно для них чуже. А робити треба. Так наші предки стали робити, думати. Це все діло не було легке, їхнє тіло в цьому ділі сильно втомилось. У них звичка така їсти, після такого тяжкого труда треба відпочити, а потім свіжих сил набратись і знову це саме фізично робити. Ми в цьому ділі придбаваємо продукт, його сьогодні робимо, завтра теж, цьому ділу нема кінця й краю. А колись лопатись треба. Чоловік у цьому хиріє, він старіє, приходить у негожість. Він нікому такий у житті не треба, за ним треба догляд як за чоловіком таким безпомічним.\n60. Ці люди відмирають, їх земля тягне до себе. Паршек до цього діла дописався, діждався цих ось слів. Він говорить: для чого так жити, для чого так робити? А в цьому ділі ми, живі люди, гинемо. Ми ж обжери. Ми ж чужим нелегально оточуємось, крадемо, тягнемо. Говоримо: так це треба. Ми такі герої. А де вони такі ось подівались? Вони всі лежать у землі. Чому? Вони ждуть мого приходу. Я як такий про це саме в житті думаю. Не забуваю про свого товариша, близького по літах сплячого, він же між нами вмре. Його такого не стане, не буде.\n61. Паршек думає, він говорить про живого й мертвого чоловіка. А як це буде? Ніхто про це діло нічого не знає й не може знати. А люди живі своє таке діло роблять і ніяк вони не зможуть зробити. Ідуть один за одним, їх як таких очікують, як вони приходять до тих мертвеців, котрі як таких ждуть – це система. Вона продовжується. Мертвеці своє діло знають, їхнє діло одне – тягнути до себе. А живі люди безсилі.\n62. І в безсиллі лягають усі, нема ніяких таких змін, тільки одна є смерть, котра заважає життю. Люди робили, вони роблять і будуть робити те, що їм шкідливо. А їм шкідливо чуже природне: технічне, зроблене штучно з хімією. А от природна сторона пригожа до життя, вона має чоловіка зберегти всякими засобами.\nМи діждемось 1983 року травня місяця, то будуть застосовані всі бомби, що є. Це неможливо буде чоловікові через ці найголовніші життєві умови.\n63. Ми ведемо розмови про мир у всьому світі. Миру – цього між нами не вийде, крім тяжкої війни 1983 року в травні. Це буде в житті обов’язково, так говорить Паршекові природа. Вона точно указує: через Індію й Китай усі сторони. Жодна не заступиться, а заступиться один-єдиний Учитель, Переможець природи, Бог землі. Він нам малює про цю війну про це діло. Ми цьому ділу повіримо. Бог землі примусить нас згодитись. Усі люди підтримають на Чувілкіному бугрі рай, цьому місцю зрадіють і скажуть в один голос усі люди: це Бог є.\n64. Сила одна з усіх Паршека, він вам скаже правду одну. Йому задайте одне яке-небудь потрібне питання в житті. Він нам точно скаже. Такого миру, як думають усі, його не буде ніколи, бо природа терпить без кінця від нас таких. А Учитель не примушує, він її просить, молить, таку матір рідну. Вона ж така ось зберігає в усьому його добро. А добро є природа, вона від людей так сильно терпить. А за ідейним ділом Паршека, природа звільняється від ярма всього людства. Вона таке завоює, вона веде Паршека до життя, вона дає йому можливість.\n65. Паршек один-єдиний такий чоловік, він цьому є початок. Його діло одне – ображеного жаліти, помогти йому в його такому тяжкому житті. Воно тяжке ззовні й внутрішності, він від цього терпить. А Паршек це все в житті проганяє, дає всьому свободу. Це Паршек випросив у природи. Вона йому показала його таку путь. Він полюбив природу, найзлішого ворога. А природа є природа, вона ні з ким і не з чим не рахується. Це один за одним ідуть холодні зимові дні, вони зі своєю атмосферою не так виглядають.\n66. У них щоб якась зброя, ніякої, а тільки одне єство. Це все не в дусі - одна техніка з штучним, хімією. Це не потрібне, воно зовсім скасовує. Жити не доводиться живому разом із мертвим. Його зробили як діло руки чоловіка. Вони потягнули не до життя, а до смерті. За погане – поганим. А в погане оділи погане. Діло людських рук – це техніка, це штучне, хімія – нехороша сторона в природі. Зовсім мертвий капітал у цьому всьому оточує. Чоловік цей потік став мати як такий, у цьому всьому вмер на віки-віків.\n67. Цього природа ніколи із собою в цих ось днях не приносила, щоб у ній був якийсь складений для чоловіка технічний одяг. Ми цьому всьому ділу самі свідки. Кожен раз ми вранці піднімаємось, бачимо на такій траві росу, водою облито. Це ж те саме живляче молоко. А ми шукаємо для життя сировину, вона нашому ділу необхідна. Ми, усі люди, у цьому ділі хворі. Нема під руками того, що треба, – уже в цьому велика нужда. Ми буримо для цього свердловину, щоб попасти на поклади.\n68. Ми цим відкриваємо джерело, чим треба буде потім жити. Для цього й зробилась наука. Геолог шукає золото це, живуть у цьому ділі люди, їх природа цим втягує. Вони цим ділом хворі. Люди стоять на черзі, цього дня ждуть, до нього готуються, роблять зброю, роблять запас продукту. Ще вони не жили на білому світі, а передчасно в цьому приготувались, із такою жадністю він це все поїв. Це чуже його оточило. Він у цьому заболів, йому треба поміч лікаря технічної сторони. Він у нас чоловік ученого характеру, йому треба інструмент. Йому треба техніка, його зброя.\n69. Він цим стріляє. А природа ці капризи в себе недолюблює, за це все бере своїми силами карає. У неї прощення ніякого за те, що ми це робимо самі. Вони до нас приходять такі в життя зі своїми новими небувалими якостями. Ми для неї теж зі своїм неживим. Вона прийшла до живого енергійного, до запаху. А тут у цьому ділі не так пахне. А в природі самій робиться завжди по-своєму, по-природному. У неї чужого нема, усе енергійне живе пахуче, воно ніколи не вмираюче. Воно таким жило, таким воно буде жити в цьому ділі.\n70. Такі ці ось люди не сидять на одному такому ось місці. У них мисль одна: як би в цьому всьому знайти таке хороше й скористатись ним. Це буде краще. Це одне з усіх. Ми більше нічого такого в житті не бачили, а все ж довелось із цим ось зустрітись. Це є машина, зроблена руками чоловіка. Вона нашого брата возить до тих пір, до того часу, поки не розіб’ють. Ось що ми з вами такі люди зробили. Ми цю штуку робили, робимо таку штуку, і будемо ми в цьому ділі. Незаслужені люди, вони цим ось дихають.\n71. А що вийде? Природу ніяк не обдуриш. Вона народила, а сили, волі не дала, відібрала їх – безсилля ввела. Люди технічними зробились, штучним ділом оточили себе, а хімія ввели до часу. Паршек цьому всьому протилежний. Життя одне з усіх. Смерть від себе жене подалі. Він більше за мертвеців, вони бідні, умерли ні за що. Усі стоять на черзі, ждуть дня, що прийде. Він не порахується ні з якими такими особливостями. Вони над Паршеком ролі не відіграють, відіграє роль у цьому Паршек.\n72. Я, говорить він, народився від матері фізичного труда. Недаремно природа на снігу прийняла. Це було в останні в житті дні перед масляною, випав такий бурхливий сніг. Він з Паршеком зустрічався так, як ніколи. Це було в нашому селі Оріхівці. Такого снігу на землю ніколи не лягало, а тепер він ради Паршека ліг. Це було послання з висоти, щоб люди знали про такий прихід Паршека. Він недаремно прийшов на землю таким, він фізично сам себе. Після школи пішов у найми. Він став цю копійку добувати із-за бідності отця й матері. Вони жили в природі з багатьма дітьми, і так бідно. А я, говорить нам усім Паршек, у ці дні піднімався на ноги.\n73. Мене зустріли такі умови. Мені недаремно таке ім’я люди дали. Я таким був, і таким я між людьми зостався із цього часу, так і залишився зі своїм здоров’ям на бугрі зі своїми людьми, зі своїм ділом. Вони цьому всьому вірять. Вони туди роззутими приходили з Духом Святим. Вони кланялись низько до землі, словами просили в природи своє здоров’я, а воно було в нашого дорогого Учителя. Він нами такими обраний за своє діло: він нас фізично так ввічливо через свої руки приймав, давав енергійне живе здоров’я.\n74. Він у нас не адміністративна особа, він у нас для всіх нас слуга; не примушує, а просить нас розумно. Якщо треба почистити цю колдибаню від мулу, комусь треба що-небудь сказати, щоби була просьба ввічлива. А капризному, гордому нема нічого. Сама природа це має й хоче, щоб люди в цьому ділі були розумні, робили те, що всьому світові треба буде робити. Із природою воювати не треба, щоб вона від нас терпіла. А з нею треба ввічливо, у любові, щоб вона була задоволена нашим учинком. Можна без квашеного хліба обходитись, без цієї води й без м’яса. Уже цього Учитель досяг. Йому ж сили, котрі будуть треба, не прийшли, їх береже природа.\n75. Вона їх до цього діла тягне, а на це діло прийшов Учитель. Він до цього всього сам себе готує. Уже є, на що опиратися – це нам знайдено Чувілкін бугор. Він нас усіх до цього діла закликає, щоб ми своє наявне кидали як таке мертве, а взялись за живе, за енергійне. Те, що ми мали, нас таких людей не задовольнило. Як жили ми в мертвому такому капіталі, так ми в цьому зостались. Із своїм нездоров’ям ми на черзі всі стоїмо, безсилими робимось, нас природа калічить. Ми в цьому ділі простуджуємось, ми хворіємо.\n77. Це наше. Що схотіли, те й одержали. Ми такі є в цьому ділі люди, лише б захотіли. У нас на це бажання є, але ми цьому ділу не довіряємо, щоб у нас це ось вийшло. Ми, люди, поки здорові, нас не зломити в цьому. Ми доб’ємося й обов’язково. Нас природа цим обдарує. Ми люди не хворі, а здорового характеру. Пуди не носити, а свідоме буття. Терпіти – це наша буде в цьому перемога, яка є в природі. Перемога вважається присвоєною у партії, своя. Все те, що є в природі, воно вважається духовного характеру, живе, як ніколи, природне.\n78. У неї є струм, електрика й магніт. Вони перебувають у землі, у повітрі, у воді. Тому ми, люди, із своїм здоров’ям зі своєю думкою сильні. Головами причеплені, у нас сила в голові. Мозок повів по тілу живі нитки, вони чутливі. Ми теж маємо в себе струм, електрику, магнето. У зв’язку із цим усім ділом у нас у тілі є природне живе тіло, у ньому тепло. Ми привчились себе одягати красиво, фасонний робимо одяг, його як товар реалізуємо за гроші. А гроші трудом придбавають люди, їх умови примушують. Гроші так не повинні.\n79. Все ми для свого тіла придбаваємо за гроші. Воно не наше – чуже зовсім, воно природне. А ми його до свого ймення присвоїли, говоримо: це моє. А на це моє чужі накидаються всякими способами й відбирають. У них є для цього своя зброя, вона помагає в цьому оволодіти. Сьогодні воно твоє, завтра воно моє. Ми з вигодою торгуємо направо, наліво. Це теж у цьому війна природна. Вони для цього всього мають зброю, на неї люди надіються. Так як ми, комуністи, зробилися з агітаторів хазяями цього всього добра.\n80. Щоб комусь немічному віддати, цього в них нема. Вони говорять: це все ми самі зробили. А раз моє, значить не підходь. Ось що вони думають, що вони роблять по своєму вислову. Ми в природі є в людях як вихователі своєю метою комуністи, котрі своїм таким учинком у людях відзначаються, як буде їм треба в житті. Їх примусили робити, вони взяли на себе теоретичну підготовку за собою вести інших людей по-новому. Старий отчий устрій у самодержавстві знищили, а свій, революційний, синів ввели. Визнали в цьому усьому: вони самі без усякого такого Бога зуміють управляти.\n81. Вони запевняли, що буде життя хороше; по-теоретичному ми, мовляв, самі справимося. Раз ми за це взялись, робимо без усякої такої допомоги. Без усякого такого на своєму місці оточили себе, усім сказали, що ми грубо й упевнено за своє, те нікому не уступлять. Погрожують у цьому всьому, ми, мовляв, люди іншого покрою. А люди із цим ділом рахуються, приймають за людей. Вони, за всіма словами, нікому не вчили ніякого поганого. За стіною сусід іншого покрою з ним не ладить, а жити то треба. Ми живемо по-своєму, а сусід із цим не погоджується. Говорить: я, мовляв, не хочу. А раз не хочеш, то вже в житті не одержиш.\n82. Хто в цьому винуватий? Чи я, капіталіст, чи я, соціаліст, ми люди такі, як і всі люди. Що ми в природі робили? Те, що треба буде, від чого шкідливо. Ми живемо в мертвому капіталі, задихаємось у цьому. Ми самі живі, а мертвим оточені. Життя як такого, котре треба, ми не отримуємо. Ми вмираємо. І в капіталістів, і в соціалістів ростуть за рахунок цього на околиці хутору кладовища. Вічно невмираюче місце в землі в праху. Чоловік там так не лежить. Так даремно це не пройде, а обов’язково буде.\n83. Люди діждуться, прийде час. Настане такий час, люди змінять потік на інший. Місце таке знайдуть, їх оточить свідомість така бути за природу, вона запахом запахне. Золота й срібла не стане. Буде на землі рай природного характеру. А він був до цього, він буде тепер, коли ми з вами до нього прийдемо й скажемо у весь голос: ми знайшли вічно невмираюче місце Чувілкін бугор, ми його зайняли, ми ним оволоділи. А щоб цьому всьому повірити як якійсь істині.\nМи за своє таке місце в своєму житті клали все від себе. Його нікому не уступали, присвоювали, ним користувались, як своїм. Велике діло треба, щоб цього добитись, це місце заслужити й за рахунок нього один час так хороше й тепло пожити, сваволити.\n84. Цим ось місцем я живу один час, за нього мені гроші платять. Живу добре, вміння примусило так оточити себе. Про іншого такого нужденного, його матеріальну частину, думати не хочу. Я живу сам, а ти живи сам. У кожного чоловіка своє індивідуальне вчення, уміння свою роботу робити. А вона в людях була треба, він її робив для людей. Він був над ними адміністратор, розпоряджався. Він був над ними командир, усі його наказ виконували. Його діло таке – наказувати, а моє діло – так ось виконувати.\n85. Уведене законне явище, воно зроблене людьми, вони без цього не зостаються, а вмирають, як і не жили. Це таке діло, ми, самі люди, цей закон ввели. Тільки на ноги стали, уже думаємо про цього начальника. Він же міліціонер, йому доводиться розпоряджатись. З першого класу доводилось учитись на цього начальника. Він для цього діла учився в школі, щоби бути вченим. А коли чоловік одержує технічне знання, йому дають за це диплом. Він за своєю спеціальністю отримує місце, він тоді ним козиряє. Його діло в людях козир.\n86. Він своїм поняттям не хоче звертати увагу. Це його така гордість, чим не похвалишся. Це не виграш, а програш у цьому. У зв’язку з усім цим ділом у нас ввічливості нема. Ми в житті своєму бідні, нас природа не вважає в цьому людьми, а жене з колії геть подалі. Люди живуть у природі, вони надіються на свій мертвий капітал, він його збереже. Чоловік оточений мертвим. А мертвим жити – це найгірше. Ось які на білому світі вони зробили діла, без них таких і життя такого не буде. Його таке ось робиш, і хочеш його мати.\n87. За його таке ось діло треба дуже сильно дякувати, їм треба сказати спасибі. Це буде наш такий ось у цьому ділі живий факт. Ми з вами добились у природі. Вона нас таких ось у житті тягне, ми так живемо. Одні народжуються ягнятами, нерозуміючими людьми, вони в процесі цього діла одержують практичне знання. У них вселяється велика така пам’ять. Чоловік – це є жива така істота, йому доводиться чути, бачити, він може говорити. Якщо йому щось треба, він просить. Не треба – він віддає.\n88. Різницю визначає. Він смак у себе має, чує запах. Красоту з рук не випускає, старається що-небудь таке зробити. Погане від себе жене, хороше тягне. Любов у себе має. Він хоче, щоб у нього не було. Старається на ногах ходити, сидіти любить, удень не спить. У чому-небудь копатися йому хочеться. У нього звичка велика спати. Це його такий у себе розвиток, він народжений таким. Його в цьому велика така воля, з нього можуть інші сміятись, можуть його ображати. Він робиться в житті в природі фізично сильним, може накидатись, він знає, як робиться.\n89. Найголовніше – це є він зі своїм тілом, йому доводиться в природі одягатись, як люди привчили. Привчили годувати цього чоловіка, поставили на своєму місці житловий дім з усіма вигодами. Будь добрий, май повне право в це заходити так, як заходять усі люди. У цьому ділі із самого ранку до самого вечора на ногах, своїми руками щось ти в себе робиш. Твої очі бачать, стараються попасти з місця в інше до самого заходу сонечка. Воно нас усіх у домівки заганяє, як курей. Воно ледь не скаже, що треба лягати спати.\n90. А в нас уже надворі, треба лягати спати – така звичка. Ми так завчили: усю ніч, весь час спи й спи, як ніколи. Ця звичка нікуди не годиться. Це вічно розвинуто в домі в мертвому капіталі. Це йде не до життя, а до смерті. Що ми робимо в житті, це наша вічно розвинута система така є. Таке діло – герой уві сні гине. Це предкове явище, люди не схотіли так жити, як треба буде жити, як Учитель говорить. Тіло є живе, і те, що тебе такого ось оточує, природне. Природне дуже живе, як ніколи дихає. А задихається в мертвому капіталі. Ми так привчились жити. Живемо один раз.\n91. А в людей такі стоять будинки з балконами, у декілька поверхів. А ми в них так живемо – у них ми вмираємо. Для чого це було почато мною. Уся історія життя Паршека у цьому нашому селі. Я, Паршек, її починав. Школу довелось чотири класи через свою сільську роботу. Мені не далось похвальний лист отримати. Я своїм таким учинком, що я робив у житті. Треба як дитині спати, такий був час, а тебе за твою доброту моя рідна мати. Вона мене народила, їй доводилось так зі мною вчиняти. Мені було десять років, а мені доводилось рано підніматись.\n92. Може, і не піднімався, а мати моя - за що, я сам не знав – мене такого будила. Я сильно хотів спати. Треба до роботи. А мати била, мати моя за волосся схопить, за голову, і таскає – таке було моє виховання. Отець-шахтар, йому треба копійку заробляти. А моє діло – треба дядеві Федорові в полі помагати – такий порядок у селі. Найголовніше – це дядя Федір, він усьому цьому ділу - хлібороб. Його ділом було в цьому думати. Дуже тяжка сторона. Це давалось мені моє діло. Мені сказали, а я вже розумів, у житті людському треба робити. Я цю роботу робив: треба комусь її робити.\n93. Дядя сіє зерно по оранці. Його діло одне, а моє інше. Дві пари волів, їх запрягли в ярма за війя та за борони. Одна пара за одною. А коні слідом – третя. Їх доводилось водити мені. До тих пір вожу, поки дядя посіє. А тоді вільний у всьому, за мною всі дитячі пустощі. Я не забував про своїх домашніх, про тих хлопців, про ровесників, про дівчат, про хлопців. Я про них думаю, не забував про їхнє домашнє діло. Вони теж домівки мали. Вони не знали, чим я там займався. А я бачив: по залізниці йшов поїзд, він із трьома вагонами. Як зараз бачу: паровоз компаунд віз платформи й критий вагон. Це було вперше, цього ніхто не бачив, бачити нікому не доводилось.\n94. А я був цьому всьому ділу помічник, не кому-небудь, а батьку своєму рідному. Рано-вранці ледь світ виїжджаємо, ввечері пізно приїжджаємо. Нема з ким зустрічатись, нема кому що-небудь щоб розповідати. І що-небудь привіз, особливо поросятко або часнику польового, а його люди їдять. Це нове доступно мені добувати. Я весь тиждень весь час проробив, що було треба. Я був слухняний хлопчик у цьому, усю весну проробив, слухався. А коли роботу закінчили, треба в балці волів пасти – теж треба старших слухатись, вони цього хотіли. Наше діло – бігати, лише б сказали.\n95. А коли тебе це здоров’я оточило, ти не жалівся нічим, а слухатись було треба. Бігати теж буде треба: ти менший від усіх. А маленького менше за всіх питають й менше за всіх посилають, на маленького менше за всіх покладаються. Я був від свого брата більшим. З кого питали? З більшого. І в людях теж було не таке. Якщо доводиться щось робити, то менший у цьому всьому одержує менше, ніж більший. Видно по всьому цьому, це діло маленького чоловіка завжди залишається позаду. Видно із всього цього діла, на таку відстань менше всього закладають таких ось сил.\n96. На маленький об’єкт роботи доводиться витрачати матеріальності мало, навіть легше це все вважається. Завидки на таке все в житті, скільки ми не робимо такого в природі.\nМи з вами почали, у нас це все діло починалось із одного чоловіка. Він це все надумав, тепер це ось продовжується. Це все зробив на цьому місці чоловік. У нього така думка народилась зробити те, що ми, усі люди, сьогодні робимо. Нам у цьому ділі мало, ми беремось, хочемо зробити в цьому початковому ділі від цього всього більше.\n97. У нас, у таких людей, нема зупинки. Щоб на одному місці нічого не робити, такого в житті не було. А от це є: недоробили це діло, а інше на арені. Ми його робимо самі, ще ми його не закінчили робити, ми загубили в цьому своє здоров’я. Ми почали робити це діло колективом, а от щоб його зробити, ми це ось, що хотіли, не діждались – усі до одного чоловіка повмирали. А хто зостався в живих, він стоїть у черзі, жде свого дня, у ньому втратить сам себе. Це все нам зробило наше це, більше ми робимо, і ми його таким не зробили, умерли – це найгірше в людях.\n98. Це ми з вами зробили. У Мавзолеї лежить спокійно Ленін. Збоку заритий Сталін, усі видатні люди замуровані в стіні Кремля. А всі решта люди свої місця позаймали, спокійно лежать мовчки. Коли живі були, барикади робили. Щоб чого-небудь такого новенького, це ми не зуміли. Діло рук чоловіка, велике діло для життя – це ми зробили. У цьому великому ділі де наші люди подівались? Подивіться: які в нас є кладовища. Це був такий побут у людському житті. Був чоловік один-єдиний, розпоряджався сам один, він був цьому всьому хазяїн, цар землі.\n99. Жили люди чесно індивідуально. Що хотіли, те вони із землею робили: захоплювали, облюбовували, до свого імені присвоювали, своїм добром це все називали, робили таку огорожу, це місце, як око своє, берегли. Іншого чоловіка вважали чужим. Таке право в людях було, воно й зосталось. Своя сорочка, свій двір. Скрізь і всюди є природа, вона нам для життя живе й мертве давала. Ми крали, тягнули в двір, не ловились, говорили: це моє. А коли вмирав цей хазяїн, його виносили із двору, а все його це зоставалось за спадщиною. Він на це зостається хазяїн у цьому дворі. Також був у природі, як і всі люди, злодій, мисливець на природу.\n100. Він у цьому всьому довго думав, до цього всього він готувався, знав він про цей час, робив для цього всього зброю. Коли зима йшла із землі геть, земля приходила у пригожість, на цьому місці чоловік робив грядку, щоб посіяти зерно. День поробиш, а зиму всю їси. І не це ось у житті буває. Не встиг сніг накрити землю, у цей час мисливець узявся, зайця побачив: бах, його вбиває. Це теж убивчий прибуток. Він не такий, як землю оточує з усіх сторін, її примушує родити врожай, про нього думати щодня. Не спати, а робити, щоб цей урожай вийшов великий. А не це діло буває щорічно робота, а в цьому році вмирає.\n101. Це все діло не порятунок у житті, а в подальшому захворювання, простуда, і в цьому смерть. Ми в житті це велике діло в природі зробили.\n1978 літ на білому світі ми прожили. Сьогодні, 31 грудня, уже останній день цього року. Ради моєї такої мислі на землю впав білий морозний сніг. Я по ньому своєю легкою бистротою бігав, легко й хороше в цьому. Паршек на арені, він своїм голосом кричав про таке величезне діло в природі. Ми його таким ось робили. Ми його зробили за шістдесят літ. Де ми, такі ось усі люди, подівались? Ми повмирали, нас не стало. А ці ось, котрі стоять на черзі, вони ждуть свого дня.\n102. Він прийде за ними такими, скаже їм: «Ви чого ждете? Збирайтесь. Ваша прийшла пора така, яка й усіх приходить. Треба вмирати. Ваші товариші ждуть вас». У них така мисль, вона нас жде, як ніколи, такими. Це законне природне явище, як воно робилось, велике діло. І ми своє діло почате недоробили, при ньому вмерли на віки-віків.\nА в ділі Паршека, його такий висновок, за його думкою: треба робити те, від чого людям буде приємно, так хороше й тепло. Кому це буде треба? Це треба буде нам усім. А щоб не згоджуватись, у нас таке рідко, але це буває. У нас усіх сила на щастя, ми так живемо.\n103. А люди це маленьке діло почали, не хочуть цього зробленого в житті в природі. Ми самих себе так на край села чи міста. Ми цього ось діла й не хотіли робити, самі умови нас усіх. Як ледь щось таке, ми діждались людської смерті на ньому. Усі наші підготовлені сили, вони робляться нами для того, щоб за його таке життя доводилось як близькому рідному отцеві або матері, братові, сестрі, дідусеві або бабусі дуже жаліти. Сльози проливаємо, але щоб не відносити й не робити йому в житті таку пошану із квітами, килимами, але в землю зариваємо – це струм, магніт у природі.\n104. Так ось на людях було, воно буде так ось робитись, так зроблено нами. Це все ми самі зробили, ми закопували. Ми їх несемо на кладовище.\nА ось Новий рік, він з нами так зустрічався, що ми, руські люди, своєю думкою вперед до цього ось діла, що все моє в себе. Це все на таких людях, як були на перше число. Це їхній хутір був приготовлений проти тих людей, котрим доводилось від гітлерівських рук болісно вмирати. Так тепер краще б. Ви своє це технічне, штучне, у хімії показали. Це найгірше.\n105. Ми Учителеве робили в себе. Це люди, котрі робили у цей буремний час цього чоловіка. Він на це даремно народжувався, таку штуку він робив, їм було страшно. З такої тварини, з такого зробленого людьми чудовиська самі собі в цьому діло зробили. Є можливість зробити їм такий корисний спокій, що не заважає, щоб ти від цього всього діла залишився задоволеним рештою усього живого. Вони хотіли, щоб їм було від цього ось усього хороше й тепло. Це може зробити в житті тільки Бог.\n106. Він своїм ділом, своєю любов’ю всіх утихомирить, цим люди будуть задоволені, образи ніякої. Усі люди зостануться задоволені. Погане, черга щезне, її не буде. Ось чого люди в цьому доб’ються. Тюрма з лікарнею через це все відійде. Це все зробить у цьому Паршек. Він де б не був, що б не робив у цьому, йому на відстані робиться. Лише б чоловік, ображена чим-небудь особа, мене такого попросив, йому обов’язково в цьому буде допомога. Він оточить себе цим, що просив. Він обов’язково задовольнить себе.\n107. Ось вам живий факт такий, з котрим зустрівся Олексій Сердюк. Він хотів мене відвідати, гостем бути, квитків у продажу не було, він говорить. Із просьбою звертається, сам у біду попав: «Учителю, я ж не буду в тебе, дай мені квиток, щоб їхати». А на цю ось просьбу десь узявся перукар, спитав, у чому діло? Я йому жаліюсь: та ось нема квитка. Він пішов у касу, приходить. Гроші дай йому. Він пішов, - розповідає мені, - приносить. Я поїхав, приїхав, тепер тут. За все спасибі, він мені так сказав.\n108. Той, котрому доводилось зустрітись із горем і бідою, зустрівся з ними. Цим ділом трудно оволодіти, болісне воно, лише б пробралось у живе тіло. Це нестаток, він цьому чоловікові покою не дає. А в чоловіка якщо нема чого-небудь, він уже лазить по природі, шукає, хоче це місце знайти. Йому здається, що він щось загубив і він повинен це знайти. Він так думав про це все, не кидав так думати. Він фактично на цьому місці не бував. А життя вимагало там побувати.\n109. Що це за така моя, він говорить, історія. Я як такий чоловік у житті своєму не був, там живуть такі ось люди свої. Вони щодня рано-вранці вставали, їх умови такі грошові туди женуть. Виявляється, вони у цьому всьому ділі живуть. На цьому місці їм треба жити, таке в житі робити. Живуть вони в місці, самі ремісники, навчились робити селу те, що треба. У них ринок. Сюди всі такі хворі, нужденні стараються попасти, їм це горе з бідою. Хоч пішки, але треба буде йти.\n110. Люди готують людям цю ось болісну потребу. Сюди в цю місцевість з усієї околиці стараються попасти, хто з чим. Один говорив так. На цей базар до цих людей із своїм добром нікому не забороняється. Сюди йдуть або їдуть бідні й багаті, базар усіх приймає. У житті є, чим похвалитися перед усіма – іди показуй. Люди різного характеру. Він весь тиждень, шість днів, на це все витратив. Мало того, що він розмірковував, шукав такий у себе вихід, щоб його діло таке не пропало даремно. Він багато робив, не спішив цю ось річ робити, він на це труд заклав зі своєю правотою.\n111. Усім вона така в житті треба. Це для всіх людей люди готують, що краще та цікавіше. Він як любитель свого селянського такого ось діла таких волів у себе виходив. Я як сьогоднішній письменник про це базарне діло не забув. Його умови такі, у його хазяйському домі був такий порядок. Без цього діла він таких волів не зміг виходити. Ну й воли! Хто не підходив з баришників, щоб купити їх на м’ясо. М’ясникові не гріх було б таким м’ясом хоч один день поторгувати. Ну й хазяїн, його не обдуриш.\n112. Це чиста правда, сказав він. Хотів узяти за них гроші. Ми з вами, з такими ось людьми, весь рік весь час про це діло самі думали. Така ось для цих людей сцена, котру доводилось людям робити, вона дуже хороша зі своїми такими новими, сказаними в піснях, словами. Це діло було вперше. Треба ще краще поставити, але сил цих не вистачило. Техніка мала, штучне не таке, мало хімії. Усе робилось не так, як робить своє таке діло Паршек. Він зі своїм таким ділом недаремно це місце в природі.\n113. Не війною, не вибухами, не важко доводилось це місце відшукувати. За 46 років я його знайшов. Виявилось це місце Чувілкіним бугром. Він не цю нашу сцену показує. Він життя чоловікові нашому природне без усякої потреби. Ось що це місце. Нам мертвий капітал не треба.\nМи, усі люди до одного чоловіка, оточили себе цим ділом. Ми з вами стоїмо в черзі, ми з вами ждемо дня завтрашньої пори. Він до нас без нічого не приходить, а когось із нас, таких ось, як ми, хоробрих. Він з нами такими людьми не рахується, а легко-легко на наше тіло саджає свою виразку чи грибок.\n114. Ось що він у нашу чергу несе. А цієї черги для людей на цьому бугрі не існує. Паршек з любов’ю до неї прийшов, попросив її так, як це треба. Усім людям не жаліє це все передати з душею, із серцем. Моє – це є ваше. Діло своє наявне треба кинути зовсім, щоб його так ось не робити. Цього місця бугра всім вистачить, лише б його чоловік захотів. Його це все не задовольнило. Вони в житті простуджуються, хворіють. Їхнє діло це погане, нікуди воно не гоже до життя.\n115. Усі розумні адміністративні особи бажають щастя їм, здоров’я. Говорять, пхають: ідіть, робіть хороше, добре одержите. Це такий є в людях введений закон.\nА Паршек говорить адміністратору: ти мене обстриг, ти мене оббрив, а потім узяв скоротив. Що мені такому робити? Я був підготовлений говорити з ученими-психіатрами про нового чоловіка щодо свого розвитку. Я їм так сказав: це буду я той чоловік. Про нього мова йде така безсмертна. Цьому чоловікові для цього діла треба буде місце, щоб там цьому чоловікові робити те, щоб він не застудися й не захворів.\n116. Я, Паршек, це місце знайшов, оточив себе ним. Це місце всім відомо, на ньому були багато хто, не я такий є в житті один, за кого ручаються 12 чоловік. А нас поки що двоє, ми робимо все це діло. За наше все це, зроблене нами, у такому розумінні природа точно сказала, щоб ми знали. 1983 рік, травень місяць. Через Китай та Індію падуть усі наявні бомби на Радянський Союз. Перемоги ні в кого не буде. Усі будуть брати участь, а перемога буде через пізнання Учителя. Він введе на це діло свою істину, мир, любов, а не війну. За нього буде природа. Вона йому говорить.\n117. Попробуйте врятуйте. У всьому хто є? За її визначенням, це Паршек. Якщо він буде цей чоловік, котрого всі люди ждуть, він вам за вашим бажанням наперед, що буде. А він уже через природу вам сказав. Хочете-не хочете, а життєва ідея переможе.\nМи, усі учені люди, знаємо про це діло кожного чоловіка, живущого на білому світі. Спитайте ви в нього як такого: хочеться йому так умирати. Він же вам як таким своєї згоди не дасть. А в нас, у таких учених, спитає: а що ми зробили для цього, щоб ми не вмирали? Як була між нами ця смерть, так вона між нами зосталась.\n118. Ми ж з вами не хворі такі ось люди, розуміємо, знаємо добре, як ми вперше починали ворота відчиняти для Радянської влади. Нужда, у всьому нестаток великий, один жив у цьому, інший залишався позаду, він умирав. Трудно було так тоді, а все-таки ми в цьому розвились. Ми для цього оточили себе багатством, нас природа не забула, поставилась із своїм таким ось наміром. Я не проти цього всього, що робиться в наших людей. Вони роблять самі, їм природа помагає, вона їм відкриває все для життя. Вони своїми руками вмілими обмальовують це все.\n119. У їхньому житті тяжко так ось у природі робиться. Так воно має робитись, через це у них все є. Вони досита наїжені, хороше, до самого тепла одягнені; хороше, з усіма вигодами живемо в домах. Нам – таким людям, усім ділкам цього діла – жити хороше й тепло. А діло Паршека одне – у них спитати про таке ось місце, на котрому чоловік будь-якого характеру жив, не боліючи, не простуджуючись. А таке місце в природі є, ніким і нічим воно не займалось, не хотіли таке місце займати, і вони не вміли, як буде треба його так зайняти, щоб воно корисним місцем зосталось.\n120. Як його знайшов у цьому ділі Паршек? Він для цього діла немало пройшов по ось цій нашій землі. Люди так не пробували бути в цьому ділі. Він цю історію для цього робив так, як усі люди. Вони старались трудитись, так жити, як жили всі. Я цього добивався, старався робити те, що для життя було треба. А в природі це було, чим треба було перед усіма похвалитись. Цим, що було, природа мені в усьому помагала, за ніс вела туди, куди треба. Я без неї нічого не робив.\n121. Вона – моє місце, де я народився, де я виростав так, як усі такі люди. Вони мене в цьому ділі кидали тоді, коли вона хорошого тіла не давала: це такого повного права, щоб я комусь давав свої сили. Вона держала мене на віжках. У мене з дитинства була любима дівчина, я її до безумства любив, а щоб скористатись нею, природа не дала. Вона своє те, що хотіла. Вона мені душу, серце для цього знайшла зовсім з іншого села, вона через мою таку природну красоту не побоялась такого діла мого життя.\n122. Природа, вона все робила ради мене такого, щоб наші люди знали, кого вони від себе гнали геть. Природа цю дівчину змалечку готувала ради мене. Моя мати була щаслива тим, що вона народила такого мене. Я – так само, як і всі люди, а ми в природі піднімались на свої довільні ноги. І Паршек у житті робив те, щоб люди знали як такого чоловіка, хто разом із такими людьми жив. Він робив усе те, що треба. Паршекові в усьому помагали. Це все він робив з людьми разом, за своє життя він боровся.\n123. Йому також хотілось жити, як і всі люди з Паршеком. Він 35 літ з ними разом. Одне тільки Паршек своїм учинком, своїм життям не робив у природі чоловікові – щоб кров його лилась по землі. Він завжди жалів і хотів, щоб за нього заступилась природа. Вона його послала для цього на війну, щоб від неї отримати одне або друге: чи голова в кущах, чи груди в хрестах. Був наказ, німці мали на руських наступати – не пішли. Була команда дана, що руські підуть у наступ, - і так ніхто не пішов. Паршек яким був, таким він і зостався – живий непошкоджений.\n124. Кинув фронт: це не його таке було в цьому діло. Треба демобілізуватись, треба щоб війни цієї не було. Так воно й вийшло. Німці Україну окупували, а в Оріхівці не стояли. А все-таки хоч трохи зачепились, у Паршека з возу мішок зерна взяли. Це вже німці програли. Їх Махно гнав додому. Це була історія, цьому бути. Я робив на заводі шнидирит порох для снарядів артилерійських. А в цей час природа оточила сильним дощем, не дала моїй зміні вийти на роботу. Я був старший апаратник бігунків. Треба слідкувати за вивантаженням, а дві дівчини, руська й полячка, вийшли на роботу.\n125. Амонал мололи, треба було вивантажувати. Уся робота на мені була. Я сам за це взявся вивантажувати й хотів, щоб ці дві дівчини носили на сито цей амонал. У цей час прийшла директорська комісія по розширенню цієї будови. Англієць Пуссель, директори француз Еміль і руський. Ця полячка набралась такого діла як націоналка, мені зробила неприємність. Заклала, їй повірили, а мене як руського образили ні за що. Я був звільнений. Куди тільки не звертався, хотів я себе виправдати.\n126. Навіть інспектор труда був у Луганську. Він на мою таку просьбу так сказав: «Ми віримо союзникам більше, ніж руським». Я для цього діла обібрав без усякого.\nМої літа цар призвав на службу – і царю довелось відмовитись від престолу. У житті пішло доверху ногами. Десь узялись більшовики, вони дали всім. Таке право відібрали в усіх. А Паршек не схвалив отця – самодержавство. Цар через Паршека зійшов з колії, так що теорія стала на путь усього. Адміністративна особа в житті в природі нічого такого не зробить, сама себе у цьому зруйнує.\n127. Люди відмовляться від усього цього діла, а візьмуться за діло Паршека за Чувілкін бугор. Він для нас, для людей, єсть земний рай. Ми на цьому ось бугрі будемо врятовані. Там ми не будемо спати, простуджуватись і хворіти. Це місце, ці умови підказані для людей усього світу. Там на цьому місці, на цьому бугрі люди не будуть так умирати. Такого діла до цього в житті ніколи не було, а тепер це місце. Воно так даром не давалось. Паршек як один з усіх такий заслужений, він тільки один з усіх таких людей. Йому одному довелось збагатитись цим ось добром.\nМи його найшли, воно нам треба було в нашому такому житті. Воно нас примусило, про це ми довго думали. Вважали: це все на щось пригодиться в своєму дворі. Ми із цього всього зробили для життя свого цей дім житлового характеру. У ньому без нічого не доводилось так ось жити. Цей дім складено з каміння, чотирикутні стіни. Щоби було видно, ми з дерева поробили такі вікна, їх засклили. Двері вхідні ми поставили, через котрі доводилось із двору заходити. Для життя ми склали піч, вверх витягнули трубу для диму.\n129. Вогонь розводимо, щоби було тепло й на чому готувати що-небудь. Хазяїнові цього дому треба дуже багато природного добра. Без води не обійтись у всьому ділі, треба для життя чоловіка вода, він з неї робить щодня свіжі видумані страви. Це його вічно розвинута така звичка. У році 365 днів, щодня треба приготувати їжу й поїсти не один раз, а три рази. Про це хазяїн сильно думає, більше доводилось у цьому ділі робити. Чоловік цього дому лягав спати, а думки про це діло клав під голову. Ледь світало, вони його такого будили.\n130. Для цього день приходить, його нам природа присилає. У ньому нема нічого такого для нашого життя приготовленого, щоб ним доводилось жити так, як нам треба було, так, без нічого. Нам у своєму житті необхідна вода, вона завжди в запасі, відра повні стояли. День вимагав від чоловіка гігієну, чистоту. Перший догляд за собою – треба обличчя вмити, та ще з милом. Це твоє перше діло цього дня. А друге діло – треба цьому чоловікові щось їсти. Така в людей є звичка не забувати про самого себе, що їм треба в цьому, щоб жити й бути цим задоволеним.\n131. Час такий приходить, він примушує чоловіка про нього знати й думати, не перестаючи. У цей час треба для життя чоловікові не один такий ось дім, у котрому доводилось усе робити. Так ранок настає. Чоловікові умови природа приготувала, у життя ввела сонечко з теплими променями. Вони йому в житті змінювали атмосферу. Треба людям приготуватись до цього дня. У нас така звичка, щоб у тебе був свій запас на багато раз, приготовлений людьми наперед. Треба, щоб у чоловіка була картопля. У тебе для цього є умови. Ти цього добра хазяїн, у цей час готуєш, не спиш ночами.\n132. У тебе своя думка робить, вона диктує наперед, що буде треба сьогодні їсти. А сировина добувається самим чоловіком, у природі земля дає всякими способами. За землею як такою доводиться доглядати. Вона наша мати-годувальниця, усе нам таким дає. Трудись, роби те, що їй треба буде. Вона без усякого труда нам нічого не дає. Раз це ось людьми почато, у житті треба буде робити все. Вона до нас таких людей, один раз на рік приходять із своїми такими умовами. Вона землі тепло приносять.\n133. Земля починає дихати своїми квітами. Ось чого до нас ці ось дні поприходили – свою атмосферу вони створили. Людям доводилось у себе про це сильно думати, що доводилось робити. Зима лежала, сама ждала від людей підготовки. Це треба буде таке зробити в природі, щоб для цього часу такого була в житті продукція. Для цього чоловік із своєю силою розуму, із своїм озброєнням зробився таким ділком у природі. Те він природі зробив, вона йому стала помагати, щоб люди жили, бачили, робили, надіялись, що ми будемо так ось жити.\n134. Це життя ми самі робимо. Це наш фізичний труд, ми в цьому самі робимо. Природа умови поставила перед нами такими, спішать робити те, чого не хотіла природа. У неї є земля, у неї є повітря, вода. Люди привчили самі себе придбавати те, що треба для їхнього життя. Вони цим ось озброїлись, зробили приладдя, дійшли до такої ось техніки, штучно стали робити, і хімія на це ось треба була. Усе це люди з природи зробили, їм легко доводилось усе робити. А на етапі були ініціатори. За що не брались робити, у них це ось виходило.\n135. Це їхнє було діло, то вони зробили його, їм самим видно. Дім зробили самі на своєму облюбованому місці. А це місце його природне таке. Він його таке нікому не дасть. Він жив за рахунок нього як своєї власності, він розпоряджався, як своїм. Він що хотів, те зробив над ним. Хазяїн цього добра у цей двір тягне все живе. А мертве він, коли помирає, у гробу зі сльозами виносить. Жити б йому в цьому ділі, жити, а природа йому як такому не дала жити. Він, коли був здоровий, у житті робив, творив усякого роду в цьому ділі чудеса. А коли він застудився, він захворів, уже він не треба нікому, за ним догляд треба.\n136. А доглядати за хворим ніхто не хоче. Кому він треба такий ось хворий, лікарні, лікарю, сестрі, няні? Він там не треба. Ось що ми з вами, учені люди, так ось зробили. Ми з вами болісно повмираємо. Що може бути гірше, ніж це? Це все дало нам хороше й тепле. Ми що їли? Солодке, жирне, смачне. А як ми одягаємось? У фасонний, теплий хороший одяг. А де ми живемо? У своєму домі з усіма вигодами. Це наша всіх така є людська звичка. Наш сільський мужик її зробив. Хліб із степу возом повозив у двір, помолотив, повіяв, чисте зерно в засіки засипав, муку намолов, їсть хліб.\n137. Яке його таке життя? Воно на ньому вмираюче. Хіба Паршек у людях у природі такий своїм наміром зі своєю думкою?\nГітлер пішов з Богом війною на руських, українців як таких убивав. Він не знав і не бачив Бога. Чому Паршек і чому це так вийшло? У Берлін запросили, а потім у гестапо в Дніпропетровську він опинився. Це було для Паршека нехороше. Сувора зима лежала, а його на мотоциклі по німцях возили в ту ніч, коли німців під Москвою розбили, а під Волгоградом оточили. Я природу, її упросив, щоб німці цього успіху більше не мали. Так по-моєму воно й вийшло.\n139. Ми звільнимось від найлютішого ворога. У нас у цьому ділі проявиться любов. Так ми примусимо самих себе робити. Любов – це є таке в природі діло. Таке діло, щоб тут після першого числа цього року природна атмосфера так себе міняла. То була в природі морозна така холодна погода, то лив проливний дощ, і яка була в житті для цих людей зроблена зі снігом ожеледиця. Вона не давала їм такого спокою, захищеними ногами по льоду так ходити.\n140. Люди в цьому Новому році, 1979. Коли в ньому треба для них, таких ось людей, щастя, тоді у них була стихійна аварія. Вони ламали ноги, руки й стегна, а робити треба було. Виступав директор із розмовою про мільйони не просто так, їм хотілося знайти причину, чому люди, та ще молоді, не хочуть підкорятись такій тяжкій для людей режимній агітації. Вона була дуже тяжка для них.\n141. Ти, як мати рідна, його як дитя своє народила. Він твій. Його не вважай го... своїм, а вважай його чоловіком. Якими всіх вважаєш, таким вважай його. Він як твоє дитя теж хоче, щоб ти як мати чи отець навчили самі себе представляти йому свою небувалу ввічливість. Примушення його – це йому є гострий ніж. Ви самі знаєте, його в житті примушували – це є адміністративний наказ. Ви від цього всього наказу відмовтесь, починайте цьому дитяті змалечку цю просьбу прищеплювати. Усе, що ви робите над своїм солдатом, негоже – ваш такий упевнений наказ. А якщо його предки навчать просьби, він буде розуміти, для чого його так просять. Щоб він не робив такого поганого, щоб не вчився по-старому жити.\n142. Ці ось звички, котрі вводимо ми в дитячий розум, - це погане, нікуди не гоже. Самі їх учимо, щоб вони це ось у житті робили. Самим не хочеться цього робити, а інших примушуємо. Для чого ти куриш чи п’єш вино, тобі шкідливо. Ти свідомо це не роби. Дитя наше новонароджене, воно тільки що від матері відірвалось, пішло в життя в природу з великим адміністративним наказом. Ми показали йому таку дорогу, по котрій стали його примушувати ділу, щоб він брався за діло й робив його. Треба нам таким людям народжувати дитину без усякої потреби.\n143. Треба дитину просити, щоб вона не потребувала цього. Просьбу свою перед природою ставити нам, щоб вона згодилась із нами й стала цій дитині помагати зоставатись без цього всього. Просьба зоставатись без труда природним порядком у природі задовольняється. Здорове тіло – здоровий дух. Каприз усякого чоловіка перемагається ввічливістю. Ми просимо природу - і дитя просити. Яка введена нашими людьми ця ось ввічливість! У просьбі природа – до природи, чоловік – до чоловіка. Ось де наше таке, зроблене нами, - життя невмираюче живе природне. Це повітря, вода й земля – вони повинні це дитя зберегти природно.\n144. Природою дитина має зустрітись пахучою, а не воюючою через любов, свідоме це терпіння. Як же так я, говорю, у цьому всьому терплю: не їм, не одягаюсь, води зовсім не п’ю. А мені хочеться одягнутись і наїстись, а води попив би. Я так не роблю, як ви до самого (смороду). Воняєш ти. А раз чоловік природи воняє, то він негожий до життя. Корисне ніколи не вмираюче, через діло й порятунок усіх людей усього світу. Якщо люди такі природі будуть треба, то нехай така знайдеться свою дитину народити. Це все нелегально народжувалось через чуже природне.\n145. Природа втягувала в найкращі такі здорові якості, вони примусили чоловіка створити для життя цю похіть. Вона робилась нами нелегально обманом, лише б самець захотів свій член у лігвище вкласти. Через бажання й любові дитя створювалось, його мати виходжує дев’ять місяців у череві. А потім його люди зустрічають у зробленому багатстві. Люди цьому мертвому бездушному сильно вірять, надіються на це. Воно ж мертве, не живе, а капризне, свого роду нервове, через це все можна в будь-яку хвилину захворіти. Це чуже природне, ним нелегально користуються правом в один час пожити, а в інший треба вмерти.\n146. За рахунок чужого жити неможливо, природа має своє тіло, воно живе природне. У ньому струм, магніт, електрика – невмираюча істота, вічно живуща сама природа. Вона так жила, вона живе й буде так жити. Як вона терпить від цих людей. Паршек терпить це ось не тільки ради самого себе, а ради всіх людей усього світу. Такий є варіант. Людям треба визнавати Іванова й згоджуватись із ним, з ідейним ділом їм треба згодитись. Своє живе тіло все рівно відіграє роль у сторону Учителя, програш увесь в учених. Вони свої місця бережуть, бояться його.\n147. Це те діло, що треба буде в цьому ось житті. Треба визнавати природу як матір рідну. Не примушувати, треба буде просити її, тоді буде в природі на все такий виграш. Ми живемо так у природі, нас природа так держить. Паршек у цьому всьому перед природою в людях своїм учинком довіру отримав. Це він мало проходив таким, йому не тепло, але зате здорово. Він у цьому ще так не їсть і води каплі в рот не бере, а зустрічається з такими людьми, котрі стоять на черзі, ждуть такого дня. Для них він такий у житті сам прийшов, сама природа.\n148. Самі люди можуть узнати через фарфорове блюдце через свої такі руки. Ви спитайте в неї: хто є такий Іванов? Він був такий ось, він у цьому ось залишився... Щоб він чим-небудь таким виділявся, цього він не мав. А чому так сталось, що на нього в житті є така погоня з боку адміністраторів? Вони його як такого приймали, вважали: він не тією дорогою пішов. У нього дорога така вела до такого діла, за котре ніхто не брався цьому чоловікові в його такому ображеному житті помогти. Він у цьому таку ось довіру щодо цього від цього всього отримає.\n149. Він не погидував нічим таким, він став працювати над цим самим чоловіком. Він же в цьому обдарований. Йому довелось зустрічатись на цій дорозі з такими ось людьми, котрі стали в своєму житті жалітись. Вони говорять з якоюсь образою: нібито я від них відходжу, не хочу їм про це ось зізнаватись. Я сам себе в житті своєму не так ось показую. У мене не такі ось є сили, ходжу зовсім не в такій формі, у мене нема того, що мають усі люди. Я один такий у природі. Я не простуджуюсь і не хворію. Вони думають так, що я не хочу їм у цьому зізнаватись. Цього в мене нема. Це наше таке щастя.\n150. А таке ось щастя, воно всіх нас, ми його для цього знайшли. Тепер він вносить в Оріхівці Лутугинського району, Ворошиловградської області це місце. Чувілкін бугор відшукано мною в природі. Він має сили природного характеру. У цьому всьому роль відіграє повітря, вода й земля. Це місце треба буде для всякого й кожного чоловіка для здоров’я. Це перевірено Паршеком, він там сам усе таке в житті. Йому природа як така говорить про це ось мовчання, що нашим ученим не вкладається в голови. Що нашим людям поробили в їхньому житті? Вони зі своїм зайшли в безвихідь.\n151. Навіть не знаю, що робити з такими людьми, у котрих нема ніяких нових змін з хорошої сторони. Видно з усього цього: люди наші народжені. У зв’язку із цим усім, бути такому початку. Вони стали людей адміністративно посилати в найменше діло. А це діло людям доводилось починати з нічого. Воно треба було в житті. У цьому вимагалось від цих людей, щоб вони для цього життя починали робити це ось своїми руками. У них ніякого життя, ніякого діла не виходило. А коли ці перші люди своєю думкою надумали, як це діло оформити, обмізкувати.\n152. Їхнє було одне у цьому всьому – треба було його зробити. Їм доводилось це в природі зробити. Це була їхня робота, вони її робити стали. А до цього інші люди. Довго вони робили своє самодержавство, вони поставили царя на свої ноги. Отець своєї сім’ї, він усе робив над своєю сім’єю. Хотів - сина посилав туди, куди треба. Він отець розпоряджається цим усім, це його право було в цьому. Хіба мало та погано жилось, для чого він почав це діло робити – революцію? Він сам це зробив, свого отця не послухав. Він разом із народом, з людьми ображеними. Цей режим так було треба в житті прибрати, а вести сина право робити те, що в житті робив отець.\n153. На поміч цьому всьому прийшли вчені люди, вони стали примушувати людей, щоб вони робили придумане їхнє таке діло. За них партія, вона не хоче сидіти на місці, щоб нічого не робити такого вміло. Але треба було робити, й обов’язково треба робити. За стіл сідати треба, його хто нам дасть? Наш людський труд. А ми його на собі в цьому ділі розвинули, ввели його людям. Вони стали в ньому втомлятись, хиріти, старіти, приходити в негожість. Нікому такий чоловік не треба. Його місце – за хутором кладовище.\n154. Усі лежать у праху спокійно, про них забули, що вони такі були. У них було звіряче ставлення до людей. Вони їх, таких героїв, позакопували. Вони самі повмирали, їх умови примусили природі здатись. Вони зробилися технічними людьми. Учені робили те, від чого мені як ученому чоловікові зробилося тяжко. Я, він говорить, умираю. Що його примусило таким ось бути? Діло наше, улюблений труд. А ми його визнаємо й робимо до самої смерті. Ми вмираємо на віки-віків. Паршек нам, таким людям, говорить. Мені люди не дали працювати, вони мене скоротили. Я був між ними найбільш ображений чоловік.\n155. У цьому мене зустріли психіатри, вони як учені за мою ідею, що я став таким, ставилися з презирством. Критику гнилу в цьому на мене таку розвили. Я як був Паршек, так і зостався в тому ділі Паршек. До них люди запросили на поміч охоронця порядку, він це діло із своїм законом став держати не в селі, а в тюрмі, у психлікарні закритого характеру. Вони мене роками держали. Я й там сил набирався. Щодо цього мене помилково Сталін посадив, охоронець цьому не довіряв. За висновком лікарів, мовляв, чоловіка такого з його ділом у житті не було.\n156. Я малюю їм каротину про це, що це моє загартування-тренування. Куди тільки не писали, крокодилячі сльози проливали. Я був у людях як Переможець природи. Весь свій час свого перебування на нашій землі я не був такий. З перших днів мого життя я був заслужений, історія через мене рухнула, вона не устояла. Я треба був людям ще тоді, але природа мене держала, давала силу. Про це не знав. Я був такий, лише б мені, такому юнаку, що-небудь потрібно було зробити в природі в людях. Нас у дитинстві було двоє, ми були однолітки. Лише б тільки хтось нагадав, ми за ділом приходили.\n157. Але кого боялись? Іллю Абрамченка. Він погрожував нас поганяти хворостиною, а ми йому у відповідь сказали: ти нас лякаєш, погрожуєш цим, а ми твою хату спалимо. Нас таких двоє було. Чомусь боялись у селі. Самі ображати нікого не ображали. Заступались за бідноту, а багатому ми як такому мстили. Ми були шахтарі, робили на руднику, а він був від нас за 15 верст. Ми до нього щотижня ходили. Свою молодість у селі показували. Ми ж були одні з усіх хлопці, бігали ми молодцями, старались краще від усіх наряджатись. Чоботи хромові, а піджаки з брюками суконні. А нас як звали шарлатанами й шахтарями, так ми ними залишились.\n158. Ми не старались за собою вести, самі робили по-сільському. Як жили, так старались жити. Розкішного не було, лише б хліб та колодязна вода були. Сало в моді було, його продавали за гроші. А от гроші не кожен чоловік мав. Мав той, хто заробляв. А шахти були в нас, їм треба були люди, біднота. Вона приходила найматись у найми поденно робити. Брав хазяїн людей, щоб вони були трудящі. Хазяїн був капіталіст. За нашу роботу платили гроші. А наше діло одне: найнявся – значить продався. Треба робити, щоб так гроші не давались, вони потом добувались. Ми старались на цих роботах робити.\n159. У нас у селі, у такому великому, ми там жили не одні такі бідні нужденні. У декого був достаток, він не терпів нужди. А як жили ми, нас повно було. Оріхівка – три великі вулиці та були маленькі провулки. Щоб усі однаково жили, цього в нас не було. А це було видно здалеку. Ти дивишся, розгадуєш по воротах та покрівлях хат. У багача соломи не було, він боявся мокрого дощу, старався цього всього уникнути. Він свою хату покривав за достатком своїм. У кого були гроші, вони його робили видним мужиком. А хто міг позавидувати нашій землянці під землею? Я в ній народився.\n160. А щоб побудувати дім хорошого характеру, для цього треба були гроші. Мій отець був шахтар, він цю копійку колупав, робив життєву зарубку щодня по вугіллю. Цю зарубку він так рубав, йому платили за день упряжку 2 крб. Гроші були тоді дорожче людей. Вони себе не жаліли. За них ішли в цей бій. Мій отець був у цьому ділі трудяга. Природа не помилилась народити мене в себе такого чоловіка. На нього обрушились усі, хотіли його тіло за його діло вбити. Він для цього народився, щоб цій неправді дати за те.\n161. Чому це так вийшло в людях? Так вони в своєму житті жили, так як за своїм ділом вони робили, через це ось жили хороше й тепло. Жили люди при самодержавстві, не відійшли від цього хорошого, теплого, що нас, усіх людей, оточило поганим, холодним. Люди простуджувались, люди хворіли. Засоби проти цього не знайшли. У них навіть чоловіка не знайшлось такого, щоб таких людей від цього горя, від такої біди врятувати. Природа їм такого права в житті не давала, вона таким озброєним людям не дасть. Вони з природою воювали, воюють.\n162. Так вона від них терпить через їхній такий капризний учинок. Якби вони робили це діло, у них не вийшло. Що в житті їх примусило робити діло? Це перше діло зроблено для того, щоб у нас було все. Те ми робимо, що в житті маємо. У нас є зроблений нами технічно мертвий капітал, з котрим живемо один раз, умираємо ми в інший раз. Таке було в житті, це є все, таке в житті залишиться. Зробили – помирають. Щоб не вмирати, такого не було. Паршек говорить: не було раніше, так буде тепер.\n163. Люди не знали Чувілкін бугор і не збиралися його знати, як його пізнав Паршек. Ця історія робилась із того дня, з того часу, коли закладала свої життєві корні партія. Вона сама себе ввела за правду, за життя те, котрого не було. Вони в цьому не народжувались, для неї вони в житті нічого такого не робили. Природа є живі люди із своїм тілом, із своєю любов’ю, із цим ділом, котре люди не брались робити. Особливо не треба відходити від іншого, зовсім хворого чоловіка. Усі люди цього діла гидують, не хочуть хворіти.\n164. Бояться зарази, як би від цього не захворіти. Цього нікому не давалось. Завжди воно було, воно є, воно буде. Природа цього лише схоче, вона це має. Паршек не побоявся ніякої природи, ніякого дня, а все він любив, він любить, він любити буде. Такого чоловіка не народжувалось, щоб у партії був такий у житті. Партія цього чоловіка діждалась. Це буде еволюційність одна з усіх, вона на Паршекові буде, він для цього в житті невмираюча особа в цьому. У житті Паршека партія має зберегтись.\n165. Для цього йде такий час. Люди зробляться такими, котрих не було в житті своєму. Їм природа за їхнє діло зроблене - благом. Ми будемо для цього діла всі, як один чоловік, боги. Нас природа, як дітей своїх, прийме, пожаліє й поцілує своїм райським Духом. Ми запахнемо ароматом. Ось чому нас це вчить. Ми не хочемо цього діла, згоджуватись із цим ділом. Це діло буде не таке початкове, котре зробилось людьми: вони втягнулись без душі й без серця.\n166. Воно робилось не для життя, а для смерті. Це діло зроблене людьми, воно природою не виправдане.\nЯкби в цьому ділі не було цієї ось істини. Ця істина нас оточила, вона мною розкрита на Чувілкіному бугрі. Усі люди там були, вони кланялись низько цій ось землі, цьому місцю. Вони просили Учителя як єдиного Бога землі. Він стояв і просив, щоб вони це місце просили, молили його, щоб воно дало їм їхнє здоров’я. А здоров’я є в мене: здорове тіло – здоровий дух. Він оточив себе в природі Святим Духом. Що може бути краще як це все? Далі тиша.\n167. Я також такий у житті є чоловік руського походження. Ви думаєте, ця штука в людях така жива на арені є, вона у нас у всіх націй у домі, це таке в ділі є. Ми самі це ось у житті народили. Він для цього діла природою народився, це люди, це їхнє одне є таке. Вона була, вона є, і буде це завжди. Вона ж, як і в усіх у нас, у таких людях, котрі живуть на білому світі. Ми такі люди є, нас оточує мати велика така природа. Вона нас таких нагороджує.\n168. Ми в ній народжуємось не самі. Усе це зробила сама природа, у ній щодо цього є невмираюча істота. Без неї чоловікові ніде життя нема. Це для цього всього треба, де б не знаходився чоловік. Лише б тільки зародився, його як живого тягнуть до себе умови, у цьому ділі стараються зберегти. Вони є, як повітря, цього чоловіка оточило, воно зосередилось, звідти як живе тіло після води виштовхнуло. А земля прийняла це живе тіло, як воно в природі треба. Чоловік, він природної сторони, йому належить до землі прикріпитися без усякого такого діла.\n169. Він природно повинен був оточити себе. Йому як такому чоловікові не треба було ніяке діло. Він не повинен робити для цього їжу, не повинен робити одяг, йому як природному чоловікові не треба був житловий дім. Він так природою оточив себе. У нього по всьому зробленому виявились повітря, вода, земля. Це наймиліші друзі, що не щезають, навіки зостались. Ніхто цього всього не захотів, таким зостатись, як це треба. Усі люди пішли по тій дорозі, котра чоловіка втягнула.\n170. Йому показали дорогу хорошу й теплу. Цю дорогу вибрали люди, усі вони такі стали. Перш ніж йому такому ось у житті народитись, люди заклали на це все свій труд. Він робився, це було так треба. Раз ми з вами чоловіка народжуємо, ми повинні його годувати, а також одягати. А раз чоловік одягнувся, він наївся, йому необхідно для його життя зручності. Для того щоби бути в цьому ділі, знайшли в природі. Мертве - зовсім не твоє, із ним жити живому чоловікові ніяк не можна. Мертве тягне живе за собою, примушує робити в природі мертве.\n171. Він у цьому втомлюється, робиться в житті старим. Він такий не треба нікому. Ця система так у цьому ділі сама народжена, що чоловікові в природі треба вмерти.\nА Паршек про це довго думав і хоче, щоб люди не вмирали. Він сам цього ось добився, не по землі, а по снігу роззутим пішов. Це свідомість визначила моє буття. Люди не схотіли слідом за цим, за Паршеком, за його ділом, за таким, як пішов Паршек. Люди, може, пішли б, але в них природних сил нема. У них усіх є сили не природні, а технічні, зроблені штучно, а хімію ввели. Це нікому з учених такого, щоб від усього жили так, як самі хотіли люди.\n172. За бажанням своїм жоден чоловік у своєму ділі не хотів умирати. А як умирали люди, так вони й умруть. У зв’язку із цим усім Паршек народився протилежним. Він проти цього всього. Робити те, що треба людям. Паршек говорить: не треба робити, що ми зробили. Чоловік ще не народжувався, а йому як такому створили їжу, одяг, житловий дім. Він сюди зайшов живим, а от звідти він – мертвим. Природа сама відібрала в нього його наявні сили, він зостався без них. А раз сил у нього нема, уже він не є чоловіком життя. Ці люди, котрі всім підкорялись, вони в цьому не винуваті.\n173. Зостались винуваті люди адміністратори. Він своїм таким учинком примусив себе на своє місце таке народити чоловіка, і став його із самого початку примушувати робити свою покладену роботу. Він у цьому всьому зостався в людях неправий. Ми помилились через це все. Ми стали робити те, ми з вами зробили, від чого нам зробилось тяжко. Ті люди самі не хотіли цього робити, їм від цього діла робиться погано. А вони так привчили інших примушувати, щоб вони в цьому бажали своє щастя, здоров’я хороше, щоб нам робити, щоб таким учинком у цьому ділі не виграли, а програли.\n174. Хіба це буде можна за рахунок цього всього іншому чоловікові так жити? Це тільки розвинута в цьому є неправда. Вона з перших кроків стала людям заважати в житті. Вони в цьому всьому стали втрачати своє здоров’я, та із цим стали люди вмирати. Це була їхня помилка. Вони пішли по цій дорозі, вона повела їх по дорозі хорошого й теплого. Вона чоловіка веде до тих пір, до того часу, поки з ним не зустрінеться діло поганої й холодної сторони.\n175. А коли цьому чоловікові це діло зустрілось, то чоловік став не так відчувати в житті, у нього пішло зовсім не те. Я беру приклад із самого себе, таке ось діло переді мною, таким чоловіком. Я стою пишу цю ось створену історію. Вона в нас починалась на чоловікові, помилково ми ввели адміністративну особу. Примушення – це тяжке діло в житті чоловіка. Сам у цьому не хочеш робити, а іншого примушуєш. Говорить про цю штуку, він її хвалить. Ми іншої такої дороги не шукали, щоб зоставатись без цього всього. Ця ось історія ясна була, вона є в цьому труді, так вона в цьому зосталась.\n176. Це ось була історія, вона існує споконвіку, вона людьми зроблена в природі розумово й фізично технічне, штучне, хімічне. Цим населення, котре робило це діло, не задовольнило себе. Їх це діло в житті не врятувало. Люди в цьому всьому ділі як умирали, так вони й до сих пір умирають, і будуть так умирати. Призупинити історію цього діла не можна. А потік цього історичного діла можна замінити. То ми це діло робили.\n178. І нам із цією ось історією доводиться рахуватись як такою. Ми ставали на наші такі ноги, ми на них так ось ходили, самі свою таку гордість, своє тіло, так ми самі себе показували. Нам із вами доводилось таким ось добром хвалитись. Про це діло так ось ніхто не знав і не думав про це ось чуже. Ми, як такі люди, це діло в природі украли. Ми зробились хазяї ось цього, ми його до імені свого присвоїли, власністю своєю визнали.\n179. Це твоє, присвоєне тобою, воно тобою так зроблено. Ти по такій дорозі пройшовся, а люди твої слідом за тобою таким ось. Свою думку сказали, вони мене так не впізнали. Я між ними такими виявився не такий ось, як ми подумали про цього чоловіка. Він наш, ми його таким чоловіком вважали. А він виявився для нас чоловіком, знаючим про це діло. Ми від нього такого не чули, а він до цього діла підготувався. Багато часу вів старався там між ними побувати, про це діло іншим людям точно розказувати. Він про це узнав.\n180. Це своє було, воно є в будь-якого чоловіка. Він заінтересований місцем, на котрому ти як хазяїн жив, живеш і будеш ти так жити.\nПартія є природна. Вона чужим не задовольняється, вона мертвому не належить. У неї своє живе, мертвого нема, є природного характеру. Воно живе в повітрі, воді, землі. Щоб чоловік чоловіком не розпоряджався, вона є нове. Вона чоловіка з життя не проганяє й не примушує, а в свою чергу вона чоловіку говорить: зрозумій це діло.\n181. Це не адміністративна особа, що жене в бій безвинного незнаючого чоловіка. Партія в ділі не живе. Їй їжа не треба, одяг їй теж не треба, дім не треба їй. Треба люди не мертвого характеру, а живого. Їй треба таке місце життєве знайти в природі без усякого діла, такого діла, у котрому чоловік помиляється й на віки-віків умирає. Партія - невмираюча істота, вона народжена людьми для порятунку всіх нас земних людей, щоб вони відмовились від цієї технічної системи, штучного діла, перестали вводити хімію. Паршек є вона, природного характеру.\n183. А партія готує, але не колишніх людей – без усякої потреби, живих людей. Паршек не бореться за мертве, його оточує живе – це Чувілкін бугор. Він сам на нього на таке місце вийшов і там ці якості відкрив, а тепер просить чоловіка того, хто це діло не зовсім зрозумів, щоб чоловік це зрозумів і став робити те, від чого йому зробиться в його житті легше й краще. Я - цьому ділу перший чоловік, початковий. Я веду за собою цього чоловіка з упевненістю, щоб чоловік не простуджувався, не хворів, а був від цього всього здоровим чоловіком.\n184. Це Паршек, він - за живу партію, але не за мертву; за еволюційну, за свідому, не за хвору, без усяких цих грошей. Здоров’я не купляється й не продається, так воно природою дається. Треба шукати цьому чоловікові це ось місце, на котрому Паршек зупинився, і всі люди там були, закричали в один голос: ура. І сказали: це Перемога буде наша в цьому. Ми тут умирати так не будемо. Діло наше таке буде діло, ми будемо жити в цьому ділі вічно. Ми всі цього доб’ємось.\n185. Паршек Переможець природи лише тому, що він треба буде всім цим людям. Вони ждуть цього місця, цього діла, щоб їм цей чоловік це місце, таке діло показав, де люди зі своїм здоров’ям завоюють це ось місце, де вони не будуть умирати так, як вони до цього часу вмирали. Їм Паршек про свою ідею розкаже.\nЯ теж був таким само чоловіком, як і ви. 35 літ це я робив. Мені хотілось жити так, як іншим усім – хороше й тепло. А потім мені такому чоловікові природа підказала, вона – мені. Це хороше й тепле веде нас у цьому всьому.\n186. Будь-якому чоловікові можна буде це ось діло, котре зробив я, Паршек, і роблю життю те, що буде треба нам усім. Ми з вами в природі шукаємо те, що буде треба. Її таїна є в нас самих. Це ми всі є такі в житті люди, від котрих мені ніяк не можна буде відмовитись. Я – Учитель цьому ось ділу. Учу цього ось і помагаю в його розвитку такої ось думки, щоб він її так почав і її в цьому розвинув. А найголовніше – зробив діло, як наш для всього світу Ігор, математик і фізик. Він перед усіма вченими, самими теоретиками. Він душа моєї ідеї.\n187. Він цього всього творець, зрозумів мене й згодився зі мною не як із чоловіком таким простим, а як із заслуженим у людях. Бог, він треба всім людям для порятунку всіх людей усього світу від їхньої такої біди й горя. Вона їх оточила і з ними живе. Так воно робилось із нашим незабутнім Ігорем. Він зустрівся з нами, такими негожими, до життя.\n188. Ми його підняли, ми його для цього діла поставили на ноги. Він узявся за писанину всіх написаних моїх таких зошитів. Зрозумів, що там одна істина, котра примусила Ігоря перед вищими математиками й фізиками про істину, про невмираюче діло. Це Чувілкін бугор. Це місце було призначене моїм отцем рідним. У нього запитували як у такого: «А куди ти будеш свого сина Паршека дівати?» У нього як шахтаря засобів не було. Він їм гучно сказав: «Його місце життя – це Чувілкін бугор». Він мною оточив себе для цього діла, щоб там життя відкрити для наших людей. Безсмертя – це буде те в житті, колись це читали а книгах про небесний рай. А ми його знайшли на землі й указали його вічно невмираючим раєм.\n189. Ігор так у своїх двох статтях указав, він для всього світу кричить, йому хочеться, щоб про це діло узнав весь світ, усі люди. Ігор із своєю думкою своє діло розвинув для того, щоб зосталась між усіма істина. Вона ніким ніяк ніде не завойована, усі люди живуть нелегально в неправді. Їм хочеться багато хорошого й теплого, а природа їм не дає цього, потім вони залишаються в людях поганими й холодними. Паршек – на бугрі. Паршек сильно про це ось кричить. Йому хочеться сказати й указати своїм правим пальцем на те місце, де Ігоря сам Учитель Паршек приймав.\n190. Він хороше бачив у цьому ось першому початковому місці. На цьому Чувілкіному бугрі Учитель не одного його так приймав, а всіх нас, хто там був. А їх усіх 50 чоловік, вони всі, як один, приймались, отримали енергію, спустились із бугра вниз до колдибані, там вони скупались, повернулись усі такими життєрадісними. Сіли в автобус, поїхали, усі залишились задоволені. Усіх запитував. Відповідь була в цьому: «Хороше». У всіх був бадьорий настрій. Усі сказали Учителеві: «Спасибі». Це дано практичний твір. Усе це робилось на славу свого здоров’я.\n191. Ось на що доводилось так опиратись. Нехай хто-небудь це ось зробить. Паршек робив, він зробив, тепер у цьому ділі розумійте. Є, що прочитати. Історія великого характеру. Вона шукає чоловіка такого, котрий буде треба для життя. Ми, такі люди, знаємо про це діло, ми починали його робити. А це робилось тій маленькій дитині, вона народжена нами, такими людьми. Предки цієї дитини самі не хочуть робити це діло. Ми йому такому новонародженому чоловікові застосували палку й сказали, що ти зобов’язаний робити.\n192. У зв’язку із цим усім ділом я як хлопчик зобов’язаний зробити. Я ж не розумію, а мене умови так ось примушують. Що мені, такій маленькій дитині, робити? Я цьому зобов’язаний. Люди такі стали на арені: примушувати треба, підкорятись треба, робити треба. А що із цього діла всього виходить у житті? Ми хочемо жити, а природа всім нам через це все не дає. Ми помираємо на віки-віків.\n1979 рік 10 січня\nНабір – Ош. З переписаного. (в1412).\nОтець і син 37,152