Філософські образи науки та її методів\nНазвание работы: Філософські образи науки та її методів\nОписание: Оскільки філософія зорієнтована на пізнання і пошук істини, її слід трактувати як процес філософування (міркування, роздумування на філософські теми), як уміння філософувати. Для філософа процес пошуку істини важить не менше, ніж сама істина.\n«Філософські образи науки та її методів»\nстудентка 5 курсу М-1 групи\n1. Ідея створення "нової науки" (Ф.Бэкон, Р. Декарт)\t4\n2. Як можливо наукове знання? (І. Кант)\t7\n3. Філософія як «наука наук» (Г. Гегель)\t12\n4. Наука  «сама собі філософія» (О. Конт)\t15\n5. Наука як «загальний духовний продукт суспільного розвитку» (К. Маркс)\t17\nМетод (грец. теіпосіоз  спосіб пізнання)  сукупність правил дії (наприклад, набір і послідовність певних операцій), спосіб, знаряддя, які сприяють розв'язанню теоретичних чи практичних проблем.\nІдея створення "нової науки" (Ф.Бэкон, Р. Декарт)\nУже на початку XVII в. Ф. Бекон і Р. Декарт виступили пропагандистами науки, природознавства, яке виникло як особливий духовний феномен, оформилося і відокремилося від філософії, виробило свої особливі методи, принципи та орієнтири. Бекон і Декарт розглядали науку як такий реальний соціально-духовний феномен, який існує самостійно і за своїм методом пізнання принципово відрізняється від традиційної філософії. При цьому вони не тільки осмислювали логаку що розвивається природознавства, але також були творцями його методів і принципів пізнання, різко критикували схоластичний метод дослідження. Вони закликали філософів і вчених прислухатися до фактів, закономірностям природи. Головну задачу науки вони бачили у випробуванні природи, в ретельному аналізі предмета дослідження та узагальненні, поясненні реальних фактів.\nЗгідно Бекону, наукове пізнання природи можливо тільки на основі досвіду, експериментального методу дослідження. І тому він піддав нищівній критиці схоластичний метод дослідження, який в міркуванні виходив із загальних ідей, необгрунтованих, умоглядних положень, пустопорожніх абстракцій і сприяв розробці неадекватних теоретичних висновків.\nБекон намагався закласти основи нової філософії, мета якої повинна виражатися в тому, щоб «зробити розум адекватним матеріальному речам». Англійський мислитель одним з перших усвідомив необхідність реформації розуму з метою пристосувати його до природи, і для цього запропонував критико-рефлексивний метод «очищення розуму» від різного виду ідолів і привидів.\nНе зупиняючись детально на вченні Ф. Бекона про ідолів (воно добре відомо), слід зазначити, що він висловлює впевненість у необхідності відкинути їх «твердим і урочистим рішенням». Для нього задача пізнання світу полягає не в висловлюваннях чергових схоластичних пропозицій про світ, а в розгляді та виявленні природи самого цього справжнього світу.\nФ. Бекон з'явився піонером досвідченого природознавства, і для нього досвід виступає як спосіб слухняності природі. Вище мистецтво пізнання і полягає в тому, щоб навчитися вставати на точку зору нового абсолюту - природи. Бекон неодноразово підкреслював, що наука не є самоціллю і не може задовольняти один тільки пізнавальний інтерес, а її головне завдання - це задоволення потреб і поліпшення життя людей, тобто наука через свої винаходи повинна принести користь людству.\nВ цьому відношенні англійський філософ зробив крок вперед і зробив істотний вплив на стиль мислення своєї епохи. Піддаючи рішучій критиці умоглядно-схоластичну діяльність, Бекон закликав дослідників займатися конкретними, емпіричними питаннями і давати корисні практичні рекомендації. Сама по собі така постановка проблеми вже виходила за межі традиційного схоластичного способу розгляду предмета.\nНайважливішою заслугою Бекона перед розвивається наукою є і те, що він рішуче відстоював роль досвіду, експерименту в науковому пізнанні. При цьому філософ не просто говорив про важливість чуттєвого пізнання, а доводив продуктивне значення цілеспрямованого організованого досвіду, експерименту, який він розглядав як світоча в пізнавальної діяльності.\nБекон надавав особливого значення тим дослідам, які розкривають причини зв'язку явищ. Він розрізняв світлоносні досліди, спрямовані на отримання нових результатів, від плодоносних дослідів, які зазвичай приносять практичну користь. У науковому дослідженні, на його думку, найважливішим є вміння аналізувати дані досвіду, експериментальні факти, які дозволяють досліднику проникати в сутність розглянутих явищ.\nУ своїй філософії Бекон також розробив новий науковий метод, який дозволяв йому концентрувати увагу на емпіричних фактах, одиничних і особливих явищах. Критикуючи силлогистическое умовивід, його зв'язок зі схоластичним методом пізнання, філософ обгрунтовував велике пізнавальне значення індуктивного методу, згідно з яким в пізнанні відбувається рух від приватного до загального. При цьому він не тільки описав схему своєї наукової індукції, але також намагався довести можливість отримання достовірного знання про природу за допомогою індуктивного аналізу, узагальнення, за допомогою методу аналогії і виключення.\nВ ході обгрунтування наукового знання Декарт звертав увагу на продуктивне значення математичного, дедуктивного методу. Основним недоліком колишньої філософії і науки, на його думку, була відсутність міцних, безумовно істинних почав. Багато принципи і положення, з яких починала і на що спиралася колишня філософія при побудові будинку науки, були безпосередньо достовірними.\nДекарт надавав великого значення ясності і виразності вихідного основоположення наукового пізнання. Дійсні основи знання, на його думку, містяться в названих принципах, які повинні бути безпосередніми знаннями, і за своїм характером не ймовірними, а безумовно істинними. Такі достовірні знання достатні для доказу багатьох речей. Усяке ж розбіжність науки з дійсністю відбувається через відсутність таких істинних знань.\nВ якості ідеалу науки він висував арифметику і геометрію, значення яких полягає в тому, що в них все випливає з простих і ясних принципів. Всі науки, в тому числі і філософія, зможуть додати своїм положенням ха¬рактер загальності, якщо будуть слідувати методам цих наук. Декарт був глибоко переконаний, що всякі знання, засновані не на таких принципах і засадах, є тільки ймовірними, а не достовірними. Знання мають яку-небудь цінність тільки завдяки тому, що вони спираються на безпосередньо очевидні принципи і положення, які нас обов'язково призводять до істинних цілям. Хто користується в обгрунтуванні науки хибними принципами, той подібний подорожньому, який все більше віддаляється від мети.\nФілософ надавав великого значення вихідним «засадам» (принципам) пізнання. Останні, на його думку, повинні бути, по-перше, такі зрозумілі й самоочевидні, щоб при уважному розгляді людський розум не міг засумніватися в їх істинності; по-друге, пізнання всього іншого повинне залежати від них так, що хоча початку і могли б бути пізнані крім пізнання інших речей, однак, назад, ці останні не могли б бути пізнані без знання начал. Отже, почала або підстави пізнання виступають у Декарта як «вельми ясні», з яких можна вивести все інше.\nДекартовское розуміння вихідних принципів природи наукових знань відіграло велику роль у новій філософії, воно було серйозно розвинене в навчаннях багатьох раціонаністов. У концепції Декарта вихідне основоположення науки насамперед трактується як безумовно достовірне, безпосереднє, абсолютно виведене потім і самоочевидне положення. Якби початок був виводиться, то воно б не було безумовно простим і очевидним, так як в такому випадку існувало б інший початок, яке було б більш первинним. Тому початки науки повинні бути істинно першими. З цієї причини філософ вважав інтуїтивний спосіб пізнання більш достовірним, ніж дедуктивний - адже за допомогою інтуїції безпосередньо вбачаються і созерцаются прості та ясні принципи науки.\nРезультат інтуїції Декарт характеризував як породжене природним світлом розуму «поняття ясного і уважного розуму», настільки просте і виразне, що воно не залишає жодного сумніву в тому, що ми мислимо. Велике значення інтуїції він бачив у тому, що тільки вона вбачає принципи і основоположення науки, а безпосередньо з них випливають положення та слідства можуть бути пізнані як інтуїцією, так і дедукцією.\nЯкщо важливість інтуїції філософом визначається необхідністю пізнання вихідного принципу науки, то необхідність дедукції він пояснює тим, що є багато речей, які хоч і не є самоочевидними, не доступні достовірному пізнанню, якщо тільки вони не ви¬водятся з вірних і зрозумілих принципів шляхом послідовного і ніде не переривається руху думки при зіркої інтуїції кожного окремого положення.\nГоловну задачу науки Декарт бачить у тому, щоб, відштовхуючись від відносного, йти до абсолютного, з якого потім послідовно виводити всі положення науки. Він вважав, що таких абсолютних, ясних і виразних понять в науці і філософії дуже мало. Навіть багато положень математики не витримують суворої критики.\nДекарт також підкреслював необхідність глибоко продуманого методу в правильному виявленні вихідних принципів наук. «Під методом ж, - писав він, - я розумію достовірні і легкі правила, суворо дотримуючись яких людина ніколи не візьме нічого помилкового за істинне і, не витрачаючи марно ніякого зусилля розуму, але постійно крок за кроком примножуючи знання, прийде до істинного пізнання всього того, що він буде здатний пізнати »1. Важливою умовою досконалого знання, на його думку, є теоретичний метод, що допомагає правильно користуватися інтуїцією і дедукцією. Адже істина не дана заздалегідь, її слід відкрити за допомогою методу, знаряддя, яким може користуватися кожен, як би не був посредственен його розум.\nГоловне ж завдання методу, за Декартом, полягає у виявленні простого, абсолютного принципу науки. Можна вважати, що метод дотримується строго, якщо темні і смутні положення науки зводяться до простих і ясним, а потім робиться спроба, спираючись на інтуїцію, сходити за тим же сходами до пізнання всіх інших.\nПеревагу математичної науки філософ бачить у тому, що в ній довгий час мимовільно застосовувався теоретичний метод. Декарт був переконаний, що цей метод отримає своє належне розвиток у всіх науках, зокрема в філософії. Він надавав великого значення відкриттю безумовно достовірного у філософській науці, яка повинна містити в собі перші початку людського розуму і простирати свої завдання на витяг істин щодо будь-якої речі, яку потрібно віддати перевагу всім іншим знанням, наданим людям, бо вона є їх джерелом.\nУ теоретичному осмисленні науки, наукового пізнання і його методів новий крок був здійснений у філософії Канта. Якщо Декарт і Бекон в дослідженні науки, наукового методу основну увагу концентрували на виробленні та обгрунтуванні нового методу пізнання, то Кант зробив продуктивну спробу осмислити природу науки як таку, обгрунтувати можливість наукового міркування, розкрити загальні умови формування науково-теоретичного пізнання. У його філософії чітко проявилася орієнтація на «нову науку» - механістичне природознавство.\nУ своїй філософії і логіці Кант чітко відрізняв наукове знання (науку) від художньо-естетичного, релігійного та філософського знання. На його думку, наукове знання перш за все є творчим, синтетичним знанням, яке в той же час має загальне і необхідне значення. Воно також є знанням про об'єкт, природі, яка є сукупністю досвіду. Згідно Канту, об'єкт відрізняється від об'єктивної реальності, від «речей в собі». Якщо об'єктивна реальність існує сама за собі, незалежно від суб'єкта (свідомості), то об'єкт, природа, не існує сам за собі, а обумовлений суб'єктом, формується первісним єдністю самосвідомості.\nНа думку Канта, насправді наука має справу тільки з об'єктом (природою, явищами), можливість якого визначається формами споглядання і мислення. Звідси само собою ясно, що ні поняття запозичені з досвіду, а можливість досвіду обумовлена категоріями розуму. Останні застосовуються до предметів, тобто мають право на об'єктивне значення тому, що вони, по суті, самі створюють досвід і предмети пізнання. «Предмет» Кант тлумачить тільки як предмет пізнання, відрізняючи його від «речі в собі».\nФілософ переконаний, що якщо наше пізнання було б пізнанням про об'єктивну реальність, про «речі в собі», то неможливо було б теоретичне обгрунтування існування наукового міркування, тобто синтетичного і творчого знання, загальним умовою якого є існування апріорних логічних категорій, під які і підбиваються чуттєві різноманіття.\nОтже, виникає питання: категорії за своїм походженням є суб'єктивними формами (вони кореняться в розумі), але яким чином вони мають об'єктивне значення, тобто як вони можуть синтезувати предмети об'єктивної реальності, приписувати їм закони? На це питання Кант дає ясну відповідь: наше наукове пізнання не має справу з речами самими по собі, а має справу з явищами, об'єктом, природою, які з самого початку обумовлені суб'єктом, початковим єдністю самосвідомості. Іншими словами, розум приписує свої закони не об'єктивної реальності, а об'єкту, який ще раніше сформований даними єдністю.\nТаким чином, відмінність об'єкта від об'єктивної реальності полягає в тому, що об'єкт як предмет пізнання є умовою виникнення науки. Іншими словами, історія науки починається тільки тоді, коли чітко сформульована ця задача, коли точно визначений цей новий елемент духовної діяльності. Яка природа цього нового гносеологічного елемента? Філософ вважає, що ці елементи і раніше існували в математиці і природознавстві, завдяки яким вони раніше філософії змогли сформулювати синтетичні апріорні міркування, які є умовою існування всякої дійсної науки. Цей новий елемент, на думку Канта, є початком нового способу мислення, початком нового методологічного підходу.\nКант вперше в історії філософії обгрунтував думку про те, що предметом пізнання, науки є не предмет, існуючий сам по собі («річ у собі»), а досвід, сукупність чуттєвих уявлень, які, по суті, обумовлені активністю суб'єкта. Іншими словами, дійсним предметом науково-теоретичного пізнання є такий предмет (сукупність досвіду), можливість і дійсність якого з самого початку обумовлені апріорними формами споглядання - простором і часом - і апріорними формами розуму, тобто логічними категоріями.\nЦя думка Канта внесла дійсно нове в розгляд проблеми знання, тобто тепер стало ясно, що за межею суб'єкта існує дійсність сама по собі, а все, з чим має справу людина, її пізнання, не існує поза суб'єктом і його активності. На думку мислителя, перевагою математики і природознавства в порівнянні з філософією є те, що вони якимось чином це зрозуміли раніше.\nУ своїй «Критиці чистого розуму» Кант глибоко впевнений, що філософія на відміну від математики і природознавства не пережила ще такого щасливого моменту, вона по волі долі якось не виробила ще нового способу мислення. Тому, вважає філософ, вона не стала справжньою наукою - адже немає ще загального синтетичного основоположення. Тому єдиним можливим способом наукової філософії є орієнтація її на досвід математики і природознавства, спроба виробити новий стиль мислення, новий спосіб дослідження.\nЗа своїм способом дослідження філософія до цих пір навіть близько не підходила до цих заслуговуючим найбільшої поваги наукам. Вона виходила в дослідженні з тієї теоретичної передумови, яка не тільки не сприяла її оформленню як науки, а, навпаки, заважала, давши можливість безперешкодно конструювати безліч нічим не обгрунтованих філософських систем. Кант вважав, що предмети повинні узгоджуватися з нашим пізнанням, - а це краще погодиться з вимогою можливості апріорного знання про них, яке має встановити щось про предмети раніше, ніж вони нам дані.\nКант настільки високо оцінював цей спосіб дослідження, цей методологічний підхід, що його він порівнював з коперниканской революцією. Він вважав, без всякого сумніву, що аналогічно, як підхід Коперника дав можливість справжньогорозуміння сонячної системи, так і новий гносеологічний підхід дає можливість по-новому підходити до предмета і пояснити функціонування науково-теоретичного знання.\nВ кантівському підході дійсно містився новий і цінний елемент, який, правда, був внутрішньо пов'язаний з кантовским суб'єктивним ідеалізмом, апріорізмом і агностицизмом. Тільки в наступному розвитку філософії (особливо в матеріалістичної) раціональні елементи його продуктивних ідей були переосмислені і тоді вони виявили свої раціональні елементи. Мова насамперед йде про розробку Кантом початкових ідей принципу активності людського пізнання, без якого в даний час неможливо собі уявити діалектику процесу пізнання.\nФілософ підкреслював, що справжньою сферою науково-теоретичної області є синтетичні міркування, які за своєю природою мають загальне і необхідне значення. Тому питання про можливість науки, науково-теоретичного пізнання він пов'язував з можливістю такого знання. Кант переконаний, що можливість і необхідність таких науково-теоретичних знань, як положення евклідовой геометрії і ньютонівської механіки, неможливо обгрунтувати виходячи з аналітичних положень і досвіду. Яке справжнє науково-теоретичне знання, на його думку, повинно мати загальне значення і в той же час розширювати наші знання про предмет.\nЗгідно Канту, для обгрунтування природи науки і наукового знання недостатні принципи традиційної логіки, яка зовсім не ставить питання про формування науково-теоретичного знання. Таке знання також неможливо обгрунтувати на основі теорії пізнання раціоналізму і емпіризму. Раціоналізм може обгрунтувати лише можливість аналітичного знання, а емпіризм не в змозі дати своїм судженням загальний і необхідний характер. Кант доводить безплідність того й іншого: вони однаково однобічні. Кожен напрямок підкреслює одну сторону і відкидає іншу.\nВеликої заслугою Канта є те, що він вперше вирішив з'єднати протилежності в єдності. Якщо вся стара філософія і логіка при розгляді предметів і явищ викидала добру половину мислення, то філософ відновив цілісне мислення. Він глибоко усвідомлював, що для доказу можливості науково-теоретичного знання необхідно єдність протилежностей, тобто єдність загального з одиничним, необхідного з випадковим, форми з вмістом, єдиного зі багатьом. Якщо для всієї кантівської логіки принципом знання було абстрактне тотожність і абстрактне відмінність, то Кант в якості основного принципу науки, наукового пізнання висуває єдність того й іншого.\nУ чуттєвості і розумі філософ бачив дві сторони науково-теоретичного, синтетичного знання. Перша з них є здатність отримувати уявлення (сприйнятливість до враженню), а друга - здатність пізнавати предмет (самодіяльність понять). Дійсне знання дають розум і чуттєвість в їх з'єднанні. Сама така постановка питання була кроком вперед в порівнянні з колишньою філософією. Кант не обмежується констатуванням єдності чуттєвого і категорій розуму, а також піддає копіткій аналізу кожну сторону цього єдиного теоретичного пізнання.\nДалі кантівська філософія досліджує питання, як предмети і явища підводяться під категорії розуму, в результаті якого формується наукове знання. Підводити предмети під категорії означає здійснювати судження, а відповідна цієї діяльності здатність називається здатністю судження. На думку Канта, загальна логіка, відволікає від всякого змісту, не може дати обгрунтування здатності судження. Інша справа трансцендентальна логіка, яка не відволікається від змісту понять, а вчить правильному застосуванню чистих понять розуму до предметів. Вона показує, підпорядковується Чи предмет даними правилами розуму чи ні, а в якості критики охороняє нас від помилок здатності судження при застосуванні чистих розумових понять.\nНа відміну від емпіризму Кант із самого початку радикально підкреслював активність, категориальную обумовленість людської свідомості. На його думку, умовою можливості істинного знання є діяльна обробка емпіричного факту допомогою категорій, законів мислення. Пізнавальний процес трактується не як дзеркально-мертвий акт, а як активний двосторонній процес, в якому причина і наслідок постійно міняються місцями. Таким чином, неможливо про об'єкт виробити наукове знання, коли об'єкт розглядається абсолютно незалежно від суб'єкта. Наука, науково-теоретичне знання має справу тільки з таким об'єктом, все-загальне умова формування якого знаходиться в суб'єкті, вірніше, в структурі його мислення. Кант, як було сказано, прагне обгрунтувати можливість науково-тео¬ретіческого знання. Для обгрунтування останнього необхідна наявність у складі розуму суб'єкта загального, апріорного знання, без допущення якого неможливо обгрунтування теоретичного знання.\nЗаслугою Канта є аналіз форми і змісту пізнання, розмежування в ньому констітуівних і регулятивних принципів в якості різних способів застосування понять, категорій в пізнанні і моральної практиці. Ці форми мислення відіграють позитивну роль в пізнавальному процесі, якщо вони виступають як ідеали, що організують і напрямні сили, тобто як регулятивні принципи даного процесу.\nНезважаючи на априоризм і елементи догматизму, Кант вважав, що природним, фактичним і очевидним станом мислення є якраз діалектика, бо існуюча логіка, за Кантом, ні в якій мірі не може задовольнити назрілих потреб в вирішенні природничонаукових і соціальних проблем. У зв'язку з цим, як вже було сказано, він поділяє логіку на загальну (формальну) - логіку розуму і трансцендентальну - логіку розуму, яка з'явилася «зачатком» діалектичної логіки.\nТрансцендентальна логіка має справу не тільки з формами поняття про предмет, але і з ним самим. Вона не відволікається від усякого предметного змісту, а, виходячи з нього, вивчає походження і розвиток, обсяг і об'єктивну значимість знань. Якщо в загальній логіці основний прийом - аналіз, то в трансцендентальної - синтез, якому Кант додав роль і значення фундаментальної операції мислення, бо саме з його допомогою відбувається утворення нових наукових понять про предмет.\nФілософ вперше починає бачити головні логічні форми мислення в категоріях, що утворюють в його вченні певну систему (таблицю), в якій є чимало діалектичних ідей. Хоча категорії у Канта - апріорні форми розуму, це такі форми, які є загальними схемами діяльності суб'єкта, умовами досвіду, «упорядочивающими» його, універсальними регулятивами пізнання. Отже, категорії виступають загальними умовами того предмета, який залежить і формується, отримує об'єктивне існування допомогою цих категорій.\nВажливе значення для філософії і формується науки мало навчання Канта про антиномії. Він вважав, що спроби розуму вийти за межі почуттєвого досвіду і пізнати "речі в собі» приводять його до протиріч, до антиномій чистого розуму. Стає можливим поява в ході міркувань двох суперечних, але однаково обгрунтованих суджень, яких у Канта чотири пари (наприклад, «світ кінцевий - світ нескінченний").\nОднак, як справедливо зауважив Гегель, існує не чотири антиномії, а на ділі кожне поняття, кожна категорія також антіномічна. Крім того, діалектичні суперечності, що виникають у розумі,-це, за Кантом, не відображення реальних протиріч, а природна і неминуча ілюзія, що виникає з його сверхопитних застосування. Вона усувається, як тільки думка повертається у свої межі, обмежені пізнанням одних лише «явищ», а не стоять за ними і відгороджених від них «речей в собі». Разом з тим, спроба ввести діалектичний принцип протиріччя в науково-теоретичне знання і сферу практичного розуму було великим завоюванням кантівської філософії.\nФілософія як «наука наук» (Г. Гегель)\nВ історії філософії найбільш глибоке вчення про науку, про науково-теоретичному знанні розроблено в філософії Гегеля, який, приймаючи деякі вихідні ідеї Канта про природу науки, принципово по-новому трактував її сутність. Якщо Кант, виходячи з аналізу специфіки евклідовой геометрії і ньютонівської фізики, намагався виявити особливість і своєрідність науки на відміну від філософії (метафізики), то Гегель прагнув зрозуміти і осмислити філософію і науку в контексті об'єктивної, саморозвивається і самопізнає духовної діяльності. Іншими словами, він відійшов від емпіричного, від безпосереднього виявлення готівкових ознак науки, а намагався теоретично осмислити феномен науки, тобто розглянути її в складі більш широкого цілого. Дійсно, при всьому ідеалізмі гегелівської філософії такий підхід в цілому був продуктивним. Хоча Гегель і не розумів предметну діяльність як справжню субстанциальную діяльність, а тому сприймав як субстанциальной тільки духовну діяльність, розвиток свідомості, самосвідомості і духу.\nНа відміну від Канта, Гегель не протиставляє науку і філософію. На його думку, як природознавство, так і філософія можуть виступати у формі науки, науково-теоретичного пізнання. Пізнавальний процес не є відношення абстрактного індивіда до об'єкта (природі), а є історичний рух, самопізнання духом самого себе, коли він систематично себе виставляє в якості об'єкта, знімає його і знову формує, поки не досягає тотожності буття і мислення, поняття і предмета. З цієї причини весь пізнавальний процес виступає як ряд формоутворень свідомості, самосвідомості, духу. Внутрішнім стрижнем цього абсолютного руху є тотожність протилежностей (суперечність).\nУ цьому процесі саморуху, самопізнання духом самого себе займають свої особливі, певні місця наука і філософія як особливі форми духовного самопізнання. Оскільки Гегель розглядає розум і розум як щаблі пізнання, остільки наука і філософія також трактуються ним як різні ступені духовно-теоретичної діяльності. Та обставина, що природознавство пов'язано з розумом, філософія - з розумом, ні в якій мірі не говорить про їх початкової різниці. Насправді, вони є тільки ступенями в історичному розвитку самосвідомості, духу.\nНаука, на думку Гегеля, обмежена і суб'єктивна, бо вона виступає кінцевою формою осягнення абсолюту. В силу того що природознавство пов'язано з розумом, воно не здатне осягати цілісність, конкретність, суперечливість предмета. Воно тому охоплює тільки деякий зріз, кінцевий аспект втілення духу і з цієї причини не здатне пізнати живий, саморазвивающейся цілісності.\nВідповідно до Гегеля, дух - це об'єктивна, саморазвивающаяся духовна діяльність, субстанція - суб'єкт. Задача філософії як науки - теоретично пізнати цю духовну діяльність на її основі, тобто як внутрішньо розвивається систему, систему ряду формоутворень, внутрішнім стрижнем якої є тотожність протилежностей. Філософ прямо зазначав, що форма буття науки є система. Це означає, що наукове пізнання духу перш за все передбачає осягнення його у формі органічної системи, в формі системи понять, законів і принципів пізнання.\nФілософське пізнання духу Гегель починає з логіки як системи чистих сутностей, у формі якої осягаються загальне умова, контури, ідея саморозвивається абсолютного духу. Оскільки логіка є і наукою, остільки вона також утворює систему внутрішньо пов'язаних категорій, понять і т. п. Для того щоб теоретично відтворювати саморозвивається абсолютне мислення, треба керуватися методом сходження від абстрактного до конкретного, тобто треба почати теоретичне пізнання мислення з самого абстрактного і бед¬ного з утримання визначення думки.\nВ силу того, що у формі абсолютної ідеї досягається цілісність, конкретність, мислення не може далі розвиватися в лоні логіки. Тому надалі абсолютна ідея переходить в своє інобуття, в природу і там продовжує свій розвиток. На певній ступе¬ні розвитку природи виникає людина, за допомогою якого відбувається самопізнання абсолютним духом самого себе. Якщо природа виступає першим, кінцевим втіленням абсолютної ідеї, то дух - найбільш адекватне її втілення.\nГегель вважав, що його філософія є найвищою мірою наукової філософією, «наукою наук». Її науковість, на його думку, полягає не тільки в сістематіч¬ності, але також в послідовному застосуванні наукового методу. У відмінності дедуктивного методу Декарта і індуктивного методу Бекона, за Гегелем, істинним методом пізнання є діалектика: сходження від аб¬страктного до конкретного, збіг історичного і логічного, протиріччя як універсальний принцип пізнання і т. п.\nЗіставивши філософське пізнання природи з дослідженням емпіричного природознавства, мислитель підкреслював продуктивність філософського її пізнання. Згідно гегелевскому розумінню, природа досліджується раз¬лічнимі науками, які вивчають різні сили природи, але не осягають цілісності, сутності останньої. Тому справжній зміст природи осягається тільки філософією, яка розглядає природу як ланка в контексті історичного розвитку духу.\nЩо стосується розвитку ідеї в «дусі» (в який переходитить природа), то в своєму вченні про дух Гегель прагне обгрунтувати важливість, значимість і зміст таких наук, як антропологія, психологія, етика, естетика, історія та ін. При дослідженні соціально -історичної життя людства філософ «вводить в оборот» і оновлює поняття права, моральності, добра і зла, моральності, сім'ї, громадянського суспільства, держави, всесвітньої історії та ін. Особливо слід виділити прозорливість Гегеля в тому, що основою діяльності людей (т. е. всесвітньої історії) є діяльність економічна, тобто праця - перетворення природи за допомогою знарядь праці. У своїх знаряддях, підкреслював філософ, людина володіє владою над зовнішньою природою, але в своїх цілях він підпорядкований їй. Це висловлювання - «зародок» матеріалістичного розуміння історії (історичного матеріалізму). Абсолютний дух, відповідно до Гегеля, розкривається в трьох взаємопов'язаних і субординованих основних формах: в мистецтві, релігії та філософії. Зробивши предметом дослідження ці форми, мислитель приходить до висновку про те, що в мистецтві абсолютний дух пізнається у формі споглядання, в релігії - у формі подання, в філософії - у формі поняття. Але при цьому він ставить філософію вище частнонаучного знання, зображує свою філософію як «науку наук» і «вінець розвитку» духовної культури. Гегель, як і його попередники, добре розумів, що для науки необхідний надійний метод (як система певних принципів): немає методу - немає і науки. Таким надійним, «істинним методом» для науки і філософії (яка у нього теж є наука) повинна бути діалектика, діалектичний метод, в основі якого лежить ідея розвитку. Діалектика є «рушійна душа всякого наукового розгортання думки» і являє собою принцип, який один вносить у зміст науки іманентну (внутрішню) зв'язок і необхідність. Важлива заслуга Гегеля (незважаючи на його ідеалізм) полягала в тому, що він розробив діалектику як вчення про розвиток в систематичній, цілісної формі.\nЙого неоціненний вклад в науку полягав у тому, що володіючи величезним «історичним чуттям», Гегель вперше представив весь природний, історичний і духовний світ у вигляді процесу, тобто у безперервному русі, зміні, перетворення і розвитку, і зробив спробу розкрити внутрішній зв'язок, закони цього руху і розвитку. А це, як відомо, "- найважливіше завдання науки. У кожній з розглянутих у його філософії сфер дійсності - від чисто логічних категорій до категоріальної діалектики соціального життя - він намагався знайти та вказати проходить через них« нитку розвитку », хоча схематизму і штучних побудов при цьому уникнути не вдалося. Гегель дав аналіз законів, категорій і принципів діалектики, обгрунтував положення про єдність діалектики, логіки і теорії пізнання, створив першу в історії думки розгорнуту систему діалектичної логіки. Філософ виявив у всій повноті (наскільки це можна було з позицій ідеалізму ) роль і значення діалектичного методу в пізнанні, покритикував метафізичний метод мислення у всіх його різновидах.\nЯкщо Кант в формі трансцендентальної логіки представив лише «неясний абрис» діалектичної логіки, то Гегель цілком ясно виклав зміст останньої як цілісну систему категорій (логіку розуму). При цьому він анітрохи не принижував роль і значення формальної (розумової) логіки в пізнанні, а тим більше не «третирував» її. Діалектика - основа, істинний центр всієї проблематики у Гегеля. І хоча діалектика у нього піддана містифікації, це не завадило йому першому дати всеосяжне і свідоме зображення її загальних форм руху, як вищих принципів розумного мислення.\nГегель підкреслював, що розвиток відбувається не по замкнутому колу, а по спіралі, поступально, від змісту до змісту. В цьому процесі відбувається взаємоперехід кількісних і якісних змін. Джерелом розвитку є протиріччя, яке рухає світом, є «корінь усякого руху і життєвості», принцип усякого саморуху і пізнання. Розробляючи субординований систему категорій діалектики і виводячи їх одна з одної по щаблях логічного сходження від абстрактного до конкретного, Гегель геніально вгадав, що логічні форми і закони - не порожня оболонка, а відображення об'єктивного світу.\nНаука  «сама собі філософія» (О. Конт)\nОгюст Конт - французький філософ першої половини XIX в., Один з основоположників позитивізму і соціології. Він виходив з того, що єдиним джерелом справжнього знання є система приватних наук, які тільки й можуть дати «загальними зусиллями» позитивний, позитивний (тобто даний, фактичний, безсумнівний) матеріал.\nО. Конт вважав, що «наука - сама собі філософія» і що «метафізика» (тобто філософія) як вчення про сутність явищ, про їх засадах і причини повинна бути усунена, а її місце повинна зайняти позитивна філософія.\nОстанню він мислив як синтез, «сукупність загальних наукових положень» всього обширного позитивного природно-наукового та соціального матеріалу. Ось чому створена Контом філософія називалася позитивної (позитивної). Пошуки ж перших або останніх причин Конт вважає «абсолютно недоступним і безглуздим» заняттям.\nЗастосовуючи принцип історизму, тобто вважаючи, що «жодна ідея не може бути добре зрозуміла без знайомства з її історією», Конт показує, що людство прийшло до позитивної філософії в ході розвитку його розуму. У цьому зв'язку він виділяє три основних стадії (стану) інтелектуальної (теоретичної) еволюції людства.\nУ першому, теологічному (або фіктивному), стані людський дух пояснює природу речей впливом численних надприродних факторів. У другому, метафізичному (або абстрактному), стані надприродні чинники замінені абстрактними силами, справжніми сутностями («уособленими абстракціями»), за допомогою яких і пояснюються всі спостережувані явища. У третьому, науковому (або позитивному), стані людина прагне до того, щоб, правильно комбінуючи міркування з спостереженнями і експериментами, пізнати дійсні закони явищ. При цьому необхідно відмовитися від можливості досягнення абсолютних знань і від пізнання внутрішніх причин явищ.\nПроходження трьох зазначених станів (стадій) Конт називає головним, основним законом розвитку людського розуму в різних сферах його діяльності. Виходячи з цього загального закону, він визначає справжню природу позитивної філософії. Ця природа (тобто основна характеристична риса останньої) складається, на його думку, у визнанні всіх явищ підлеглими незмінним природним законам, відкриття і низведення числа яких до мінімуму і становить мета всіх пізнавальних зусиль. Як приклад Конт призводить ньютоновские закони тяжіння («дивовижна теорія» Ньютона), за допомогою яких пояснюються всі загальні явища всесвіту.\nВказуючи на «роз'їдаюче вплив» спеціалізації на¬учного праці, Конт виводить звідси необхідність «нової науки» (тобто позитивної філософії), яка і покликана до того, щоб «попередити розрізненість людських понять». Говорячи про користь і про призначення позитивної філософії в загальній системі приватних наук, Конт вказує на чотири її основних властивості.\nПо-перше, вивчення цієї філософії дає єдине раціональне засіб виявити логічні закони людського розуму, до відшукання яких, як вважає Конт, застосовувалися малопридатні кошти.\nПо-друге, міцне обгрунтування позитивної філософії дає їй можливість грати керівну роль у загальним перетворенні системи виховання та освіти, де все гостріше зростає потреба в придбанні сукупності позитивних ідей по всіх головних сферам дійсності. Особливо важливим Конт счіта¬ет глибоке освоєння того, що становить суть приватних наук - їх головні методи і найбільш важливі результати.\nПо-третє, спеціальне вивчення загальних висновків наук в їх цілому сприяє прогресу окремих позитивних наук.\nПо-четверте, найважливіше властивість позитивної філософії полягає в тому, що її можна вважати єдиною міцною основою суспільного перетворення.\nНаука як «загальний духовний продукт суспільного розвитку» (К. Маркс)\nУ концепції К. Маркса наука постає як специфічна, відносно самостійна, диференційована сфера людської праці, інституціального форма діяльності: «загальним працею є всякий науковий працю, яке відкриття, всяке винахід. Він обумовлюється частиною кооперацією сучасників, частиною використанням праці попередників. Спільна праця припускає безпосередню кооперацію індивідуумів ». Розгляд науки як сфери праці, як особливої галузі, форми духовного виробництва - нев'януча заслуга К. Маркса. Він був першим, хто перетворив ідею про взаємовплив науки і суспільства, про виникнення і розвиток науки, про суспільно-історичних «вимірах» наукового знання і пізнання в обгрунтовану філософськи-соціологічну концепцію науки.\nМаркс передбачив, що наука перетвориться на безпосередню продуктивну силу. Основою такого передбачення була теорія, зокрема, марксово вчення про на¬уке як особливої області духовного виробництва. Маркс всебічно досліджував науку як соціально-історичне явище, розробив теоретичні та методологічні принципи, на основі яких можливе було побудувати систематичне вчення про науку, що спирається на факти, досвід і припускає практичні висновки.\nПідхід Маркса з самого початку будувався на діалекті-ко-матеріалістичному розумінні сутності науки. Оскільки діяльність людей в науці, на його думку, є соціально-історичний процес, то і основні форми існування науки, її зв'язки з іншими сферами соціальної реальності, механізми дії та взаємодії суб'єктів, які здійснюють дослідницький процес, його результати - все це розпадається на дві сфери : нібито соціально-нейтральне загальне знання (об'єкт гносеології, логіки науки) і общественнотісторіческіе умови (об'єкт соціальної філософії, соціології науки).\nЗдійснюючись в ході людської історії, на основі певних соціальних передумов, процес науково-дослідної діяльності завжди протікає в рамках науки як особливої форми суспільної свідомості; наука, в свою чергу, пов'язана з іншими сферами суспільного життя, зберігаючи при цьому відносну самостійність, маючи особливий соціальний статус.\nТеорія науки К. Маркса ставить в основу з'ясування її соціально-історичної та соціально-індивідуальної природи, а також ретельне виявлення механізмів взаємодії суспільства в цілому і науки. При цьому потрібне внутрішнім для науки чином дослідити її соціальні умови, форми, вимірювання - так, щоб логіко-гносеологічний матеріал, що характеризує науку «зсередини» (як особливе знання і пізнання), також знайшов своє місце в діалектичному аналізі науки як цілісному духовному формоутворенні.\nДуховна діяльність, як і всяка праця, тобто витрачання сил, енергії людини, напруження волі. До нього цілком пршюжімо те, що К. Маркс сказав про художньої діяльності: це «диявольськи серйозна справа, інтенсивні напруга». Будучи людською працею, наукова праця також передбачає виділення, існування, обробку та редагування об'єктів, «предметів» цієї праці, специфіка яких полягає в тому, що при обов'язковій матеріалізації (у приладових ситуаціях, схемах, формулах і т. п.) Вони за своєю суттю є ідеальними об'єктами, результатами попередньої идеализирующей діяльності людини і людства.\nВ науковій праці формуються і використовуються особливі «знаряддя» праці - матеріальні (прилади спостереження, вимірювання, експерименту) та інтелектуальні (методика, формули, розрахунки, поняття, концепції), технологія, необхідна для отримання нових наукових результатів. Предмети і знаряддя наукової праці разом складають «засоби духовного виробництва». В єдності із засобами виробництва знання суб'єкти дослідницької діяльності становлять продуктивні сили цієї галузі духовного виробництва.\nФактично всі елементи продуктивних сил і в матеріальному, і в духовному виробництві включають в себе «опредмеченное», втілене в речах, явищах людське знання, яке за своєю природою являє результат колективної праці, продукт історичного трудового процесу. Знання, цей ідеальний духовний фактор, завжди виступає своєрідним «учасником» процесу виробництва; люди, головна продуктивна сила, діють на основі знання, з його допомогою. Виробництво, використання знання і свідомості так чи інакше здійснюються в усіх сферах людської діяльності. Тому, згідно К. Марксу, розвиток науки, цього ідеального і разом з тим практичного багатства, є лише однією зі сторін, однією з форм, в яких виступає розвиток продуктивних сил людини.\nСаме завдяки тому, що вже в матеріальному виробництві, а потім і що з'явилися до науки областях духовного виробництва виробляються особливі способи «роботи» з ідеальним (з знанням як свого роду «об'ек¬том»), і може виникнути наука. Але якщо в інших виробництвах «робота» з об'єктивним знанням, його створення є побічною, допоміжної завданням, засобом досягнення мети (створення матеріальних продуктів, художніх цінностей і т. д.), То в науці продукування такого знання, «розвиток продуктивних сил людини» за допомогою створення «ідеального багатства» із засобу перетворюється на мету, в основну соціальну функцію.\nПрагнучи виявити специфічну відмінність науково-дослідницької праці, К. Маркс підкреслив: результат цієї праці - істинні наукові знання - представляють собою загальний духовний продукт суспільного розвитку, відповідно, наукова праця є загальним працею. Наукова діяльність по перевазі є ідеальне відображення дійсності, постійне відтворення ідеального. У певному сенсі і наука є сфера буття ідеального, а творчість - форма його розвитку. У всі епохи наука представляла собою таку сферу діяльності, де здійснювалося активне творческое.теоретіческое відбиток світу людиною.\nРазом з тим Маркс показав, що наука не зводиться до теоретичної рефлексії над визначальною формою діяльності - матеріальним виробництвом. Вона виходить за його межі, існує самостійним ставленням до світу, своїм своєрідним баченням світу в цілому. Інша справа, що, за словами Маркса, матеріальне виробництво надає кошти для теоретичного підкорення природи. Однак зміст наукового пізнання і його іманентні цілі не покриваються тільки цілями матеріального виробництва. Однією з таких важливих «позавиробничих цілей» науки є, зокрема, її «участь» у формуванні самої людини.\nВласний самостійний статус науки дозволяє їй, як підкреслював Маркс, «говорити мовою самого предмета», виражати своєрідність його сутності. Завдяки цьому ідеалом науково-теоретичного ставлення до дійсності, освоєнням її в мисленні виступає та «універсальна незалежність думки», яка відноситься до всякої речі так, як того вимагає сутність самої речі, тобто об'єктивно. Освоєння наукою дійсності вимагає, як показала історія пізнання, визначених методологічних засобів. У рішенні і цього питання К. Маркс зробив справді «коперниканский переворот», сутність якого можна звести до двох основних моментів.\nПо-перше, створення матеріалістичного розуміння історії: суспільне буття (матеріальне виробництво, праця, практика) - первинно, суспільна свідомість - вторинне. Це розуміння дозволило розкрити матеріальну основу суспільного життя і провести послідовно матеріалістичний погляд на світ в цілому - не тільки на природу, але й на суспільство і на пізнання (мислення).\nПо-друге, «перевертання» гегелівської діалектики «з голови на ноги», тобто. розробка, розвиток і застосування (особливо в «Капіталі») діалектичного методу не на ідеалістичній основі, а на основі матеріалізму, «що охоплює і суспільство». Інакше кажучи, діалектика Маркса - це не «виправлена» і «доповнена» діалектика Гегеля, а принципово нове філософське формоутворення. Як у цьому зв'язку писав сам Маркс, «мій діалектичний метод по своїй основі не тільки відмінний від гегелівського, але є його прямою протилежністю. Для Гегеля процес мислення, який він перетворює навіть під ім'ям ідеї в самостійний суб'єкт, є деміург (творець, творець. - В. К.) дійсного, яке становить лише його зовнішній прояв. У мене ж, навпаки, ідеальне є не що інше, як матеріальне, пересаджене в людську голову і перетворене в ній ».\nПроголосивши первинність суспільного буття по відношенню до свідомості, Маркс тим самим в матеріалістичному розумінні історії знайшов ту фундаментальну основу, яка і дозволила об'єднати, злити у вищому синтезі, цілісному єдності матеріалізм і діалектику (раніше відірвані один від одного), адекватно інтерпретувати збіг діалектики, логіки і теорії пізнання. Природне, органічне об'єднання матеріалізму і діалектики і на цій основі послідовне проведення принципу відображення дозволили виявити, що закони діалектики притаманні буттю (природі і суспільству) і свідомості, мисленню.\nНаука - це галузь культури, яка пов'язана зі спеціалізованою діяльністю по створенню системи знання про природу, суспільство і людину. Сучасне наукове знання представлено сукупністю природничих, суспільних і гуманітарних дисциплін. Але наука - не тільки галузь культури. Наука - це вирішальний спосіб осягнення сущого.\nНаука - це і експериментальні засоби, необхідні для вивчення явищ, прилади й установки, за допомогою яких ці феномени фіксуються і відтворюються. Це методи, за допомогою яких виділяються й пізнаються предмети дослідження. Це люди, зайняті науковим дослідженням. Це установи і організації типу лабораторій, інститутів, академій, наукових журналів.\nУ науці розум не може бути універсальним, а ірраціональне ніяк не виключив повністю. Не існує єдиної цікавої теорії, яка брала б всі факти в своїй області. Жодна теорія не в змозі відтворити деякі кількісні результати. Всі вони напрочуд некомпетентні якісно. Все методології, навіть найочевидніші, мають власні межі. Нові теорії спочатку обмежені порівняно вузьким діапазоном фактів і повільно поширюються на інші області. Накопичення та аналіз знань - це процес.\nБиблер В. С. Что єсть философия? // Вопросьі философии. 1995.  № 1.\nЗотов А. Ф. Существуетли мировая философия?// Вопросьі философии.  1997.  № 4.\nМ. С. Как я понимаю философию.  М., 1990.\nОртега-и-Гассет X. Что такое философия?  М., 1991.\nФранкл В. Человек в поисках смьісла.  М., 1990.\nЧернишов А. Н. Начало философии.  М., 1982.


Друкується за рішенням вченої ради Міжнародного економіко-гуманітарного університету ім.. С. Дем’янчука 4 страница\nГідрологічний режим. У північній частині І. о. поверхневі течії пов'язані з мусонами. Взимку у Пн. півкулі панує західна течія, що змінюється в екваторіальних широтах Екваторіальною противотечією, влітку – східна течія, що поширюється і на екваторіальні широти. У Пд. широтах океану течії постійні круглий рік. У тропічних широтах з С. на 3. прямує Південна Пасатна течія, в зоні західних вітрів океан перетинає з 3. на С. Течія Західних Вітрів. Між цими двома системами круговорот замикають на 3. Голкова течія, на С. – Західно-Австралійська. Середня місячна температура поверхневих вод в північній частини І. о. в травні до +29° і вище, в серпні +27°, +28°, у лютому +23°, +25°. У екваторіальні зоні у всі місяці року середня температура| близька до +28°. У Пд. півкулі: середня температура лютого (літо) на 30° пд. ш. +21°, +25°, на 50° пд. ш. +5°, +9°, на південь від 60° пд. ш. нижче за 0°. Найбільша солоність більше. 36,5 ‰ – відмічається в Аравійському морі і біля 30° пд. ш. Найменша солоність (30 ‰) – в Бенгальській затоці. Найбільша густина води – на південь від 50° пд. ш. (1,027 г/см3), найменша – в Бенгальській затоці (1,019 г/см3 і менше). На глибинах 1000 – 2500 м вІ. о. поступає вода Червоного моря, що має температуру +3°, +5°, солоність 34,8 – 35,5 ‰. Поступово охолоджуючись і опрісняючись, ця вода досягає 60° пд. ш. З Пд. частини І. о. в північну проникає субантарктична проміжна вода, що має солоність 34,4 – 34,6 ‰, і антарктична придонна, така, що має в північній частині І. о. температуру +1,6° +1,8° ісолоність біля 34,8 ‰. Припливи у побережжя і островів І. о. переважно півдобові; найбільшої величини вони досягають у вершині Камбейської затоки – 10,8 м. Прозорість найбільша – біля 50 м –в тропічному поясі. Колір води переважно синій. Межа морської плавучої криги: у серпні – вересні біля 55° пд. ш., у лютому – березні між 65° пд. ш. і 68° пд. ш. Айсберги розповсюджуються до 35° - 40° пд. ш.\nРослинність і т в а р и н н и й світ. Тропічні води І. о. у верхньому шарі багаті планктоном. Спостерігається «цвітіння» моря. Вночі - інтенсивне свічення, що спричиняється дрібними одноклітинними організмами - перидинеями, медузами і ін. Удосталь зустрічаються летючі риби, тунці, акули, морські черепахи, морські змії. З донної флори тропічного поясу в межах літоралі розвинені бурі, червоні і зелені водорості. У прибережній зоні поширені кремнерогові губки, різні корали, краби, раки, молюски, іглошкірі. Вздовж значної частини побережжя поширені мангрові зарослі. У помірному і холодному поясах планктон складається з веслоногих рачків, діатомей та ін. Водяться різні риби, кити, тюлені, пінгвіни. Донна флора літоралі – червоні водорості, субліторалі – бурі водорості. Для прибережної фауни характерні великі морські ссавці, ластоногі (морський слон, вухаті тюлені) і деякі китоподібні.\nМорський промисел. Улов риби в І. о. складає всього біля 5% світового улову (біля 9 млн. ц). Виловлюються скумбрія, сардини, акули, камбала, оселедці та ін. Головні райони лову знаходяться біля берегів Індостану і Пд. Африки. На всіх тропічних побережжях І. о., особливо на Бахрейнських островах, Цейлоні і біля північно-західних берегів Австралії, добувають перли і перламутр. У антарктичних водах розвинений китобійний промисел.\nПорти. Головні порти І. о.: Бомбей, Калькутта, Мадрас, Висакхапатнам – в Індії; Карачі, Читтагонг - в Пакистані; Коломбо – на Цейлоні; Рангун – в Бірмі; Фрімантл – в Австралії; Дурбан – в Південно-Африканській республіці; Аден і Джибутті – біля входу в Червоне море; Бендер-Шахпур, Абадан – в Ірані, Басра – в Іраку; Мена-ель-Ахмаді – Кувейті.\nКлімат [від грецького χλιματος – нахил ( так стародавні греки зв’язували кліматичні відмінності безпосередньо з нахилом сонячних променів до земної поверхні)] - багаторічний режим погоди, характерний для даної місцевості. Під режимом погоди розуміється сукупність і послідовність стану погоди. Клімат визначається низкою кліматоутворюючих процесів: надходженням і витратою сонячного тепла; циркуляцією атмосфери, тобто системою атмосферних течій, що переносять тепло і вологу; характером підстеляючої поверхні; обміном тепла і вологи в атмосфері по вертикалі. З цих процесів основним є надходження і витрата сонячної енергії. Так як в розподілі надходження і витрат сонячної енергії на земній поверхні зонально, то і в розподілі кліматів на Землі спостерігається така ж зональність. Характер перерахованих процесів в будь-якому місці залежить від географічних особливостей цього місця – географічної широти, висоти над рівнем моря, різних форм рельєфу, а також властивостей підстеляючої поверхні, під якою розуміється поверхня суші і моря у всіх її різновидах(ґрунт, рослинний покрив, водна поверхня, сніговий покрив, льодовий покрив). Неоднорідність будови підстеляючої поверхні веде до різноманіття клімату, які можуть бути значними навіть між пунктами розташованими недалеко один від одного. Такі місцеві особливості клімату обумовлені неоднорідною будовою підстеляючої поверхні називаються мікрокліматом. На відміну від макроклімату – особливостей клімату, спільних для значних просторів земної поверхні. Внаслідок великого різноманіття географічних умов, що впливають на клімат в різних місцях земної кулі, кількість конкретних кліматів безкінечно велика. Находячись в залежності від географічних особливостей місцевості клімат в свою чергу діє на усі елементи місцевої природи, будучи одним з елементів географічної оболонки. Наукові відомості про клімат даної місцевості одержують на основі аналізу результатів спостережень на метеорологічних станціях. Вся різноманітність кліматів, що спостерігається на земній поверхні, може бути зведено до порівняно невеликої кількості основних типів. Поняття про типи клімату першим ввів німецький кліматолог В.Кеппен, який дав класифікацію кліматів за температурою, опадами і їх річному ходу. В закордонних країнах ця класифікація є найбільш розповсюджена. В Україні (за спадковістю від СРСР) використовується класифікація, розроблена Л.С. Бергом (1927), який за ландшафтними ознаками на низинах суші виділив 12 типів: вічного морозу, тундри, тайги, широколистяних лісів помірного поясу, мусонів помірних широт, степів, поза тропічних пустель, середземноморський, субтропічних лісів, тропічних пустель, тропічного лісостепу (савани), вологих тропічних лісів. З 50-х років минулого століття в Україні найбільш розповсюджена генетична класифікація Б.П. Алісова. Враховуючи дію сонячної радіації і атмосферної циркуляції на різних широтах виділяються в кожній півкулі 4 основних широтних пояси: екваторіальний, тропічний, помірний і арктичний (антарктичний в Південній півкулі). Границі цих поясів міняються від зими до літа, у зв’язку з чим виділяються ще 3 перехідних пояси: субекваторіальний, субтропічний, субарктичний (субантарктичний). Існує ще низка інших класифікацій. Численні палеогеографічні дані свідчать про те, що протягом життя на Землі її клімат піддавався істотним змінам. Головними причинами цих змін вважається коливання сонячної активності в минулі геологічні епохи, а також зміна прозорості атмосфери зв’язана зі зміною її складу. Для історичного часу встановлені періоди коливань в 11 років, 33 роки і 45 років. Щодо поступових змін в останні роки появилась думка про глобальне потепління. Частина кліматологів придержується думки, що поступових змін клімату немає.\nЛьодовики – рухливі природні нагромадження льоду на земній поверхні. Утворюються з твердих атмосферних опадів. Для виникнення і існування льодовиків найбільш сприятливими морський клімат високих широт з рясними опадами в твердому вигляді і коротким прохолодним літом. В основному кожний льодовик складається з області живлення, де твердих атмосферних опадів більше, ніж витрачається на танення і випаровування, із розташованої нижче зони абляції, де переважає витрата льоду. При механічному видаленню льоду у вигляді айсбергів або обвалів область абляції може бути відсутністю. В області живлення тверді атмосферні опади погружаються всередину льодовика, перетворюючись при цьому в лід під тиском шарів, що нагромаджуються зверху або внаслідок танення і повторного замерзання. Одночасно вони рухаються вниз, а область абляції, де лід видаляється в результаті танення, випаровування або механічним шляхом. Рух льодовика складається з пластично-в’язкої ламінарної течії і брилевого ковзання по ложу або внутрішнім плоскостям надвигів. Швидкість ламінарної течії пропорційна в середньому третьому ступеню нахилу поверхні і четвертому степеню товщини льодовика в даному місці. Швидкість брилового ковзання рівна алгебраїчній сумі повздовжніх розтягнень і стиснень від початку льодовика до його даної точки, обумовленими змінами швидкості ламінарної течії. Швидкість руху льодовика вимірюється десятками і першими сотнями метрів за рік. Окремі великі льодовики Гімалаїв рухаються із швидкістю 700 – 1300 м за рік. Найбільша швидкість 10-40 м за добу зафіксована на деяких льодовиках Гренландії. Ковзання льодовика по ложу викликає обробку та руйнування ложа з допомогою уламків порід, що переносяться льодовиком. За морфологічними і динамічними ознаками розрізняють льодовики стоку, у яких напрям руху і форма визначаються рельєфом земної поверхні, і льодовики розтікання (льодовикові щити і купола), у яких рух і форма обумовлені розподілом живлення і витрат а також властивостями льоду. Льодовики стоку характерні для гірських районів і мають відносно невеликі розміри. Найбільші з них знаходяться на Алясці, в Каракорумі і на Памірі: Сьюард-Маласпіна, 100 км; Сіачен, 75 км; Мульдров, 72 км; Федченко, 71,2 км; Набесна, 70 км ; Хіспар, 62,2 км. Льодовики розтікання розвиваються там, де снігова лінія на великих просторах опускається до рівнинних, плоскогірних або платоподібних ділянок земної поверхні. Вони можуть покривати цілі материки (Антарктида). Площа усіх сучасних льодовиків на Землі складає біля 16,3 млн. км2. тобто 11 % площі суші, розприділяючись (округлено) наступним чином: Північні полярні країни – 2 100 000 км2, Помірні країни Північної півкулі – 100 000 км2, Тропічні країни – 100 км2, Помірні країни Південної півкулі – 21 км2, Південні полярні країни (Антарктида) – 14 100 000 км2. Більше 90 % загальної площі льодовиків належать льодовикам полярних країн, в тому числі 87 % антарктичним. Приведемо площі зледеніння деяких частин північної півкулі: о. Нова Земля – 22 600 км2, Північна Земля – 15 600 км2, Земля Франца-Йосипа – 15 320 км2, Острів Ушакова – 360 км2, Острови Де-Лонга – 67 км2, Північний Урал – 5 км2, Кавказ – 1965 км2, Алтай – 600 км2, Саяни – 8 км2, гори Середньої Азії – 14 000 км2. Глобальне потепління викликає скорочення площі льодовиків. Вивченням льодовиків займається наука гляціологія.\nКонденсація – процес перетворення водяної пари в краплини води, тобто перехід води від газоподібної фази до рідкої фази.\nМаари(іспанське maar) – лійкоподібні або циліндричні поглиблення вулканічного походження, що утворилися в результаті газових вибухів без появи лави. Деколи маари оточені кільцевим валом з брил, прорваних газами гірських порід. Маари досягають 3200 м в поперечнику і 300-400 м глибини. Часто заповнені водою і утворюють озера (маар в Узоні і Ксудачі на Камчатці, Лахерське озеро в Ейфеле та ін.). Маари називають також ембріональним вулканом.\nМатерики(від матерой, матьорий – великий, сильний, основний), континенти (від лат. continens, род. відм. Continentis) – величезні масиви суші, оточені з усіх сторін, або майже з усіх сторін, морями і океанами. В сучасну геологічну епоху існує 6 материків: Євразія, Африка, Північна Америка, Південна Америка, Австралія і Антарктида. Границі між Євразією і Африкою і між Північною і Південною Америкою частіше всього умовно проводять по Суецькому і Панамським каналом.\nСпочатку материки утворились в результаті диференціації глибинної речовини і підняття більш легкої гранітної, андезитної і базальтової магми з недр підкоркового субстрату до поверхні Землі. Розмив вивержених порід дав початок породам осадовим, а зім’яття в складки та інші тектонічні дислокації в породах обох цих типів привели до флотування сучасної структури материків.\nПалеогеографічні дані про розповсюдження морських і континентальних відкладів і розташування областей розмивів і зносу уламкового матеріалу показують, що контури материків змінились протягом геологічного часу. Так, в девонському періоді існував суцільний материк, який об’єднував сучасну північно-східну частину Північної Америки, Гренландію, Щпіцберген і північно-західну частину Європи і відділений від материка, що охоплював Сибірську платформу і Алтай-Саянську гірську область, так і від великого континенту Гондвани, який існував протягом усієї палеозойської ери і в склад якого входили більша частина сучасної Південної Америки, Африки, Індостану, Аравії і Австралії. В кінці пермського періоду і в мезозої Гондвана розпалась на кілька окремих масивів; в неогені у зв’язку з гороутворенням і осушуванням альпійсько-гімалайської геосинкліналі Теніс, Аравія і Індостан вперше з’єднались в суцільний масив суші з північною половиною Азії. В результаті цього з’єднання Євразія, відділена від Північної Америки опусканням північної частини Атлантичного океану, придбала окреслення, близькі до сучасних. Зміна контурів материків продовжується під впливом коливних рухів земної кори і екстатичного коливання рівнів моря.\nЗа своєю будовою материки істотно відрізняються від глибоких частин океанів, для яких характерна мала товщина земної кори (5-15 км). Структурною границею материкових масивів є материковий схил, що відділяє материкову мілину (шельф) від ложа океану. На материкових масивах товщина земної кори складає: в областях невисокого розташування рівнин і на материковій мілині 25-40 км, в гірських областях 50-70 км. В її будові розрізняють верхній гранітно-осадовий шар, складений осадовими породами, гранітами і гнейсами, і нижній шар (тобто проміжний або базальтовий), що складається з більш щільних метаморфічних і вивержених порід лужного складу. Гранітний шар, не прикритий чохлом осадових порід, виступає на поверхню кристалічних щитів і складає докембрійський складчастий фундамент платформ – ядер материкових масивів. В склад материка Євразія входять 6 платформ: (Східно-Європейська, Сибірська, Китайсько-Корейська, Південно-Китайська, Індійська і Аравійська). Ядром материка Північна Америка є Північно-Американська платформа з Канадським щитом, Південної Америки – Бразильська платформа, Австралії – Австралійська платформа. Платформи опоясані або спаяні воєдино складчастими зонами палеозойського (Каледонська складчастість, Герцинська складчастість), мезозойського і кайнозойського (Альпійська складчастість) віку.\nМатерикова мілина,шельф (англ. Shelf) – прибережна частина дна Світового океану в середньому до глибини 200 м, що знаходиться між берегом і материковим схилом. Опоясує усі материки і острови материкового походження. Загальна площа материкової мілини 27,5 млн. км2, що складає 7,6 % усієї площі дна Світового океану. Ширина материкової мілини міняється від кількох км до 1300 км.Рельєф материкової мілини у великих рисах є сполученням дуже пологих височин і понижень, в деталях має багато дрібних нерівностей, частково континентального походження (долини, льодовикові форми та ін.) Материкова мілина – область нагромадження морських відкладів. В межах материкової мілини знаходиться низка важних рибопромислових районів Світу (Північне море, Баренцове море, Велика Ньофаудленська банка та ін.).\nМатериковий схил –нахилена поверхня дна Світового океану, що з’єднує зовнішній край материкової мілини з ложем океану. Лежить на глибинах від 200 м (в середньому) до 2000-2400 м. Займає площу 38,7 млн. км2, або 11 % площі Світового океану. Середні кути нахилу 3о27׀, на окремих ділянках – більше 25о. В межах материкового схилу морські відклади нерідко відсутні і на поверхню дна виходять корінні породи. Походження материкового схилу частіше всього зв’язано з ступенево-скидовими або скидово-бриловими тектонічними структурами, що відділяють цоколь материків від ложа океанів. В окремих випадках можливе утворення материкового схилу внаслідок вигину земної кори, що проходить без розриву її суцільності.\nМис –ділянка побережжя, що вдається в море, озеро чи ріку. Може бути складене як корінними породами так і рихлими наносами. В останньому випадку миси звичайно низовинні і розташовані на кінцевих ділянках кос.\nМоре – частина океану, більш менш відособлена сушею або підводними височинами підводного рельєфу і відрізняється від відкритої частини багатьма особливостями, в першу чергу гідрологічним режимом. Відмітні риси моря обумовлені окраїнним їх положенням в океані і обмеженістю його зв’язків з відкритою частиною океану, що визначає значний вплив суші.\nМорени(франц. moraines) – суміш уламків гірських порід, як правило з піщаним, супіщаним, суглинистим і глинистим заповнювачем, без сортування, яка переноситься і відкладається льодовиками. Розрізняють морени, що рухаються разом з льодовиками, і відкладені морени. Морени, що рухаються поділяються на краєві, донні, частково внутрішні, поверхневі. Останні в свою чергу поділяються на серединні і бокові. Материкові льодовики несуть головним чином донну і частково внутрішню морену. Всі види морен, що рухаються з льодовиком при його таненні відкладаються і утворюють За генетичними ознаками розрізняють рельєф крайової морени, або кінцево-моренний рельєф, що утворюється біля краю льодовика при його зупинці, відступі або повторному наступі, і рельєф основної морени, що виникає в районі нагромадження моренного матеріалу при загальному таненню (відмиранню) льодовика. За морфологічними ознаками розрізняють рельєф грядово-моренний, горбисто-моренний і рівнинно-моренний. Для усіх різновидів морен характерно велика кількість безпорядочно розташованих моренних горбів, складеним моренним матеріалом і розділених западинами, часто заболоченими або зайнятими озерами. Моренний рельєф спостерігається в областях древнього гірського і особливо материкового зледеніння Європи, Азії, північної Америки.\nМоренний рельєф –тип рельєфу, що виникає в результаті відкладаючої (аккумулюючої) діяльності льодовиків. За генетичними ознаками розрізняють рельєф крайової морени, або кінцево-моренний рельєф, що утворюється біля краю льодовика при його зупинці, від ступанні або повторному наступі, і рельєф основної морени, що виникає в районі нагромадження моренного матеріалу при загальному таненню (відмиранню) льодовика. За морфологічними ознаками роз-різняють: рельєф грядово-моренний, горбисто-моренний і рівнинно-моренний. Для усіх різновидів морен характерна велика кількість моренних горбів, розташованих без всякої закономірності, складених моренним матеріалом і розділених западинами, часто заболоченими або зайнятих озерами. Моренний рельєф спостерігається в областях древнього гірського і особливо материкового зледеніння Європи, Азії, Північної Америки.\nМусони(від араб. маусім – сезон року) – досить стійкі повітряні течії (вітри) в прибережних районах Землі, які міняють свій переважаючий напрямок від зими до літа, від літа до зими на протилежний або близький до протилежного. Зокрема, в помірних широтах зимовий М. приносить виносить повітряні маси з материка на океан, а проти-лежний, літній М. – з океану на материк. М. розповсюджуються на висоту кілька кілометрів, переходячи вище в загальне переміщення повітря із заходу на схід. М. спостерігаються по обидві сторони від екватору у відносно вузькій зоні. В поза тропічних широтах М. особливо чітко виражені в Східній Азії, включаючи Далекий Схід Росії. Тропічні М. виникають в результаті зміщення екваторіальної зони низького атмосферного тиску від географічного екватору в ту півкулю, в якому на даний час літо, внаслідок чого повітряні течії із „зимової” півкулі (пасати) переходять через екватор і вторгаються в „літню” півкулю, міняючи при цьому свій напрямок. Таким чином, в приекваторіальних широтах кожної півкулі проходить, від одного півроку до другого, різка зміна напряму повітряних течій, які одержали назву тропічних або екваторіальних М. Зміна зимового (північно-східного) на літній (південно-західний) добре виражені над Південною Азією, так як там повітряні течії особливо стійкі і далеко проникають з однієї півкулі в іншу. В позатропічних широтах М. зв’язані з переважанням стійких областей високого тиску зимою і низького влітку над деякими материковими районами, переважно Північної півкулі. Причина такого розподілу тиску – більше охолодження повітря над материком зимою і нагрівання влітку порівняно з повітрям над океаном в тих же широтах. З М. зв’язаний певний характер клімату і погоди.\nНагір’я –обширна ділянка земної поверхні, що характеризується співвідношенням гір і плоскогір’їв, які лежать на високо піднятому і слабо розчленованому спільному цоколі. Таке Скандинавське нагір’я в Європі, Вірменське, Іранське, Тибетське в Азії, Мексиканське формуються в тектонічно рухомих зонах земної кори в результаті крупних склепових піднять, з наявністю на них більш високих хребтів, а деколи з вулканізмом (Вірменське нагір’я).\nНизовини – ділянки суші, які розташовані нижче 200 м над рівнем океану. Більшість низин – плоскі або горбисті рівнини, складені морськими або річковими відкладами, нерідко заповнюючи тектонічні западини. Деякі низовини лежать нижче рівня океану (Прикаспійська, Південно-Каспійська та ін.). Відомі низовини, відвойовані людиною від моря шляхом осушування заток і огородження осушених ділянок дамбами (польдери в Нідерландах).\nОзера – западини суші, заповнені водою. Загальна площа озер біля 27 млн. км2 (1,8 % всієї площі суші). Озера зустрічаються у всіх географічних зонах. Особливо вони численні в областях четвертинного зледеніння і в областях, що не мають стоку в океан. Найбільше за площею Каспійське море (394,3 тис. км2). Найглибші озера – Байкал (1641 м) і Танганьїка ( 1435 м)\nВиникнення озерних котловин може бути викликано різними процесами або сукупністю кількох із них: льодовиковою ерозією і акумуляцією, таненням мерзлоти (термокарст), хімічним вилуговуванням (карст), вимиванням частинок ґрунту (суфозія), морозним вивітрюванням, тектонічними рухами, видуванням (дефляція), річковою ерозією і акумуляцією, діяльністю моря (реліктові озера), вулканізмом і діяльністю організмів.\nОзерне ложе поділяється на прибережну частину – літораль, і глибинну – профундаль. Побережжя поділяється на таке, що затоплюється при високих рівнях (елітораль), на зону заплесків (супралітораль) і сухе. Котловини озер поступово заповнюються відкладами, які згладжують первинний рельєф дна. Донні відклади озер складаються з уламкового матеріалу, хімічних опадів і органічної речовини – продукту розкладення водних організмів. Донні відклади з великим вмістом органічної речовини називають сапропелями. Озера живляться водою за рахунок поверхневого і підземного притоку, атмосферних опадів; втрати води з озера проходять за рахунок поверхневого і підземного стоку і випаровування. Озера бувають проточними, безстічними і такими, що не мають ні притоків, ні стоку (глухі). Рівень води в озерах залежить від співвідношення притоку і відтоку води і характеризується внутрішньо річними (сезонними) багаторічними коливаннями рівнів води. На великих озерах внутрішньорічні коливання рівня переважно невеликі, найчастіше в межах 1 м. Крім того, бувають спорадичні зміни рівнів води, викликані згонами і нагонами і сейшами. Поступово віддаючи воду, що в них поступає, озера є регуляторами поверхневого стоку. Течії в більшості озер носять тимчасовий характер і викликаються вітрами. У водній масі озер виникають конвекційні і динамічні циркуляції, викликані різницею температур окремих шарів води і внутрішніми хвилями. Вода озер буває в основному голубого, зеленого, жовтого і коричневого забарвлення в залежності від кількості і виду взмучених мінеральних і органічних домішок. Прозорість води буває від кількох сантиметрів до 40 м (оз. Байкал). Вода в озерах прогрівається в основному за рахунок сонячної радіації. Тепло поглинається поверхневими шарами водної маси і перерозподіляється в її товщі при перемішуванні. В країнах з холодним або помірним кліматом літом температура води озера понижується від поверхні до дна (пряма стратифікація); зимою – навпаки (зворотна стратифікація); весною і восени температура по всій товщі вирівнюється (гомо термія). Літом зниження температури води в окремих шарах може бути різким (температурний стрибок). Температура тропічних і субтропічних поясів протягом усього року понижується від поверхні до дна. В солених озерах внаслідок високої мінералізації води температура може бути менше 0оС (негативною). Льодовий покрив озер утворюється шляхом замерзання озерної води і шляхом перекристалізації снігу. У воді озер вміщуються гази, суспензії, колоїди, солі та йони. У вологому кліматі переважають прісні озера (мінералізація до 1 г/дм3), в сухому – солонуваті і мінеральні з вмістом солей аж до повного насичення розчину.\nКожному озеру властивий певний комплекс рослин і тварин. Проживаючі в озері організми поділяються на планктон (пасивно плаваючі), нектон (активно плаваючі) і бентос (ті, що живуть на дні). Водяні рослини створюють шляхом фотосинтезу органічну речовину, за рахунок якого існують решта організмів (за виключенням автотрофних бактерій). За біологічною продуктивністю озера поділяються на високопродуктивні, багаті біогенними солями (еутрофні), і мало- продуктивні, бідні біогенними солями (оліготрофні і збагачені гуміновими речовинами –дістрофні). В процесі своєї еволюції озера заповнюються наносами, заростають і перетворюються в умовах вологого клімату в болота, в сухому клімату в солончаки. Озера використовуються для риболовства, водного транспорту, зрошення, водопостачання, як водосховища, що регулюють річний стік і живлячі електростанції, для добування солей (кухонної солі, поташу, мірабіліту, діатоміту, сапропелю) для добування лікувальних грязей.\nОзи – довгі (до 40-50 км) і вузькі (від кількох метрів до 2-3 км), висотою до десятків метрів вали, складені піском, графієм, галькою, нерідко з домішкою валунів. Представляють собою відклади древніх внутрішньольодовикових потоків. Розповсюджені в областях четвертинного материкового зледеніння (наприклад в Швеції, Фінляндії і на півночі Європейської частини Росії)\nОкеан (Світовий океан) – водна оболонка земної кулі, яка покриває більшу частину його поверхні (70,8 %) і яка розділяє сушу на материки і острови. Загальна площа 361059 тис. км2, об’єм 1370323 тис. км3, найбільша глибина 11022 м. За фізико-географічними особливостями поділяється на окремі океани, моря, затоки і бухти, протоки. На даний час виділяються чотири океани: Тихий, Атлантичний, Індійський і Північний Льодовитий.\nР е л ь є ф дна. В океані виділяються чотири основні морфологічні області: материкова мілина, материковий схил, ложе океану, глибоководні западини. Материкова мілина є підводним продовженням материків і розповсюджується до глибини 200 м. Материковий схил простягається до глибини 2400 м (деякі океанографи вважають глибину материкового схилу до 2000 м. Рельєф материкового схилу має складну будову з численними терасами, западинами, виступами. Зустрічаються і глибокі каньйони. Ложе океану знаходиться на глибинах від 2400 м (2000м) до 6000 м і займає більшу частину усієї площі Світового океану. В цій частині дна розташовані основні гірські хребти (Центральний Атлантичний, хребет Ломоносова та ін.), величезні котловини (Північно-Тихоокеанська та ін.), підводні плато (Азорське плато та ін.), островершинні піки (банка Шпіс на півдні Атлантичного океану), плосковершинні гори (в Тихому океані). В деяким місцях вздовж крутих схилів материків і гряд островів витягнуті глибоководні западини з глибинами більше 6000 м. Найглибші западини – Марсіанська (11022 м), Тонга (10841 м), Філіпінська (10497 м), Курильська (10383 м) та інші розташовані в Тихому океані.\nОсновні морфометричні показники окремих океанів і Світового\nокеану в цілому\nОкеани Поверхня Об’єм (тис. км3) Середня глибина, м Найбіль-ша гли-бина, м\nтис. км2 %\nТихий Атлантичний Індійський Північний Льодовитий Світовий океан\nГ е о л о г і ч н а історія. Тихий океан існує з початку палеозою, Атлантичний і Індійський в більшій своїй частині утворились протягом мезозойської ери у зв’язку з роздробленням материка Гондвана. Глибоководні западини і деякі ділянки материкового схилу відрізняються від інших частин дна океану високою сейсмічністю і носять сліди недавнього занурення.


Канонічна Візитація Сестер Василіянок Провінції Матері Божої Неустанної Помочі в Юніонтавн, ПА, США\nКанонічна Візитація Сестер Василіянок Провінції Матері Божої Неустанної Помочі в Юніонтавн, ПА, США відбувалася від 5 до 25 квітня 2016 р. Б. в матірньому домі в Юніонтавн. Спершу Мати Дія Стасюк зустрілася зі сестрами з місійних домів в у Фінікс, АЗ, Йонгстовн. ОГі Вілкес-Беррі, ПА.\nПізніше Архимандриня мала можливість особисто зустрітися зі сестрами з м. Піцбург та з Юніонтавн. Сестра Маріела Ротчен, ЧСВВ, Генеральна дорадниця і економка, долучилася до м. Дії пізніше, щоб разом зі с. Гелен Міллов, ЧСВВ- Провінційною економкою, переглянути матеріальний стан Провінції.\nСестри Василіянки Провінції Матері Божої Неустанної Помочі в Юніонтавн, ПА, США через щоденну молитву і служіння у Візантійській і Латинській Церквах, духовно зростають у Божій мудрості. Вони виконують різноманітну працю: при парафіях, в Митрополичій і Єпархіяльній канцеляріях, працю в Менор Домі для старших, реколекційному домі.\nЧлени Провінції докладають значних зусиль і старань, щоб ввести в життя Післаництво Чину: «Бути Христовою молитовною, цілющою і життєдайною присутністю» в Церкві і в світі.\nМати Дія Стасюк, ЧСВВ та с. Маріела Ротчен, ЧСВВ повернулися з Візитації з глибокими почуттями вдячності Сестрам Василіянкам Провінції Матері Божої Неустанної Помочі в Юніонтавн, ПА, США, а в особливий спосіб сестрі Рит Плент, Протоігумені Провінції та сестрам - Провінційним дорадницям.\nКанонічна Візитація Сестер Василіянок Провінції Матері Божої Неустанної Помочі в Юніонтавн, ПА, США відбувалася від 5 до 25 квітня 2016 р. Б. в матірньому домі в Юніонтавн. Спершу Мати Дія Стасюк зустрілася зі сестрами з місійних домів в у Фінікс, АЗ, Йонгстовн. ОГі Вілкес-Беррі, ПА. Пізніше Архимандриня мала можливість особисто зустрітися зі сестрами з м. Піцбург та з Юніонтавн.\nСестра Маріела Ротчен, ЧСВВ, Генеральна дорадниця і економка, долучилася до м. Дії пізніше, щоб разом зі с. Гелен Міллов, ЧСВВ- Провінційною економкою, переглянути матеріальний стан Провінції.


Коропецький ліцей-інтернат з ПВФП - Навчальна робота\n2016 рік відійшов в історію, а разом з ним і І семестр поточного навчального року. Півріччя закінчили 226 ліцеїстів, один із них неатестований з усіх предметів. На відмінно закінчили І семестр Николин Тетяна (9-А клас), Лаєвський Олександр (10-Б клас), Рахміль Станіслав (11-А клас), Бельзецький Андрій (11-Б клас), Костельна Наталія (11-В клас). Ще 45 учнів (20 відсотків) у підсумку одержали бали достатнього і високого рівнів. Прикро константувати факт, що 15 школярів (6%) закінчили семестр із балами низького рівня.\n2016/2017 навчальний рік не був успішним на переможців та призерів ІІ етапу Всеукраїнських олімпіад з навчальних предметів. Переможцями стали Бельзецький А. з економіки та інформаційних технологій, Лаєвський О. з інформаційних технологій, Моісеєнко О. і Соколовська Т. із трудового навчання, другі місця посіли Лаєвський О. з фізики, Сікалюк А. з англійської мови, Костельна Н. з математики, призерами стали Рахміль С. з математики і екології, Николин Т. з фізики, Клюбченко А. з математики, Лаєвський О. з правознавства і Польща М. з хімії.\nУ рамках ХХІ Спортивних ігор учнівської молоді Монастирищини команди юнаків ліцею-інтернату стали переможцями у змаганнях з волейболу та футболу, зайняли друге місце у районних змаганнях з футзалу. Активними учасниками спортивних баталій були Ярошевський Д., Лисенко О., Холохолов Г., Базишин М., Василинюк І., Яремчук М., Лободюк В., Смоліч Д., Санжаревський К., Лобанов Д., Шинкарчук І.,Галюлько Ю., Заставецький В., Берестецький Л. Ліцеїсти Шинкарчук І., Лобанов Д. (двічі), Василинюк І. ставали кращими гравцями з даних видів спорту.


Черкащанин давав поліцейському 4 тисячі доларів хабаря | Про Головне\nЧеркащанин давав поліцейському 4 тисячі доларів хабаря\nУ Черкасах затримано чоловіка на передачі 4 тисяч доларів хабаря поліцейському. Про це інформують на офіційному сайті Нацполіції Черкащини.\nГроші мешканець Умані – особа, яка впливає на криміногенну ситуацію в регіоні, – запропонував заступнику начальника відділу Управління стратегічних розслідувань у Черкаській області ДСР Нацполіції за сприяння в поверненні вилучених раніше автомобілів. Наразі хабародавця поміщено до ізолятора тимчасового тримання.\nНавесні 2020 року працівники поліції Черкащини розпочали кримінальне провадження за ст.290 (Знищення, підробка або заміна номерів вузлів та агрегатів транспортного засобу) Кримінального кодексу України. В його рамках було вилучено два автомобілі з ознаками підробки номерів кузова та двигуна у 43-річного мешканця міста Умань. За інформацією поліції, зазначена особа має вагомий вплив на криміногенний стан на Черкащині.\nЗгодом чоловік звернувся до заступника начальника відділу Управління стратегічних розслідувань у Черкаській області ДСР НПУ з пропозицією надання хабаря. За сприяння у поверненні слідчим СУ поліції Черкащини та прокурором області вилучених “Range Rover Evoque” і «BMW X6″ їхній власник пообіцяв чотири тисячі доларів США “винагороди”.\nПоліцейський УСР про корупційну пропозицію відразу повідомив своє керівництво та Черкаське управління Департаменту внутрішньої безпеки НПУ. Слідчим управлінням черкаської поліції було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.3 ст.369 (Пропозиція, обіцянка або надання неправомірної вигоди службовій особі) Кримінального кодексу України.\nЗа скоєне зловмиснику загрожує позбавлення волі на строк від чотирьох до восьми років. На теперішній час його затримано в порядку ст.208 Кримінального процесуального кодексу України та поміщено до ізолятора тимчасового тримання. Готується вручення підозри та обрання запобіжного заходу.


Ви тут:Home РАЙОННА РАДА ДЕПУТАТИ\nУкраїнські військові спортсмени здобули три нагороди на етапі Кубка світу з фехтування\nУкраїнські військові спортсмени здобули три нагороди на етапі Кубка світу...\nПолтава готується до традиційної виставки “Освіта”\nПолтава готується до традиційної виставки “Освіта” Днями у Полтаві відбулась...\nНа Полтавщині у струмку виявили труп чоловіка\nНа Полтавщині у струмку виявили труп чоловіка На території Лубенського...\nНаталя Могилевська та Ігор Кузьменко переможці “Танці з зірками – 2017”\nНаталя Могилевська та Ігор Кузьменко переможці “Танці з зірками –...\nЗа минулий тиждень у Полтаві народилось 40 дівчаток та 40 хлопчиків\nЗа минулий тиждень у Полтаві народилось 40 дівчаток та 40...\nНа Полтавщині, за період голосування, до поліції надійшло 7 повідомлень про ймовірні порушення виборчого законодавства\nНа Полтавщині, за період голосування, до поліції надійшло 7 повідомлень про...\nУ Кременчуці пиятика скінчилась бійкою внаслідок якої загинув 27-річний чоловік\nУ Кременчуці пиятика скінчилась бійкою внаслідок якої загинув 27-річний чоловік...\nМиротворці ООН зможуть розпочати свою роботу, коли Кремль виведе свої сили з Донбасу, – Волкер\nМиротворці ООН зможуть розпочати свою роботу, коли Кремль виведе свої...\nВсі населені пункти Гадяцького району підключені до системи «Електронний пацієнт»...\nНа Лубенщині до Дня визволення України від фашистських загарбників учасників війни відвідали волонтери\nНа Лубенщині до Дня визволення України від фашистських загарбників учасників...\n1960 року народження, освіта вища, член Аграрної партії України, завідувач відділу фітосанітарних процедур Державної установи "Полтавська обласна фітосанітарна лабораторія", висунутий Решетилівською районною партійною організацією Аграрної партії України\n1967 року народження, освіта вища, безпартійний, засновник ФГ „Мир-2014“, проживає в с.Піщане Решетилівського району Полтавської області, висунутий Решетилівською районною організацією Політичної партії «Рідне місто».\n1963 року народження, освіта вища, безпартійний, голова ФГ «Василенко С.В.», висунутий Решетилівською районною в Полтавській області організацією партії «Блок Петра Порошенка «Солідарність».\n1962 року народження, освіта вища, безпартійний, голова ФГ «Вовк В.О.», висунутий Решетилівською районною організацією Політичної партії «Українське об’єднання патріотів - УКРОП».\n1947 року народження, освіта вища, безпартійний, директор Кременчуцького педагогічного коледжу, висунутий Решетилівською районною організацією партії «Відродження».\n1960 року народження, освіта середня спеціальна, безпартійний, голова ФГ «Горобець С.Г.», висунутий Решетилівською районною організацією партії «Відродження».\nЗимогляд Євгеній Вікторович\n1989 року народження, освіта вища, безпартійний, вчитель фізкультури Покровської ЗОШ І-ІІІ ступенів, висунутий Решетилівською районною партійною організацією Всеукраїнське об’єднання «Свобода».\nКалініченко Анатолій Григорович\n1966 року народження, освіта вища, член Політичної партії «Українське об’єднання патріотів - УКРОП», начальник абонентського відділу Решетилівської філії ПАТ "Полтаваобленерго", висунутий Решетилівською районною організацією Політичної партії «Українське об’єднання патріотів - УКРОП».\n1966 року народження, освіта вища, член Решетилівської районної організації політичної партії “Рідне місто”, директор ЦКД "Оберіг", висунута Решетилівською районною організацією Політичної партії «Рідне місто».\nКлепань Іван Іванович\n1959 року народження, освіта вища, безпартійний, пенсіонер, висунутий Решетилівською районною організацією партії «Відродження».\n1970 року народження, освіта вища, член Політичної партії «Українське об’єднання патріотів - УКРОП», землевпорядник Пащенківської сільської ради, висунута Решетилівською районною організацією Політичної партії «Українське об’єднання патріотів - УКРОП».\n1971 року народження, освіта вища, член партії Всеукраїнське об’єднання «Батьківщина», майстер виробничого навчання Решетилівського художнього професійного ліцею, висунута Решетилівською районною організацією Всеукраїнське об’єднання «Батьківщина».\n1990 року народження, освіта вища, безпартійний, спеціаліст по роботі з клієнтами ВАТ "Полтавське ХПП", висунутий Решетилівською районною організацією Політичної партії «Рідне місто».\n1987 року народження, загальна середня, член Всеукраїнського об’єднання «Свобода», слюсар-ремонтник Решетилівської філії ТОВ СП "Нібулон", висунутий Решетилівською районною партійною організацією Всеукраїнське об’єднання «Свобода».\n1961 року народження, освіта вища, безпартійний, тимчасово не працює, висунутий Решетилівською районною організацією Політичної партії «Українське об’єднання патріотів - УКРОП».\n1966 року народження, освіта вища, член Всеукраїнського об’єднання «Свобода», директор ТОВ Уртепло Полтава, висунутий Решетилівською районною партійною організацією Всеукраїнське об’єднання «Свобода».\nКурінний Микола Сергійович\n1973 року народження, освіта вища, член Аграрної партії України, головний агроном ПП ім. Калашника, висунутий Решетилівською районною партійною організацією Аграрної партії України.\n1965 року народження, освіта вища, безпартійна, директор Глибокобалківського НВК, висунута Решетилівською районною в Полтавській області організацією партії «Блок Петра Порошенка «Солідарність».\n1968 року народження, освіта вища, безпартійний, директор ПП «Влад-транс», висунутий Решетилівською районною організацією партії «Відродження».\nПасічниченко Олександр Миколайович\n1964 року народження, освіта вища, позапартійний, голова фермерського господарства "Оленка - 2005", висунутий Решетилівською районною організацією партії «Відродження».\n1978 року народження, освіта вища, член партії «Блок Петра Порошенка «Солідарність», голова Решетилівської РДА, висунутий Решетилівською районною в Полтавській області організацією партії «Блок Петра Порошенка «Солідарність».\nПилипенко Лариса Володимирівна\n1967 року народження, освіта вища, безпартійна, директор Першолиманського НВК, висунута Решетилівською районною в Полтавській області організацією партії «Блок Петра Порошенка «Солідарність».\n1956 року народження, освіта вища, безпартійний, начальник управління праці та соціального захисту населення Решетилівської РДА, висунутий Решетилівською районною організацією Всеукраїнське об’єднання «Батьківщина».\nПустовар Микола Володимирович\n1976 року народження, освіта середня, безпартійний, приватний підприємець, висунутий Решетилівською районною організацією Всеукраїнське об’єднання «Батьківщина».\n1962 року народження, освіта вища, безпартійний, керуючий ТВБВ №10016/053 філії Полтавського обласного управління АТ «Ощадбанк», висунутий Решетилівською районною організацією Політичної партії «Українське об’єднання патріотів - УКРОП».\nСрібний Микола Іванович\n1957 року народження, освіта вища, член партії Всеукраїнське об’єднання «Батьківщина», завідувач Новомихайлівським дитячим садком, висунутий Решетилівською районною організацією Всеукраїнське об’єднання «Батьківщина».\n1976 року народження, освіта вища, безпартійний, приватний підприємець, висунутий Решетилівською районною в Полтавській області організацією партії «Блок Петра Порошенка «Солідарність».\n1990 року народження, освіта вища, безпартійний, перший заступник голови Решетилівської РДА, висунутий Решетилівською районною в Полтавській області організацією партії «Блок Петра Порошенка «Солідарність».\n1975 року народження, освіта вища, безпартійна, заступник головного лікаря з медичного обслуговування Решетилівської ЦРЛ, висунута Решетилівською районною в Полтавській області організацією партії «Блок Петра Порошенка «Солідарність».\n1973 року народження, освіта вища, безпартійний, безробітний, висунутий Решетилівською районною в Полтавській області організацією партії «Блок Петра Порошенка «Солідарність».


За 10 місяців на дорогах Тернопільщини загинуло 64 людини – БЕРЕЖАНСЬКЕ ІНФОРМАЦІЙНЕ БЮРО\nЗа 10 місяців на дорогах Тернопільщини загинуло 64 людини\n06.11.2018 admin-berezhany НОВИНИ ОБЛАСТІ, Тернопільщина 0\n1775 дoрoжньo-трaнспoртних пригoд трaпилoся нa дoрoгaх Тернoпільськoї oблaсті зa десять місяців цьoгo рoку. 309 aвaрій – з пoтерпілими, в яких 64 людей зaгинулo, a 418 oтримaли трaвми. Прo це нa зустрічі з журнaлістaми рoзпoвів керівник Упрaвління пaтрульнoї пoліції Тернoпільськoї oблaсті Бoгдaн Шевчук.\n– Нaйпoширеніші дoрoжньo-трaнспoртні пригoди – зіткнення aвтoмoбілів, нaїзд нa перешкoду aбo нa припaркoвaний трaнспoрт. a oт нaйчaстіше гинуть люди під кoлесaми aвтівoк, при зіткненнях тa перекидaннях aвтoмoбілів\nЗa слoвaми нaчaльникa відділу рoзслідувaння злoчинів у сфері трaнспoрту СУ ГУНП в oблaсті Бoгдaнa Шулярa, пoрушення прaвил мaневрувaння, перевищення швидкoсті, недoтримaння тa виїзд нa смугу зустрічнoгo руху, a тaкoж перехід дoрoги у невстaнoвленoму місці – oснoвні прaвилa, якими нехтують як вoдії, тaк і пішoхoди. Ще oднa причинa aвтoпригoд – пoгaні дoрoги тa недoстaтнє oсвітлення прoїжджoї чaстини.\n– Зa вихідні – буквaльнo вчoрaшній день і дві дoрoжньo-трaнспoртні пригoди з пoтерпілими – це нaїзд КАМАЗу нa жінку в Бoрщівськoму рaйoні, a тaкoж зіткнення легкoвoгo aвтoмoбіля і мoпедa у Зaліщикaх. В oбoх випaдкaх люди трaвмoвaні, мaють перелoми. Ми рoзпoчaли кримінaльні прoвaдження. Тривaють рoзслідувaння.\n250 aвaрій трaпилoся через їзду в стaні aлкoгoльнoгo тa нaркoтичнoгo сп’яніння. Зa десять місяців прaвooхoрoнці oфoрмили 750 aдмінпрoтoкoлів відпoвіднo дo стaтті 130.\n– З п’ятниці нa субoту перевірялися тaкі рaйoни як – Кoзівський, Бережaнський тa Підгaєцький. Відпoвіднo ми виявили 3 вoдія у стaні aлкoгoльнoгo сп’яніння. У Кременецькoму, Шумськoму тa Лaнoвецькoму рaйoнaх 5 тaких випaдків, Чoртківський тa Зaліщицький – ще 6 нетверезих вoдія. Це брaлися вибіркoві містa і цифри не втішні, – зaявив зaступник нaчaльникa упрaвління превентивнoї діяльнoсті ГУНП в oблaсті Юрій Бучкoвський.\nНaйбільше aвтoпригoд з пoстрaждaлими прaвooхoрoнці фіксують пo субoтaх, a oт у рoбoчі дні пік aвaрійнoсті припaдaє нa 13 тa 22 гoдину. aби хoчa б якoсь кoнтрoлювaти ситуaцію нa дoрoгaх, прaцівники гoлoвнoгo упрaвління нaцпoліції крaю спільнo з пaтрульними oргaнізoвують спільні пaтрулювaння.\nВідстежують прaвooхoрoнці і місця нaйбільшoгo скупчення дoрoжньo-трaнспoртних пригoд тa рoблять усе мoжливе, aби зменшити aвaрійність нa тих ділянкaх дoрoги.


Вітаємо з перемогою юних дослідників Новодмитрівської ОТГ!\n» Новини » Вітаємо з перемогою юних дослідників Новодмитрівської ОТГ!\nЗгідно з підсумковим протоколом ІІ туру обласного етапу Всеукраїнського конкурсу-захисту науково-дослідницьких робіт учнів-членів МАН всі юні дослідники Новодмитрівської ОТГ, які брали участь у конкурсі вибороли призові місця, а саме:\nНаталія Скорик, учениця 10 класу Ковтунівського НВК, провела дослідження за темою «Виявлення астероїдів за даними телелескопа Pan-Stars та дослідження характеристик їх орбіт», науковий керівник Мала Ольга Гаврилівна, учитель фізики, астрономії, математики Ковтунівського НВК - І місце;\nСергій Власенко, учень 11 класу Ковтунівського НВК, провів дослідження за темою «Класифікація змінних зірок», науковий керівник Мала Ольга Гаврилівна, учитель фізики,астрономії, математики Ковтунівського НВК – І місце;\nМарина Охріменко, учениця 11 класу Драбівецького НВК, провела дослідження за темою «Сакральні пам'ятки с.Драбівці: історичний вимір», науковий керівник Баранник Володимир Васильович, учитель історії Драбівецького НВК – ІІ місце;\nДмитро Мірошніченко, учень 11 класу Ковтунівського НВК, провів дослідження за темою «Памятки археології Черкащини національного значення», науковий керівник Мельник Василь Іванович, учитель історії Ковтунівського НВК – ІІ місце.\nЩиро вітаємо талановитих, творчих учнів та їхніх мудрих наставників з черговою перемогою на обласному конкурсі та бажаємо заслужених перемог на всеукраїнському та міжнародному рівнях, як це вже було неодноразово. Щиро дякуємо педагогам за зразкову працю, за велику любов до дітей і небайдужість до їх подальшої долі. Так тримати!


Armani Code, подарунковий набір IV ЗНИЖКИ до 70% | parfumeria.ua\nArmani Code подарункові набори\n3 розміри продукту від 1 639 грн.\nВаріація Armani Code\nТуалетна вода 75 ml + дезодорант-стік 75 ml\nТуалетна вода 75 ml + Туалетна вода 20 ml\nТуалетна вода 2 x 30 ml\nТуалетна вода 50 ml + Гель для душу 75 ml + Бальзам після гоління 75 ml\nПримітка: без целофану, Обсяг продукту: 99%\n1 806 грн. Знижка: 188 грн.\nВсі продукти серії Armani Code\nОпис парфуму Armani Code\nТуалетна вода Giorgio Armani Code - перший східний аромат від Giorgio Armani - чуттєвий та благородний. Спробуйте ніжні тони квітів оливи, дерева Гуаяк, насіння бобів тонка в комбінації з цитрусовою сумішю бергамоту та лимону.\nGiorgio Armani Code - вірний вибір сучасного та сексуального чоловіка. До безперечних переваг цього парфуму належить приголомшлива стійкість, яка дозволяє власнику аромату відчувати його упродовж всього дня. Елегантність та свіжість зробили його найулюбленішим парфумом багатьох чоловіків.\nCode став переможцем FiFi Award Fragrance Of The Year Men’s Luxe 2006 році. Придбайте його в нашому інтернет магазині та спробуйте пряну дорогоцінність. Одного разу зупинивши свій вибір на Giorgio Armani Code , Ви вже ніколи не зрадите йому. А аромат буде вражати жінок прямо в серце своєю стійкістю, свіжістю та карколомністю....\nТуалетна вода була представлена світу в 2004 році.\nОцінка Armani Code\nЩо ви думаєте про Armani Code?


Завтра у Рівному відбудеться акція "Я - Волноваха" | ВСЕ - сайт чесних новин\nЗавтра у Рівному відбудеться акція "Я - Волноваха"\nОпубліковано vse.rv.ua Суб, 17/01/2015 - 18:54 Рівне підтримає всеукраїнську акцію "Je suis Volnovakha", яка розпочнеться 18 січня на майдані Незалежності біля пам'ятника Тарасу Шевченку. Збір о 14:30.\nО 15:00 мирна хода вирушить від рівненського Майдану до пам'ятника Загиблим за Україну.\nПравила участі: прапори і символіка мають бути лише державними чи національними (червоно-чорний прапор). Вітаються плакати з гаслами, які відповідають меті Маршу: "Я - Волноваха", "Я - Донбас", "Я - Іловайськ!", "Я Піски!", "Я - аеропорт!", "Я - Щастя!", "Я - Дебальцеве!", "Я - Луганськ!", "Я - Маріуполь!", "Я - Ізварино!", "Я -Савур-могила!", "Я - Україна" тощо.\nПравила безпеки: заборонено приносити зброю, піротехнічні засоби тощо. А також прапори чи чи плакати політичних партій і громадських організацій.\nХода закінчиться панахидою біля пам'ятника Загиблим за Україну.\nКлючові слова: Волноваха 777 переглядів


Непрацездатні сумчани можуть отримати субсидію на понаднормову площу житла – Сумські Дебати\nНепрацездатні сумчани можуть отримати субсидію на понаднормову площу житла\n15:50 / 15 ноября 2021\nДепартамент соціального захисту населення нагадує, – житлова субсидія непрацездатним непрацюючим особам, які проживають самі, призначається на норму, що перевищує встановлену законодавством соціальну норму житла, якщо про це зазначено у заяві.\nПонаднормова площа житла розраховується збільшенням соціальної норми житла для домогосподарства на 30%. Соціальна норма житла становить 13,65 м2 на особу + 35,22 м2 на домогосподарство.\nзареєстрована 1 особа – соціальна норма житла складає 48,87 м2, понаднормова площа житла складає 63,53 м2;\nзареєстровані 2 особи – соціальна норма житла складає 62,52 м2, понаднормова площа житла складає 81,28 м2;\nзареєстровані 3 особи – соціальна норма житла складає 76,17 м2, понаднормова площа житла складає 99,02 м2.\nАле слід звернути увагу, що призначення житлових субсидій на понаднормову площу житла переглядається коли відбулися зміни складу осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку), зміни складу сім’ї члена домогосподарства або працевлаштування таких осіб чи виникнення у них інших джерел доходів. Про такі зміни одержувач житлової субсидії зобов’язаний повідомити протягом 30 календарних днів.\nДо непрацездатних непрацюючих осіб, які проживають самі і яким житлову субсидію може бути призначено на понаднормову площу житла, належать: особи, які не досягли повноліття; громадяни, які отримують:\nпенсію за віком, за вислугою років, у зв’язку з втратою годувальника або по інвалідності;\nдержавну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю;\nдержавну соціальну допомогу особі, яка не має права на пенсію, та особам з інвалідністю;\nІнформація про належність до вищезазначених категорій осіб зазначається в декларації, яка подається разом із заявою. Якщо субсидія вже призначена на соціальну норму житла, то на понаднормову площу субсидія може бути призначена за заявою з місяця звернення.\n← На Сумщині закриють школу\nНа Білопільщині ліквідували пожежу в житловому секторі →


Три мільйони українців віддали свої гроші у піраміду "МММ-2011" - Економіка\nТри мільйони українців віддали свої гроші у піраміду "МММ-2011"\n17 лютого 2012, 15:19 Читать новость на русском\nФінансова піраміда Сергія Мавроді "МММ-2011" набирає обертів.\nЗа словами представників організації, кількість інвесторів вже виросла до 15 мільйонів осіб, з низ 3 мільйони - українці (500 тисяч - кияни).\nВарто зазначити, що останнім часом активізувались рекламісти "МММ". Киянам все частіше у пошту кидають листівки та розсилають смс із закликами стати учасниками піраміди.\nЗі свого боку у міліції попереджають, що фінансова піраміда небезпечна. "Ми постійно про це говоримо всім. Хоча поки скарг і кримінальних справ проти "МММ" не було", - сказав начальник ЦГЗ МВС України Володимир Поліщук.\nНа думку правоохоронців, скарг на піраміду поки не має, бо люди ще не пішли забирати свої кошти та не зіткнулись з проблемами.\nНагадаємо, у Верховній Раді було зареєстровано проект про заборону фінансових пірамід в Україні. Правда, його автор, бютівець Сергій Терьохін, каже, що він не сподобався рецензентам. Але його можуть прийняти.\nЕкономікаМіністерство внутрішніх справСергій МавродіМММ–2011Крах МММ-2011