Шевченко та його жінки\nБруно Шульц. Цинамонові крамниці. Санаторій під Клепсидрою. doc1 521 Кб\nВсесвітньо відомий датський письменник docx20 Кб\nлютий 2011 р. docx213 Кб\nШевченко Р.Швец 3-В (кл. рук. Соколова О.А.)Образовательныеdoc260 Кб\nГодина спілкування на темуПрезентацииpptx1 427 Кб\nПрезентацияПрезентации по литературеppt8 943 Кб\nОстаннє кохання Тараса Шевченка\n...Те, що улюбленого поета української нації поховали у невеличкому містечку Каневі Київської губернії, виглядає дуже символічним. Щоправда, сам Шевченко ніяких вказівок стосовно цього нащадкам не давав. А знаменитий "Заповіт" було написано за півтора десятка років до того, як він вперше побачив ці місця. Тарас Шевченко плив човном до села Прохорівки, де мешкав його друг, перший ректор Київського університету Михайло Максимович. Краєвид так сподобався поетові, що він вирішив купити тут землю, збудувати будинок і з сім'єю (!) назавжди переїхати у цей благословенний край із сльотавого Петербурга. До втілення мрії залишалось небагато. Був уже намальований план простої селянської хати, в якій поет мав відчути справжнє людське щастя, у Петербурзі чекала молоденька красуня-наречена. Але... Замість сімейного раю у Каневі постали дві могили. Висока і знана - самого поета, і забута до недавнього часу - його нареченої.\nЖінки, яких кохав поет\nПро Шевченка багато брехали. І за його життя, й опісля. І до "Великого Жовтня", і майже до наших днів. Особливо багато спекуляцій розвелося навколо особистого життя поета. Насправді ж усе виглядало досить прозаїчно. Він закохувався, ревнував, з гуркотом розривав стосунки. А ще - дуже хотів одружитися, мати сім'ю і дітей. Але чим більше він цього прагнув, тим гірше у нього виходило. У чому ж річ?\nСам сирота і кріпак, Тарас Шевченко і дружину хотів мати з цього оточення. Але трагедія поета полягала у тому, що він переріс своє колишнє середовище. Селянки уже не сприймали його, вважаючи дивакуватим панком. А панночок не сприймав він - коло тогочасної еліти він до кінця своїх днів вважав чужим.\n...Першою була актриса Пеунова із Нижнього Новгорода. Тут Тарас Шевченко, повертаючись у 1857 році із заслання, змушений був півроку прожити під поліцейським наглядом. Актори тоді не належали до привілейованої касти, а він шукав саме таких - простих і небагатих. Тарас Шевченко стежив за духовним і професійним ростом актриси-початківки, підбирав їй необхідну літературу, заради неї навіть зумів запросити знаменитого російського театрального актора Щепкіна, аби той хоч раз зіграв із Пеуновою, дав оцінку її таланту і допоміг влаштуватися на велику сцену в Харкові. Із цього роману залишилася тільки дружба зі Щепкіним і портрет актора, який нині зберігається у Львівському національному музеї. Однак Пеунова виявилася надто вже легковажною молодою особою і, пирхнувши, в останній момент відмовилася від вигідного ангажементу в Харківському театрі, який їй все-таки влаштував Щепкін.\nПотім доля звела його з Христиною Довгополенко - наймичкою троюрідного поетового брата Варфоломія Шевченка, він навіть просив Варфоломія вмовити дівчину вийти за нього заміж. Але та відмовила Тарасові Шевченку заради молодого писаря.\nНе все, звичайно, було так сумно. Опорою в духовному житті Шевченка зуміла стати Варвара Репніна, внучка останнього українського гетьмана Розумовського. На час знайомства їй було майже 40 років, йому - 29. Але у той час Шевченко кохав іншу - 20-річну поміщицю Ганну Закревську. Навіть присвятив їй дві поезії, хоча на загал, у "Кобзарі" є дуже мало віршів, присвячених жінкам. І, можливо, цей вибір був би вдалим, але Закревська була заміжня.\nУсе життя Тарас Шевченко пам'ятав своє перше, ще дитяче кохання до сусідської дівчинки Оксани Коваленко, з якою разом пасли вівці, і яка подарувала малому Тарасові перший поцілунок.\nТаку "маленьку кучеряву Оксаночку" Шевченко шукав усе життя. І знайшов її в 44 роки у Петербурзі на вечорах у своїх друзів, поміщиків Карташевських. В українському національному костюмі, рум'яна, чорнобрива, щебетлива і чепурненька, а ще талановита і грамотна, що у ті часи було рідкістю, вона працювала прислугою. 19-річна "дівчинка до чаю", як називали її дами, була сиротою - і від цього ще більше защеміло серце поета. Він згадав власну долю і кохав її уже не просто як жінку, а з теплотою, з якою ставляться до найдорожчої і найочікуванішої дитини. А ще він, мов за соломинку, чіплявся за кожну, навіть гіпотетичну, можливість здобути сімейний затишок.\nЩоденники і спогади сучасників діаметрально протилежно трактують поетові стосунки з Ликерою Полусмаківною. Але ж яка може бути об'єктивність щодо сердечних справ?... Можливо, вона й дійсно викидала на смітник оригінальні букетики польових квітів, які дарував їй поет, бо хотіла дорогих і фальшиво-пишних троянд. Він казав: "Збудую тобі хатину, сидітимеш у ній, як панночка, нічого не робитимеш. Хіба що борщу зварити чи сорочку випрати." А вона прагнула чогось звичнішого і зрозумілішого. Може, й справді чорну справу зробило оточення. Може, не зрозуміла, побоялась... Скоріше за все, Ликера таки була занадто молодою.\nТарас Шевченко виклопотав їй звільнення з кріпацтва, навіть винайняв квартиру, в якій наречена мала готуватися до весілля...\nЗаміж Ликера вийшла за перукаря Яковлєва, безпробудного пияка. Вона народила багато дітей, але після смерті чоловіка покинула столицю і приїхала до Канева. Саме Шевченко "привів" Ликеру до Канева, - вважає провідний науковий співробітник Шевченківського національного заповідника у Каневі Зінаїда Тарахан-Береза. - Вона зрозуміла, ким насправді була ця людина, тільки пройшовши довгий і важкий життєвий шлях.\nТаємниця кладовища "Сільце"\nТе, що у Каневі за яких кілька кілометрів від могили великого Шевченка спочиває його наречена, його останнє і найбільше кохання, виявили зовсім недавно. Дослідила це невтомний шевченкознавець Зінаїда Тарахан-Береза, проштудіювавши гору метричних книг. Але як знайти безіменну могилку, яку викопав гробар із богодільні? Перепитано десятки старожилів - все марно. Допоміг випадок. Виявляється, не всім у Каневі старенька Ликера була чужою. А одному з мешканців - Івану Бондаренкові - вона навіть врятувала життя. Із вдячності він врятував від забуття її могилу.\nЛикера Яковлєва (Полусмак) (на фото) була столичною мешканкою, зналася на ліках і травах, і буквально витягнула із могили сина Аврама Бондаренка, у якого винаймала житло. Від жару і болю у грудях хлопця лікували натиранням грудей керосином. "Якби не втручання цієї жінки, я помер би в п'ятирічному віці", - казав він. З нині покійним Іваном Аврамовичем ми розмовляли сім років тому, він показував обпечені керосином груди і водив нас на могилку своєї рятівниці. "Я не вірю в те, що така чудова жінка могла бути причиною смерті великого поета", - казав Бондаренко.\nТараса Шевченка у Каневі не пам'ятають, а от Ликера у спогадах залишилась. Пригадують як культурну, освічену жінку, дуже умілу майстриню. Вишивала лиштвом - білим по білому, що зуміє далеко не кожна рукодільниця. У музеї зберігається вишитий нею рушник з півнями, Ликера принесла його на могилу Тараса Шевченка. Кажуть, він хотів, аби на їх весіллі неодмінно був рушник з півнями.\n"Подивись на мене, як я каюсь"\nЦю жінку, закутану з ніг до голови у все чорне, у Каневі знали всі. Вона приїхала сюди у травні 1904 року, винайняла найдешевше у місті помешкання і цілі дні проводила на Чернечій горі - біля могили Тараса Шевченка. Очевидці розповідали, що вона аж до смеркання проходжувалася стежками поблизу могили, ні з ким не розмовляла. Із прочанами, що ватагами йшли на могилу Шевченка, вона не бажала ділитися своєю таємницею. І лише у книзі відгуків одного разу залишила запис: "13 травня 1905 року приїхала твоя Ликера, твоя люба, мій друже. Подивись, подивись на мене, як я каюсь..."\nЛюдмила Слюзко. За матеріалами статті Ю.Бургена, газета "Експрес", м. Львів, 1998 рік.\nПримітка. Ликера - Полусмакова Ликера Іванівна (1840-1917), наречена Шевченка. Народилася в селі Липів Ріг Ніжинського повіту Чернігівської губернії (нині - Ніжинського району Чернігівської області), була кріпачкою поміщиків Макарових, залишилася сиротою. Привезена до Петербурга 1859 р. й відпущена на волю, слугувала в домі В.Я.Карташевської - сестри Шевченкового знайомого М.Я.Макарова, де Шевчено познайомився з нею на початку 1860 року. Влітку 1860 р., коли Ликера (після від'їзду своїх панів за кордон) жила в родині Н.М.Забіли на дачі в Стрєльні під Петербургом, Шевченко часто зустрічався з нею, привозив дарунки, справив весільний одяг і мав намір одружитися.\nСумний погляд зпід насуплених брів. Під густими, понуро опущеними вусами сховався найменший натяк на усмішку. Таким забронзовілий Шевченко дивиться на нас з більшості пам´ятників, яких незліченно стоїть скрізь по Україні. Біля цих монументів буває особливо людно в так звані Шевченківські дні, 9-10 березня: до постаменту кладуть квіти, звучать трибунні промови, грають урочисті марші.\nПерший поцілунок Шевченка вийшов трохи гірким через сльози. Малий кріпачок саме переживав свою чергову підліткову депресію, сховавшись від усіх на пасовиську за Кирилівкою. Рано осиротілий Тарас жалів себе, почуваючись особливо покинутим тут, на самоті, з самими тільки вівцями. І раптом прийшла вона - така сама, як він, мала пастушка... Спогад про той поцілунок, яким висушила його сльози Оксана, згодом з´явився в одній із рідкісних ліричних поезій Шевченка.\nОксанка Коваленко була на три роки молодшою від Тараса і мешкала по сусідству. Їхні матері, дивлячись на забави своїх дітей, гадали, що ті колись одружаться. Але дитяча симпатія та підліткова закоханість не переросли у справжнє і глибоке почуття. Забракло часу. 15-річний "козачок" Тарас у валці свого пана Павла Енгельгардта мусів поїхати до Вільна (тепер - Вільнюс). Розлука була несподівана і довга. Тож своє перше кохання Тарасові залишалося тільки згадувати і малювати.\nРобити малюнки з пам´яті йому ще добре не виходило, і замість милого личка малої кріпачки на папері під його олівцем проступали обличчя прекрасних дам, які Тарас міг довго роздивлятися і перемальовувати з театральних афіш, мистецьких естампів чи паркових скульптур, яких досить було у великому місті. Так з´явився портрет "Погруддя жінки", в якому вгадуються риси обличчя французької актриси Адріани Лекуврер.\n...Оксана Коваленко не стала дівувати, чекаючи повернення додому свого Тараса. Зрештою, до Кирилівки Шевченко приїхав знову аж через чотирнадцять років - уже як вільна людина, здібний столичний художник та поет. На той час Оксана уже три роки була одруженою і бавила двох доньок, народжених від кріпака з Педиківки К.Сороки.\nНа одному з таких балів у 80-річної поміщиці Тетяни Густавівни Волховської в селі Мойсівці Шевченко познайомився з дружиною відставного полковника Ганною Закревською та племінницею декабриста Рєпніна - княжною Варварою. Виник химерний любовний трикутник, врівноважити який не зумів би найдотепніший "піфагор".\n...Уже на засланні побритий у солдати Шевченко згадував про Закревську, присвятивши їй вірша "Якби зострілися ми знову". Але зустрітися зі своєю пасією йому більше не довелося, вона померла у 35-річному віці саме того року, коли поет отримав звільнення від 10-річної солдатчини. А от з Варварою Рєпніною вдруге він таки побачився - через п´ятнадцять років після першої зустрічі, перебуваючи проїздом у Москві, коли повертався із заслання. Але 50-річна дама не змогла пробудити в ньому ніжних почуттів.\nДесять років солдатського побуту остаточно скалічили особисте життя поета. Замість вишуканого товариства він мав компанію п´яних офіцерів, замість вродливих панянок його оточували замурзані казашки. Шевченку минав 44-ий рік, коли новий імператор підписав указ про помилування, а він уже почувався страшенно старим чоловіком. Тарас ще й відпустив собі кошлату бороду, з якою справді скидався на старезного діда. Але, як то буває, мріяв про молоденьку дружину, поряд з якою хотів повернути свою минулу юнь.\nПовертаючись до Петербурга, Шевченко на декілька місяців зависнув у Нижньому Новгороді. І тут сповна відчув свою популярність. Жіночки з місцевого бомонду навперебій замовляли йому свої портрети, а художник оцінював їх прискіпливим оком.\n"Серед жінок, як на підбір, жодної не тільки красуні чи гарненької, навіть стерпної не зустрів. Потвори і, як видається, переважно старі діви. Бідні старі діви!", - такий запис у щоденнику зробив він під враженнями від жіночого товариства у Нижньому.\nЗаради її театральної кар´єри він викликав до Нижнього знаменитого актора Михайла Щепкіна, і той впродовж трьох днів грав у спектаклях разом з нею. Про її акторську гру Шевченко написав захоплену замітку до місцевої газети, яку згодом передрукувала московська преса.\nВін вблагав директора Харківського театру погодитися на умови актриси і зарахувати її до своєї трупи. Закоханий Шевченко зовсім втратив голову і готовий був полюбити усіх. "М.С. Щепкін, їдучи з Нижнього, просив мене полюбити його милу Тетясю, тобто Піунову, і я буквально виконав його дружнє прохання. А сьогодні, прощаючись зі мною, Кишкін зі сльозами на очах просив мене полюбити його смиренну улюбленицю Вареньку Остаф´єву. І після таких милих обов´язків я скучаю", - записав тоді Тарас у щоденник.\nАле молода актриса виявилася надто невдячною, а може, просто не наважилася пов´язати своє життя з модним, але скандально відомим художником, який майже на тридцять років був старшим від неї. Врешті з 25-річним актором Максиміліаном Шмідтгофом вона переїхала у Казань, де й одружилися з ним.\nПереживши гіркоту нерозділеного кохання, Шевченко продовжував пошуки молодої дружини у Петербурзі. Він мріяв придбати ґрунт біля Канева, збудувати хату з комірчиною-робітнею і жити разом з вірною дружиною. "Без жінки і над самісіньким Дніпром, і в новій великій хаті, і з тобою, мій друже-брате, я буду на самоті, я буду одинокий", - писав 46-річний Тарас у листі до свого троюрідного брата Варфоломія Шевченка за рік до своєї смерті.\nВідвідуючи меморіал, у книзі відгуків одного разу вона залишила розпачливий запис: ൕ травня 1905 року приїхала твоя Ликера, твоя люба, мій друже. Подивись, подивись на мене, як я каюсь...". Але було вже запізно. Прикро, але справжня народна слава і жіноча любов прийшли до Тараса Шевченка тільки після його смерті.\nВолодимир Сиротенко (Вербицький) Тарас Шевченко. Автопортрет.Своєму Передкоханню Тарас присвятив чарівні вірші, сповнені світом дитинства і смутком про те, що воно втрачене назавжди. Оксанку він згадував все своє життя. А от про своє перше кохання так і не написав нічого. Та й про Першу Кохану згадав тільки кілька рядками у "Дневнику". Чому ж так сталось? Ото ж хто був Першим Коханням Тараса і хто була його Перша?...\nТак вже сталось, що у 80-х роках я майже півроку був у відрядженні в Литві, впроваджуючи там свої розробки. Більшу частину того часу був у Вільнюсі. Місті, де жив Тарас, де він з устрівся з першим недосяжним Коханням, з містом де він зустрів і свою Першу Кохану... Я ходив тими ж тінистими парками, якими блукав він з коханою, був у тому ж величному палаці - фортеці Міндовга, милувався спокійною Вілією та Закретом, кружляв по старовинних його вуличках. Був у тих двох будинках, де мешкав його пан Енгельгард, був у університеті, на одному з корпусів якого ще була прибита меморіальна дошка: "Тут у професора Іонаса Рустемаса навчався великий український поет-революціонер Тарас Шевченко". Не один вечір провів у Республіканській та Університетській бібліотеках, намагаючись розібратись в залах стародруків по часописах тих років, як жило Вільно за Тараса. Тяжко було, бо хоч і в моїх жилах тече кров Ольгердта, та вже предки моїх предків забули литовську. То ж без знання мови нічого нового про Шевченко так і не відкрив. Просто став по-іншому дивитись на речі. Просто для мене перестали бути зненависнілими кріпосниками Тарасові пани. Просто я зрозумів, хто був Першим Коханням Шевченко і чому він все життя не волів Її згадувати. Зрозумів, чому тільки кількома рядками і "Дневнику" згадав Тарас і свою Першу. Отож поділюсь тим розумінням і з вами. Знаєте, якась дивина виходить з тим Тарасовим паном Василем Енгельгардом. Що вони з Тарасом терпіти не могли один одного, то цілком зрозуміло. Тарас для пана був бидлом. Тарас теж пана вважав бидлом, яке не здатне оцінити те, що має. А от не зрозуміле інше. Якщо Павло Васильович Енгельгард був таким багатієм, як пишуть майже всі біографи Тараса Шевченко, то чому за кілька свічок, які спалив Тарас, змальовуючи лубковий портрет Платова, він влаштував таку сцену, навіть сам, що заборонено для для столбового дворянина, побив кріпака? Скажете, такий характер, он Гоголь же зобразив Плюшкіна...Та хіба ж виглядає Плюшкіним молодий штабс-ротмістр (див. портрет), який намагається на всіх світських раундах та балах пустити пил в очі і видати себе за багатія? От, наприклад, Гнат Хоткевич, який докладно вивчив життєпис Енгельгардів пише, що Павло Васильович успадкував від батька більше трьох мільйонів грошима та й ще тільки на Київщині 18 000 кріпаків. У офіційній біографії Шевченка, також сказано, що після Василя Енгельгарда залишилось 160 тис. десятин (десятина =1,025 га) землі в маєтках, розташованих в різних місцях Російської імперії та 50 000 кріпаків. Як бачите, за документами - Павло Енгельгард - чи не найбагатша людина України. То як же пояснити, що згідно документів, ця надбагата людина мешкає з сім'єю, в якій вже було 3 дитини в двокімнатній квартирці і сльозно благає начальство поліпшити житлові умови? Та навіть в наші часи тісняви йому б належала чотирикімнатна квартира. А тут багатія разом з двірнею поселено в двокімнатну. То, може він був багатієм лише на папері? Хіба ж будуть діти багатія після його смерті (помер Василь Енгельгард на 51 році життя) продавати сімейні цінності (статуетки, срібний та порцеляновий посуд), щоб розрахуватись з батьківськими боргами? Отож як і отримав великий спадок від батька Павло Енгельгардт, так і спустив його швидко. Бо був він запеклим картярем, який не міг своєчасно зупинитись. Розповім про Павла Енгельгарда трохи докладніше. Портрет П.В.ЕнгельгардаНародився Павло Васильович 5 березня 1798 р. А вже у 1805 році "Государь император высочайше повелеть соизволил действительного тайного советника Энгельгардта сына Павла определить ко двору его императорского величества пажем с отпуском в дом родителей до окончания наук". 23.03.1818 р. він закінчує пажеський корпус і зараховується прапорщиком в Казанський драгунський полк та, не прослуживши і року, переводиться до лейб-гвардійського Уланського полку з "перейменуванням у корнети". Ще через 2 роки, продовжуючи рахуватись в Уланському полку, призначається третім ад'ютантом до колишнього батькового однополчанина, а тепер Віленського генерал-губернатора Олександра Михайловича Римського-Корсакова. У 1822 році його роблять поручиком, а в 1823 році красень-поручик знайомиться на балу з юною 18 річною красунею - баронесою Софі Енгельгард, дочкою генерал-лейтенанта Герхардта Готгардта Енгельгардта, курляндського барона, далекого родича. Вони були найкращими на тому балі. Молодий поручик і прекрасна панянка. Він зразу ж закохався в неї. Навіть записав в свій особистий альбом латиникою: "Софія, або смерть!" Як бачите, не такою вже "свинею в пантофлях" був той Енгельгард. Був він в юності і романтиком. Був і завойовником. Бо на прекрасну Софі мав види один з синів князя Мещерського. Та, на щастя Павла, старий князь Іван Сергійович Мещерський посилає у 1824 році синів до Парижу. Божественна Софі залишилась без своїх титулованих шанувальників. Ви не забудьте, що в ті роки дівчина після 20 вже вважалась старою дівою. Недарма ж бальзаківський вік - 30 років. Отож, коли Павло Васильович освідчився Софі в коханні і попрохав руки, вона дозволила йому звернутись до батьків для вирішення їх долі. Батьки з задоволенням дали згоду - як не як, теж Енгельгардт, та ще й нащадок багатія, ще й красень! 25.10.1825 Павло пише рапорт Римському-Корсакову про свій намір пошлюбити Софі і 16 листопада отримує дозвіл. Весілля грали в Вільшанському маєтку Енгельгардтів. Певно малий Тарас бачив те весілля, адже згадує про нього у "Прогулке с удовольствием и не без морали"... Через належний час у Енгельгардів з'явилась на світ донечка Софія, в липні 1828 - син Василь, а у листопаді 1829, вже за час Тарасової служби - син Григорій. Всього ж за 10 років Софія народила 7 дітей - 4 сина та 3 дочки. Та тільки народила. Навіть грудьми не кормила. Молоком випоїли її дітей годувальниці, а наглядали за дітьми гувернантки. Як писав Тарас Шевченко: "Бо княгині тільки вміють Привести дитину. А годувати та доглядать Не вміють княгигні. А потім оха: "Забуває Мене мій Поль або Філат! За що ж воно тебе згадає? За те хіба, що привела?.." Прекрасна Софі своє призначення бачила не в дітях, а в балах. Павла Васильовича це теж влаштовувало, адже чарівна жінка - запорука успіху! Отож, пам'ятаєте той горезвісний бал з приводу тезоіменства імператора - 6 грудня 1829 року? Софі помчала на бал, хоч тільки в кінці листопада народила дитину! Не будемо її засуджувати за це. Як казав Кант "Життя визначає світогляд". А життя вимагало весь час бути на виду, не пропускати ніяких світських заходів і балів!.. Портрет Софі, намальований, можливо, Лампі Зате світогляд Тараса визначився саме під час перебування у Софії Енгельгард. Потрапив до неї він 15 річним підлітком, а звільнився від опіки вже 24 річним чоловіком. Найкращі роки. Роки змужання пройшли під Софіїним крилом. Софія була не звичайною поміщицею. Не назвеш її і звичайною світською дамою, яка крім балів нічого не знає. Її батько Готтгард Герхард Енгельгардт був славетним воїном, адже під час війни генералів так просто не давали. Та бути воїном зовсім не означає бути солдафоном. Генерал-лейтенант був широко освіченою людиною, любив філософствувати, читав і Вольтера, і Руссо, був членом масонської ложі. Вольтер'янкою виховав і свою наймолодшу доньку. В Тарасі вольтер'янка Софі побачила свого Простодушного. Отож, позбавлена світськими умовностями можливості виховувати власних дітей, взялась за виховання свого кріпака. Та спершу про те, як Тарас став належати власне Софії, а не Павлу Васильовичу. Справа в тому, що пан для свого двору в Вільно набирав не козачків, а штат прислуги. Були там і кухарі, і конюхи, і просто слуги. Нагадаю, що Тараса Шевченка панський управитель ротмістр Дмитренко по настійному клопотанню Яна Димовського рекомендував пану саме як кімнатного художника, адже козачком Дмитренко направив 8 - річного Іванка Нечипоренко. Та поки у пана була казенна квартира, в якій він не мав права щось переробляти, кімнатний художник йому власне не був потрібним. В цей час пані Софі була на останніх місяцях вагітності і якраз їй потрібна була поміч. От найкращим помічником і міг бути 15 річний Тарас! Софі була ровесницею його старшої сестри Катерини. А згадайте, що Тарас не дуже то дружив з хлопцями-ровесниками, надаючи перевагу своїм сестрам, яким він міг відкрити душу. Софі теж відносилась до Тараса так, як колись відносилась Берегиня-Катерина. Софі відносилась до нього, як до свого Простодушного. Бачила, що хлопець дуже цікавиться книжками. Отож дозволила користуватись книжками з бібліотеки Енгельгарда, щоправда, тільки у відсутності пана. Мало того, Софі пояснювала Тарасу незрозумілі слова і вирази в польських книжках з домашньої бібліотеки. Саме тут вперше прочитав Тарас дві книжечки Адама Міцкевича, видані в Вільно у 1822 році. Та не тільки читати книжки дозволяла пані Тарасу. У тогочасному вищому світі ще спілкувались французькою. Енгельгард навіть тримали гувернантку-француженку, яка вчила їх дітей манерам та французькій мові. Пані дозволила гувернантці давати Тарасу уроки французької мови. Недаремно ж згодом Елькан напише що Тарас вільно спілкувався французькою мовою. Та якою не була б пані, але врятувати Тараса від того шмагання 7 грудня 1829 вона не могла, навіть, якби й хотіла. Та може, перед тим, як осуджувати пана за те шмагання і за те, що сам, що нечувано для дворянина, власноручно відлупцював Тараса, подумаємо, чому так сталось. По-перше, це був не звичайний бал, а присвячений тезоіменству Миколи І. По-друге, цей бал повинен був тривати до ранку. Щоб пани повернулись ще до півночі, повинна була бути вагома причина. У Віленських часописах тієї пори я вичитав, що під час тих балів, не дивлячись на царську заборону, в окремому кабінеті збирались картярі і всю ніч напроліт змагались в карти, даючи можливість дружинам, сестрам, дочкам танцювати та веселитись з молодими шанувальниками. Кинути гру до ранку можна було лише за умови, що тебе звинувачують в шахрайстві. Мабуть, за це виперли гравці і штабс-ротмістра. Ясно, що він повернувся додому злий. Та й пані від нього, певно, дісталось. Адже вона зразу шмигнула до спальні і не була присутньою, коли пан розправлявся з Тарасом. Та згадайте ще одну обставину. Пан жив на казенній квартирі. Для освітлення повинен був користуватись казенними ж свічками. В ті часи були перебої з постачанням свічок для офіцерів. У листі до цивільного губернатора від 3.12.1829 р. пишеться: "...місцева дворянська дров'яна адміністрація на вимогу коменданта на цей грудень місяць свічок жодному з штаб-офіцерів, які квартирують у приватних будинках, не відпустила"... А тепер подумайте, чи міг Тарас для копіювання використовувати лише одну свічку? Мій меншенький теж любить малювати й перемальовувати. Ще й має дурну звичку, займатись цим саме в час, коли в нас відключають електроенергію. Йому бачите - нудно! Назбирає всі свічки, що в нас є, навіть до голови прив'яже, щоб бачити і що малює, і з чого малює. Скільки його не лупцював, по 5-6 таких дефіцитних свічок спалить за вечір. Та к то ж мій рідний син. А тут панові дефіцитні свічки палить його кріпак! Мало того, мій синулька, коли перемальовує, не звертає уваги, що там навкруги. Все заляпано воском, так і дивись, щось ще спалахне...Думаю, що і Тарас ні на що не звертав уваги, недаремно ж він навіть появи пана не помітив. А тоді ж у Вільно за порушення правил протипожежної безпеки карали не дивлячись на звання та чин. Зацитую з "Вулиці Вільна" М.Богдановича: "За наказом бурмістра, усі, як належить, зачинили всі вікна, загасили вогні". Тарас же копіював собі того отамана Платова, а на те, чи зачинено вікно, чи сяє на всю вулицю, уваги не звертав. Ото ж простимо Василя Енгельгарда за те, що і сам відлупцював Тараса, і за те, що наказав конюху ще його відшмагати. За цей гріх можна було і більше покарати... Та екзикуція дала змогу Софії зовсім відібрати Тараса від пана. Та, сказати по правді, це тоді потрібно було, здається, і самому пану. Справа в тому, що в Вільно приїхав уславлений Віденський художник-портретист Йоган Батист Лампі. Всі найславетніші й найбагатші панянки кинулись до нього робити свої портрети. Справа в тому, що Художник навіть сіру мишку міг зобразити прекрасною принцесою, при цьому вона залишалась схожою на саму себе. Та за 55 річним художником водився один невеличкий грішок. Зробивши з тієї мишки красуню, він не міг встояти проти того, щоб не затягнути її в ліжко. Дівчата ж зачаровані його здатністю бачити в них ту Красу, не дуже - то й пручалися. Не було жодної, з портретованих Лампі, яка б проти нього устояла...Павло Васильович добре знав про це. Та, з одного боку, не зроби Лампі портрет Софі, вийде, що вона не з Перших у Віленському Світі. Зроби він портрет, так будеш з рогами. Отож вірність своєї дружини Павло Васильович вирішив зберегти за допомогою Тараса. Той повинен був невідлучно знаходитись при пані під час її візитів до художника. Пан вимагав від нього детальних звітів про поведінку і пані і художника. Що ж, Тарасу це доручення дуже сподобалось. По-перше він отримав змогу дивитись, як працює справжній Художник, а по друге отримав можливість довести пані, що він її справжній, вірний Друг. Отож він завжди розповідав пану, як скромно веде себе пані. Як художник нічого собі не дозволяє. Про Лампі ходив анекдот, що він дівчат малював оголеними, а потім вже замальовував на зображення одяг. Тому вони на картинах були такими об'ємними, неначе живими. Та погляньте на портрет Софі і побачите те ж саме. Тарас старанно виконував наказ пана не відходити від пані під час малювання. З насолодою виконував. Який би хлопець відмовився спостерігати свою Богиню оголеною, а саме ж Богинею була для 15 річного хлопця красуня Софі. У спальню художника за ними він не ходив. Того вже пан не доручав. До того ж Тарас добре знав, що красень-ротмістр пишається своїми численними перемогами над світськими дамами, зраджуючи Софі направо і наліво. Отож на її зв'язок з Йоганном Батистом дивився як на справедливу помсту... Та нарешті Лампі намалював портрет Софі. Так і залишилась вона на ньому вічно юною, трохи примхливою, красунею. Як прекрасний спогад про щасливу юнь, яка вже ніколи не повернеться. Скінчились Софіїні побачення. Скінчилась можливість Тараса дивитись, як працює справжній Художник, переймати в нього манеру письма. А вчитись малюванню і далі так хотілось... Автопортрет Янаса РустемасаВ той час у Віленському університети викладав малювання не менш знаменитий ніж Лампі професор Янас Рустемас. Про нього Софія дізналась від учениці модистки Ядзі Гусиківської, яка приносила до неї на примірку сукні. Брат Ядзі - Франек був художником, вчився у Рустемаса і дуже його розхвалював. Та вчитись у університеті кріпаку не дозволялось, навіть білет на відвідання лекцій приватно було не дістати офіційним шляхом, та й скупуватий пан вряд чи згодився б оплатити той білет. Адже приватне навчання у професора Рустемаса коштувало дорого. Та пані вдалось вирішити і цю проблему. Серед залицяльників - шанувальників Софі були і брати Кукольники. Павло Васильович був викладачем університету, Платон був там екзекутором і займався саме господарськими питаннями, тобто і студентськими білетами. Крім того, вони були родичами Пелікана. Ким би вони не були, та простий кріпак ні в якому разі не отримав би білет на заняття. Молодший з братів Кукольників, знаменитий письменник Нестор Кукольник, записав у своєму записнику, що Софія казала, буцімто літом 1813 у маєтку її тестя гостював сам Великий Князь Костянтин, якого обслуговувала Катерина Бойко. То ж Павло повинен був зробити висновок, що Тарас позашлюбний син намісника Польщи. Хіба ж при таких умовах можна було не дати безкоштовно білета на навчання? Та Рустемас за той час, а це навіть менше року, що Тарас ходив на його уроки, встиг навчити Тараса тільки копіювати. Та погляньте на ту копію погруддя жінки. Хіба ж скажеш, що то копія. Та це ж дивиться на зорі жива Прекрасна жінка... Пам'ятаєте Ядвігу Гусиківську, яка розповіла пані про Яна Рустемаса? Її брат вчився в Віленському університеті у Рустемаса. Тарас, який став ходити на уроки малювання, швидко потоваришував з хлопцем. Він ще не знав дівчат, ще не вмів знайомитись. Прибігала до пані симпатяга Ядзя, вона подобалась йому (в пані він був закоханий, але не як в жінку, а як в Богиню, Нейздісненну мрію), та от як підступитись до неї, не знав. Та заприятелювавши з Франком, він став приятелем і Ядзі, яка сама захотіла познайомитись з ним. Тарасу вже було 16, їй залишалось ще років з десять бути 18-річною...В неї вже було кохання. Було й загуло. А тут юнак, такий не схожий на інших, такий чистий, такий самобутний, такий симпатичний, та ще й, за чутками, - бастард самого Намісника! Як не покохати такого! А навкруги сяє вишнево-яблучними заметіннями Віленська Весна. Чи були ви в тінистих Віленських парках? Гуляли берегами плавної Вілії чи такого романтичного Закрету? Дивились на Вільнюс з багатовікової башти замку Гедемінуса? Та там же все насичене коханням! Ну хіба ж міг залишатись байдужим Тарас, коли поряд така симпатяга - струнка, чорнобрива, з типово українськими грудьми. І зовсім не недоступна Богиня, як його хазяйка, а зовсім своя, до щему в грудях чимось схожа на його Оксанку з дитинства. Ті ж сірі очі. Та ж посмішка, той же товариській характер. Отож вона, а не Оксанка з Дитинства була тою, про яку писав: " ...чужа. Чорнобрива! І ти не згадаєш того сироту, Що в сірій свитині, бувало, щасливий, Як диво побачить -твою красоту. Кого ти без мови, без слова навчила Очима, душею, серцем розмовлять." Ядзя не знала української, і як більшість поляків мала мовну глухоту, тобто дуже тяжко засвоювала інші мови. Тарас вже добре вмів читати польською, а от розмовляти, будувати речення ще не вмів, хоч добре розумів і все те, що кажуть польською. От і довелось Ядзі на перших порах розмовляти з хлопцем очима, серцем, душею... Блукали вони тінистими парками Вільно, старовинними вузенькими вуличками, сиділи в численних віленських альтанках та бесідках. Відкривали один одному душу. Врешті-решт стали коханцями. Через те кохання Тарас навіть не запам'ятав часів навчання у Рустемаса. Про д'яка, у якого пробув менше дня, напише згодом, а от про Рустемаса згадає лише мимохідь у листі до Броніслава Залеського. Та і то, лише про те, що старий Рустемас казав: "6 років копіюй, півроку рисуй, а тоді вже малюй". Та все ж Тарас навчився у Рустемаса, он майже зразу ж став у Ширяєва першим рисувальником! А забув про все, бо крім Язі, своєї Першої, тоді нікого і нічого не бачив ... Та гірко скінчилось те перше кохання. Так гірко, що він ніколи так і не згадував подалі Ядзю. Чому? Ядзя не бачила свого життя без Великої Речі Посполитої. Вона була закохана в Апостола польської незалежності Адама Міцкевича. Вона й Тарасу віддалася ще й тому, що він, українець, напам'ять знав вірші її Бога, читав їй свої перші вірші, присвячені їй, написані під Міцкевича і на мові Міцкевича. Та тепер їй вже цього було мало. Закінчувався 1830 рік. В Польщі назрівала революція, яка й спалахнула 29 листопада. На жаль, у Вільно стояв великий російський гарнізон і місто залишалось в руках росіян. Ядзині друзі готувались до повстання. Ядзя була разом з ними. А от у Тараса головне було їх кохання, а до тієї революції, до тієї Речі Посполитої йому було байдуже. Адже в панському маєтку і так майже всі управителі, окрім головного - ротмістра Дмитренко, були поляками. Хоч від Яна Димовського він бачив лише добро, та, крім Димовського йому доводилось стрічатись з багатьма панами й підпанками з поляків і нічого доброго він від них не бачив. До того ж Тарас, який добре пам'ятав, що приніс його сім'ї гайдамак Копій, зовсім не був революціонером. Не жадав він воювати за свободу й панування чужих панів... Після Різдва 1831 року до Вільно з інспекційною поїздкою прибув Міністр шляхів сполучень, генерал-майор герцог Олександр Вертембергський із своїм порученцем для особливих справ, полковником Василем Васильовичем Енгельгардтом. В цей час престарілий генерал-губернатор Римський-Корсаков вже був відправлений у відставку. До прибуття бойового генерала Дібич-Забалканського, призначеного на його місце, обов'язки генерал-губернатора виконував генерал-ад'ютант Матвій Храповницький, у якого з Павлом Васильовичем були більш ніж прохолодні відносини. Отож Павло Васильович ублагав брата-полковника замовити за нього слово перед своїм патроном і таки отримав посаду ад'ютанта у герцога Вюртембергського. У лютому він сам, без сім'ї, виїжджає до Петербургу, щоб оформити призначення та зняти приміщення для сім'ї, яку й вивозить через два тижні. Та от Тараса з ними не було. Він відпросився у пані попрощатись з Ядзею, та й не повернувся. Валка Енгельгарда від'їхала без нього. Тарас думав переховатись у Ядвіги, а потім якось позбавитись і кріпацтва. Він вже знав досить збіглих, які покупляли нові документи і жили тепер вільними людьми. Та не так сталось, як гадалось. Ядзя забажала, щоб Тарас приєднався до студентів, які йшли до повстанців. Тараса ж зовсім не задовольняла перспектива воювати зі зброєю в руках невідомо за кого і невідомо для чого. Він відмовився. Тоді Ядзя видала його уповноваженому Віленського гарнізону. Той і відправив його етапом, як збіглого, до пана в Петербург. Тяжким був той шлях. Розповів Тарас про ті свої поневіряння побратиму Віктору Забілі. Як 800 верст до Петербурга долав пішки, навіть чобіт протер. Довелось час від часу перевзувати його з однієї ноги на іншу, щоб останні морози не відморозили ноги. Перевзувався, отримуючи за це солдатський штурхани. Напише згодом: "Далекий шлях ,пани-брати Знаю його, знаю! Аж на серці похолоне, Як його згадаю. Понамірив я колись - Щоб його не мірять!.. Розказав би про те лихо Та чи то ж повірять!.." Отак віддячила Тарасу Перша...То ж і не хотів згадувати про неї ніколи. Лише в листі до Броніслава Залеського згадав собор Святої Анни і чорнобриву Гусиківську з Юні. Як давній, забутий сон. Портрет Тараса Шевченка, можливо роботи брата Ядзі Чекало його в Петербурзі суворе покарання. Помер від холери Великий Князь Костянтин Павлович, то ж Тарас став рядовим кріпаком. Як збіглому належала вже не шмагання у конюха, а погірш. Та пану не до нього було. Знайшов йому брат підходящий будинок, отож зайнявся його ремонтом, а потім запросив найкращого в Петербурзі кімнатного живописця Ширяєва, розписати його. Звичайно, майстер працював не сам, лише керував роботами. Та це так сподобалось Тарасу, що він буквально молив Софі поклопотатись за нього перед паном, щоб дозволив піти у навчання до Ширяєва. Жаль було пані відпускати від себе відданого Простодушного. Та Петербург - це вже не Вільно. Тут їй вже було не до хлопця. Отож упрохала вона пана укласти з Ширяєвим контракт. Адже пан з цього мав би не абияку вигоду: такі живописці дуже цінувались і після Тарасового навчання мав би з нього пан і прибуток, і славу... Так закінчилось Перше кохання Тараса. Прекрасна Софі так і залишилась для нього Богинею. Богинею з ранньої юні. Недосягненною та незабутньою. Лише Ганні Закревській повідав про своє Перше кохання. В честь того кохання вона і назвала їх донечку - сонечко Софією. Зустрічаємось ми з нею у багатьох його віршах та повістях. Та не пізнаємо. Так дбайливо він заховав своє Перше кохання. В самому серці, в глибині душі... Не були святими ні його Богиня, ні його Перша...А вони ж були алгоритмом його відношення до жінок. Тому, скільки б він не закохувався, не вірив він ні в жіночу вірність, ні в святість шлюбу. Це З-за Ядзі Гусаківської постраждав його кращій друг Іван Сошенко, у якого Тарас граючись відбив наречену. Та ще й писав згодом: "...Як тому дурному, Що полюбить, побереться, А вона другому За три шага продається Та з його й сміється"... Та Софі зробила з Тараса Людину, а Ядзя зробила з нього Мужчину. І вже цим вони увійшли в безсмертя. Разом з нашим апостолом. Жінки в житті Тараса Шевченка Історія зберегла імена жінок, які полонили серце Тараса. Незавжди почуття поета лишали слід у поезії. Але ж і сказати, що жінки і світлі почуття до них не відіграли значної ролі в житті і творчості Шевченка - це, значить, погрішити проти істини.\nПершим сильним почуттям Тараса було його дитяче кохання до Оксани Коваленко. Вона стала Шевченковою Беатріче, а її особиста трагічна доля стала трагедією його серця.\nУ віршах, присвячених Оксані, ''Мені тринадцятий минало'', ''Ми вкупочці росли'', ''Не молилася за мене'', створених на засланні, доторкаємося до особисто пережитого Шевченком.\nКохання до вільної дівчини, чорнобрової Дуні Гусиківської, розбилося об пута кріпацтва. Будучи студентом Академії мистецтв у Петербурзі, Шевченко переживає захоплення Амалією Клоберг, дівчиною-натурницею, яку вивів під ім'ям Паші в повісті ''Художник''.\nЗакохане серце Варвари Рєпніної, дочки російського державного діяча, відчуло великий поетичний талант Шевченка. Княжна першою назвала його генієм нехтуючи людськими забобонами, сміливо простягла руку через соціальну безодню між нею і поетом. Чи соціальна нерівність, чи відсутність справжнього почуття з боку Шевченка стали на шляху до поєднання його долі з долею В. Рєпніної? Ця таємниця назавжди схована в їхніх серцях. Але вже той факт, що Шевченко подарував їй свій автопортрет, присвятив поему російською мовою ''Тризна'', є свідченням глибокої симпатії до цієї неординарної жінки. Згодом вона стала близьким другом, сестрою і сумлінням поета.\n''Ганні вродливій'' (так називав Тарас дружину полковника Платона Закревського, власника села Березова Рудка, що на Полтавщині) поет присвятив поему ''Слепая'', а також поезії ''Г.З.'' та ''Якби зустрілися ми знову...'', своєму ''єдиному великому коханню''. В цих віршах і відвертість, і щедрість серця поета, і шляхетність почуття, і зрілість майстра слова. У рядках любові звучить біль самотності. Зболене тугою любові серце зберегло чарівне почуття до заміжньої жінки, ''свята чорнобривого''.\nПід час перших відвідин України, у Кирилівцях Шевченку сподобалась донька попа Григорія Кошиці - Феодосія. Після того, як Тарас отримав посаду у Київському університеті, він вирішив одружитись і влаштувати своє особисте життя. Приїхав він на храмове свято свататися, але батькам Шевченко не сподобався і отримав гарбуза. Молода попівна не наважилася йти проти волі батьків, невдовзі збожеволіла і в 1884 році померла.\nЗрозуміти і всім серцем підтримати Тараса Григоровича у далекому засланні змогла дружина коменданта Новопетровського укріплення Ускова Агата Омелянівна. В листі до Залеського (10 лютого 1855 р.) він писав: ''Я полюбил ее возвышенно, чисто, всем сердцем и всей благодарною моей душой. Не допускай, друже мой, и тени чего-либо порочного в непорочной любви моей''. На жаль, місцеві плітки порушили безпосередність цих взаємин, а але й у наступні роки вони підтримували дружні стосунки.\nПісля всього пережитого на засланні почуття самотності ще більше заполонило душу Кобзаря, і він остаточно наважився одружитися. В дорозі до Петербурга і Москви обставини змусили Тараса Григоровича зупинитись у Нижньому Новгороді. Він дуже швидко знайомиться з оточенням, зокрема, з молодою і дуже вродливою 16-річною артисткою Катрусею Піуновою.\nЗакохавшись, Шевченко попросив батьків віддати за нього дочку. Мати намагалася довести, що Катруся ще дитина, а Шевченко значно старший, щоб пом'якшити відмову. Змучений самотністю, поет мріє про пару. Боляче і сумно перегортати сторінки останніх його романів.\nЛюбов сліпа. І генії теж підвладні цій хворобі. Останнім почуттям, що спалахнуло в серці Шевченка, була любов до Ликери Полусмакової, колишньої наймички, кріпачки. Сучасники поета скептично ставилися до цього об'єкта його кохання. Ликера для Шевченка була останньою соломинкою, яка мала врятувати його від самотності, останньою надією на створення свого маленького раю.\nВін запропонував їй одружитися і виїхати в Україну. Вірив, що саме поруч з нею вдасться пережити всі негоди і знайти щастя у ''хатині тихій і веселій''. Адже неодмінною умовою ''благодаті'' він вважав сімейну ідилію у власній хатині. Але не судилося стати Ликері Шевченковою долею. Згодом вона виходить заміж за перукаря Яковлева.\nА серце поета переповнюють біль, розпач, безнадія від усвідомлення страшної, всепоглинаючої самотності. У поетичних рядках відчуваємо радість кохання і крах надій, невимовний душевний біль. Любовні поезії сумні, а подекуди й трагічні, як і його доля. Та навіки залишився з нами той, ''хто зробив своє велике діло, хто не зазнав щастя живим і кого ждало інше щастя вже по смерті, тяжко зароблене щастя, безсмертне слово во віки і віки...'' . I Моя ти любо! Усміхнись...\nнки, його, шевченко


Вагітність та інфекційні захворювання презентация, доклад\nПрезентация на тему Вагітність та інфекційні захворювання\nПрезентация на тему Вагітність та інфекційні захворювання, предмет презентации: Медицина. Этот материал содержит 8 слайдов. Красочные слайды и илюстрации помогут Вам заинтересовать свою аудиторию. Для просмотра воспользуйтесь проигрывателем, если материал оказался полезным для Вас - поделитесь им с друзьями с помощью социальных кнопок и добавьте наш сайт презентаций ThePresentation.ru в закладки!\n1. Гепатит у вагітних та класифікація\n2.Ведення вагітності та пологів при гепатитах\n3.Лікування гепатитів у вагітних та профілактика\n4.Сифіліс і вагітність\n5.Лікування сифілісу під час вагітності та профілактика\n6.Туберкульоз у вагітних, лікування профілактика\nГепатит - це захворювання печінки, що виникає з різних причин. Всім відомо, що печінка відіграє важливу роль в нашому організмі. Вона бере участь в обміні жирів, білків і вуглеводів, у травленні. А головною функцією печінки є детоксикація - руйнування і знешкодження різних токсичних речовин. Види гепатиту\n1.Гепатит А -Жовтуха.Передается через немиті руки, овочі фрукти, некип'ячену воду. Проходить спонтанно, без медичного втручання. Ніколи не стає хронічним. Найчастіше їм хворіють в дитинстві.\n2.Гепатити В і С часто стають хронічними. Передаються через слину, кров, вагінальні виділення, тобто парентеральним і статевим шляхом. Діагноз буває важко розпізнати. На початковій стадії захворювання симптомів може і не бути зовсім, згодом з'являються скарги на проблеми з травленням, грипоподібний стан. У період вагітності існує небезпека проникнення вірусу до плоду через плаценту. А ризик інфікування плода значно підвищується під час пологів.\n3.Гепатити В і С часто стають хронічними. Передаються через слину, кров, вагінальні виділення, тобто парентеральним і статевим шляхом. Діагноз буває важко розпізнати. На початковій стадії захворювання симптомів може і не бути зовсім, згодом з'являються скарги на проблеми з травленням, грипоподібний стан. У період вагітності існує небезпека проникнення вірусу до плоду через плаценту. А ризик інфікування плода значно підвищується під час пологів.\n4.Гепатит D передається також парентерально, але найчастіше проявляється у людей вже хворих гепатитом В, і ще сильніше ускладнює перебіг захворювання.\n5.Гепатит Е дуже небезпечний для вагітних, тому що при ньому дуже висока ймовірність важких форм захворювання, які можуть викликати небезпечні ускладнення вагітності.\nНайпоширенішими симптомами гепатиту у вагітних є:\n1.Пожовтіння шкіри, очей та слизових оболонок.\n2.Біль у правому боці в області підребер'я. Вона може бути різною: ниючий,, тупий, гострий.\n3.Нудота, блювота, порушення апетиту, підвищене газоутворення.\n4.Поганий сон, швидка стомлюваність, дратівливість і безпричинна слабкість.\nВедення вагітності при гепатитах\nУ вагітних гострий гепатит може спровокувати передчасні пологи або викидень. У багатьох таких випадках вагітність переривається в розпал хвороби при гнітючої інтоксикації, що призводить до гострого обтяження хворобливого стану. З урахуванням цього, переривання вагітності штучно при гострому захворюванні протипоказано. Крім того, пологи в строк, якщо вони потрапляють на гостру стадію захворювання, також негативно позначаються на перебігу гепатиту. У таких жінок в післяпологовому періоді набагато частіше можуть з'явитися кровотечі, які пов'язані з порушенням згортання крові, а вони погано лікуються.\nВедення пологів при гепатитах\nМожливість зараження дитини гепатитом трохи менше при запланованому кесаревому розтині, ніж при звичайних пологах. Для профілактики зараження плода гепатитом В проводиться вакцинація в перші 24 години після народження, а також в пологовому залі проти ВГВ вводять гамма-глобулін. Дані заходи здатні попередити розвиток ВГВ в 90% випадків. Шкода, що такі заходи проти гепатиту С не мають розробки.\nМалюки від матерів з ВГ перебувають під наглядом дитячих інфекціоністів. Остаточно визначити, чи заразилась дитина в період вагітності та пологів можливо лише у віці двох років.\nЛікування гепатитів під час вагітності\nПри гострій формі захворювання в період вагітності знищення вірусу неможливо. Тому вагітна в цей період, коли імунна система організму бориться зі збудником, повинна знаходитьсь в лікарні. Лікарі зобов’язані постійно контролювати її стан, щоб уникнути зневоднення і будь-яких збоїв в роботі систем органів. Після трансформації захворювання в хронічну форму, стає можливим почати адекватну терапію.\nНа сьогодні єдиними медикаментозними препаратами етіотропного характеру дії, тобто спрямованими саме проти вірусу, визнані інтерферони. Застосовувати їх можна тільки під чітким наглядом фахівця, тому як це пов’язане з певним ризиком для здоров’я майбутнього малюка.\nЭлектротравма и электроожоги 470\nМорально-этические проблемы аборта и контрацепции. Моральный статус эмбриона 233\nОптическая когерентная томография (ОКТ) 373\nЗапальні захворювання органів малого тазу 85\nВегетотропные средства. Средства, влияющие на адренергические синапсы. (Лекция 6) 186\nКардиты у детей 699


Генріх Герц - презентація з біографії\nНародився 22 лютого 1857 Німеччина, Гамбург Помер 1 січня 1894 року Німеччина, Бонн Місце проживання Німеччина Національність Німець Галузь наукових інтересів Фізика, Електротехніка Освіта Університет у Мюнхені Університет у Берліні Відомий у зв'язку з: ел.магнітні хвилі, ел.магн. теорія світла\nГенріх Рудольф Герц народився 22 лютого 1857 року в родині адвоката, що пізніше став сенатором. Хлопчик був слабким і хворобливим, але благополучно подолав надзвичайно важкі для нього перші роки життя, і, на радість батьків, став здоровим і життєрадісним. Всі вважали, що він піде по стопах батька. І дійсно, Генріх вступив до Гамбургського реального училища і збирався вивчати юриспруденцію. Однак після того, як у них в училищі почалися заняття з фізики, його інтереси круто змінилися. На щастя, батьки не заважали хлопчикові шукати своє покликання і дозволили йому перейти до гімназії, закінчивши яку, він отримував право вступу до університету.\nОтримавши атестат зрілості, Герц виїхав в 1875 році в Дрезден і вступив до вищого технічного училище. Спочатку йому там сподобалося, але поступово юнак зрозумів, що кар'єра інженера не для нього. 1 листопада 1877 він відправив батькам лист, де були такі слова: «Раніше я часто говорив собі, що бути посереднім інженером для мене краще, ніж посереднім ученим. А тепер думаю, що Шіллер прав, сказавши: "Хто боїться ризикувати життям, той не доб'ється в ній успіху". І ця зайва моя обережність була б із мого боку безумством ». Тому він пішов з училища і відправився до Мюнхена, де був прийнятий відразу на другий курс університету. Проведені в Мюнхені роки показали, що університетських знань недостатньо; для самостійних наукових занять необхідно було знайти вченого, який погодився б стати його науковим керівником. Ось чому після закінчення університету Герц вирушив до Берліна, де влаштувався асистентом у лабораторії найбільшого німецького фізика того часу Германа Гельмгольца.\nУ 1889 році на 62-му з'їзді німецьких природознавців і лікарів Герц прочитав доповідь «Про співвідношення між світлом і електрикою». Тут він підводить підсумки своїх дослідів у таких словах: «Всі ці досліди дуже прості в принципі, але, тим не менш, вони тягнуть за собою найважливіші слідства. Вони руйнують будь-яку теорію, яка вважає, що електричні сили перестрибують простір миттєво Вони означають блискучу перемогу теорії Максвелла ... Наскільки малоймовірним здавалося раніше її погляд на сутність світла, настільки важко тепер не розділити цей погляд ». У 1890 році Герц опублікував дві статті: «Про основні рівняннях електродинаміки в тілах які знаходятся в спокійному стані.» і «Про основні рівняннях електродинаміки для рухомих тіл». Ці статті містили дослідження про поширення «променів електричної сили» і, по суті, давали канонічний виклад максвеллівської теорії електричного поля, яке увійшло з тих пір в навчальну літературу.\nГе нріх Рудольф Герц (нім. Heinrich Rudolf Hertz, 1857 — †1894) — німецький вчений.\nПерший отримав електромагнітні хвилі, існування яких теоретично передбачено Максвеллом. Дослідження властивостей електромагнітних хвиль, проведені Герцом показали, що ці хвилі підлягають тим же законам, що й світлові. Цим відкриттям підтверджено електромагнітну теорію світла. Одиниця вимірювання частоти Герц названа на його честь.\nДослідити це явище детально Герц не встиг, оскільки раптово помер від злоякісної пухлини 1 січня 1894. До останніх днів життя вчений працював над книгою «Принципи механіки, викладені у новому зв'язку». У ній він прагнув осмислити власні відкриття і намітити подальші шляхи дослідження електричних явищ. Після передчасної смерті вченого цю працю закінчив і підготував до видання Герман Гельмгольц. У передмові до книжки він назвав Герца найталановитішим зі своїх учнів і передбачив, що його відкриття будуть визначати розвиток науки на багато десятиліть вперед.


Вишгород-Лайф.Інфо - Вишгородщина: виховання й навчання обдарованих дітей\nВже сьомий рік НВК «Гімназія «Інтелект» - ЗОШ І ступеня» працює за науково-педагогічною програмою – «Інтелект України».\nПроект, який стартував у 2006-му в Харкові (автор – доктор педагогічних наук, професор Харківського педуніверситету імені Г.С. Сковороди Ірина Гаврик), спрямовали на виявлення, виховання й навчання обдарованих дітей.\n«Проект закладає якісний фундамент для оволодіння науками, – наголошує Людмила Бурдейна, вчитель початкових класів. – У дітей немає підручників, вони працюють із спеціальними зошитами, які розроблені вчителями й науковцями. Зошити розраховані на місяць. У них діти читають, досліджують, виконують завдання, аналізують, малюють. При вивченні будь-якого матеріалу говориться про людину, природу, культуру, Всесвіт. Це найкраще, що є сьогодні у нашому педагогічному просторі».\nЛюдмила Олегівна вже шостий рік працює за проектом і не перестає ним захоплюватися. 13 березня 2018 р. вона провела відкрите заняття для своїх колег, щоб поділитися своїм досвідом, своїми напрацюваннями та маленькими перемогами своїх учнів.


Кон'юнктивіт при вагітності: чим лікувати, основні принципи\nКон’юнктивіт при вагітності має підвищені шанси для розвитку через фізіологічних особливостей організму в цей період. Проблема посилюється тією обставиною, що для виключення впливу на розвиток дитини обмежити сферу застосування деяких медикаментозних засобів. Абсолютно неприпустимо самостійне лікування, його повинен призначати виключно лікар. Схема терапії повинна бути розроблена з урахуванням індивідуальних особливостей жінки.\nКон’юнктивіт – це група різних за етіологічним механізмом запальних захворювань слизової оболонки ока (кон’юнктиви), що покриває внутрішню поверхню повік і передню зону очного яблука. Фізіологічно цей елемент виконує важливі захисні функції, запобігаючи шкідливі впливи інфекційного, алергічного, хімічного і механічного характеру. Нормальне функціонування кон’юнктиви багато в чому залежить від стану імунної апарату людини.\nУ вагітної жінки знижується імунна захищеність, йде гормональна перебудова, послаблюється організм. В таких умовах ймовірність розвитку запальних реакцій різко збільшується, і очна область не є винятком. Кон’юнктивіт під час вагітності часто стає результатом таких явищ.\nВ принципі, наявність даної патології не має прямого впливу на розвиток плода (за винятком хламидийного поразки), навіть при інфекційній її природі. Проте важливу роль в нормальному перебігу вагітності грає психологічний стан майбутньої матері, а ось на нього хвороба має суттєвий вплив. Кон’юнктивіт можна запускати, так як це загрожує погіршенням зору. Захворювання необхідно лікувати обов’язково, але питання про те, чим лікувати, може бути пов’язане з впливом на виношуваної дитини.\nЗастуда може стати основною причиною захворювання кон’юктивіту.\nКон’юнктивіт у вагітних жінок можна поділити на такі основні види: бактеріальний, вірусний, алергічний і аутоімунний, тобто інфекційний і неінфекційний. Вони мало відрізняються за своїми проявами, але мають різний етіологічний механізм. Як зазначалося вище, основна причина хвороби пов’язана зі зниженням імунітету в період вагітності і загальним ослабленням організму, що і дає можливість ряду ендогенних і екзогенних факторів запустити цей механізм.\nМожна виділити наступні основні причини, що призводять до розвитку патології: простудні захворювання вірусної природи; бактеріальне зараження; захворювання отоларінгіческого характеру; підвищена чутливість до алергенів; дефіцит вітамінів; наявність вираженої короткозорості; порушення гігієнічних правил; неправильна установка і тривале носіння контактних лінз; екологічний фактор; вплив агресивних речовин у вигляді диму, пилу, пари; вплив екстремальних температур (особливо переохолодження).\nКон’юнктивіт, як правило, має виражену симптоматику, і його легко діагностувати. Спільними для всіх видів патології вважаються такі симптоми: почервоніння кон’юнктиви і очного білка, набряк, світлобоязнь, підвищене сльозовиділення. Протягом різних різновидів хвороби можна виділити і специфічні ознаки:\nПри алергічному характері: свербіж в області очей, больовий синдром.\nПри вірусному ураженні симптоми носять індивідуальний характер і залежать від типу збудника. Найчастіше ураження спочатку піддається одне око, але потім інфекція переходить і на інший. Виникає відчуття різі в куточку ока, а потім почервоніння судин. Запалена кон’юнктива набуває яскраво-червоний відтінок. При інфікуванні аденовірусами кон’юнктивіту передують, а потім і супроводжують порушення в верхніх дихальних шляхах. Відзначається підвищення температури тіла, збільшення предушних лімфатичних вузлів.\nБактеріальне ураження зазвичай викликають піогенні (гнійні) бактерії. Початковий ознака – в’язкі очні виділення жовтуватого відтінку, через що повіки злипаються, що особливо помітно при ранковому пробудженні. Цей різновид патології може протікати без явної гіперемії кон’юнктиви. Ще одна відмінна симптом – сухість інфікованого ока і навколишнього шкірного покриву. Гостра інфекція може викликати больовий синдром. Зазвичай симптоми ураження обох очей проявляються на 2-3 день після інфікування.\nПри впливі агресивних і токсичних речовин основний симптом – роздратування і больовий синдром в оці, особливо при перекладі погляду по вертикалі. Больові відчуття можуть бути дуже інтенсивними, що і є відмінною рисою кон’юнктивіту цього типу.\nВ цілому гостра форма кон’юнктивіту виражається відчуттям різі в очах, виділеннями слизово-гнійного або гнійного характеру. При такого різновиду, як бленнорейний кон’юнктивіт, можливо навіть серозно-кров’янисті виділення, яке через 2-3 доби переходить в рясне гнійне. Серед специфічних різновидів патології необхідно відзначити кон’юнктивіт Коха-Вікса з численними невеликими крововиливами в склери і її набряком в формі трикутних здуття в рамках очної щілини, а також кон’юнктивіт Моракса-Аксенфельда, що характеризується хронічним розвитком і локалізується в основному в куточках очей.\nСвоєчасне звернення до фахівця допоможе полегшити лікування\nКоли проявляється кон’юнктивіт при вагітності, лікування призначається залежно від етіологічного механізму і з урахуванням терміну, а також індивідуальних особливостей жіночого організму. Лікарський засіб не повинен завдати шкоди плоду, і це є основною вимогою при розробці терапевтичної схеми.\nМедикаментозна терапія, як правило, носить місцевий характер. Препарати можна застосовувати тільки за призначенням лікаря. При цьому протягом перших 10-12 тижнів вагітності будь-який лікарський вплив необхідно звести до мінімуму, а краще взагалі медикаментозні засоби не застосовувати. У цей період найбільш безпечним способом вважається промивання очей розчинами на рослинній основі, зокрема, відваром аптечної ромашки або шавлії.\nКонсервативне лікування в 2-3 триместрі вагітності може включати такі препарати:\nочні краплі в’яжучого типу: сульфат цинку (0,25%), розчин Резорцину (1%);\nкраплі Інтерферон, які найбільш ефективні при вірусної різновиду хвороби;\nрозчини для обробки очей з антибактеріальними властивостями (Флоскал, Тобрекс);\nочні мазі з антибактеріальними властивостями.\nУ період вагітності забороняється використання медикаментозних препаратів з наявністю в них гормональних інгредієнтів, токсичних антибіотиків, солей важких металів.\nНайбільш поширена лікувальна схема включає щоденне промивання очей (до 3 разів на добу) слабким розчином марганцівки або фурациліну. У разі інтенсивних виділень призначаються краплі Сульфацил натрію або Левоміцетин. Скоринки на очах усуваються шляхом обробки антисептичним розчином.\nЛікування при вагітності має бути щадним\nЯкщо кон’юнктивіт викликаний алергічною реакцією, то перш за все усувається контакт з алергеном. Для зниження сенсибілізації організму використовуються антигістамінні засоби: Кетотифен, аллергодил, Азеластин, левокабастін. Для припинення запального процесу лікар може призначити кортикостероїди (Пренацид, максидекс) або протизапальні препарати нестероїдного типу (Диклофенак).\nНародна медицина здатна допомогти, коли починається кон’юнктивіт при вагітності, особливо в 1 триместрі. Однак слід пам’ятати, що навіть їх застосування необхідно узгодити з лікарем. Найбільшого поширення знаходять такі рослинні засоби: сік алое; настій квіток волошки або коренів алтея; чай, заварений пелюстками троянди. За допомогою таких складів проводиться промивання очей, встановлюються компреси.\nКон’юнктивіт в період вагітності не є рідкістю. Жінка повинна бути готовою до такої проблеми, а при перших ознаках захворювання потрібно звертатися до лікаря. Будь-які лікувальні процедури слід узгоджувати з фахівцем, щоб виключити негативний вплив на розвиток плода.\nМазь від кропив’янки на шкірі у дорослих, ліки і таблетки, що краще\nКропив'янка - дерматологічне захворювання, за зовнішніми ознаками нагадує ...


Представлятиме цю виставку японська фундація та Посольство Японії в Україні. Виставка присвячена життю й творчості видатного майстра традиційного японського мистецтва гравюри укійо-е XVIII ст. Шяраку Тошюсай.\nЕкспозиція виставки презентуватиме близько 30 репродукцій творів самого майстра, а також понад 50 робіт сучасних японських митців, які творчо інтерпретують постать і творчість цього видатного майстра.\nМистецтво гравюри укійо-е (дослівно -- "картини цього тлінного світу") виникло в Японії на початку періоду Едо (1600-1867) і набуло широкого поширення після запровадження технологій кольорового друку. На гравюрах укійо-е зображали пейзажі, портрети красунь, відомих акторів, самураїв та борців сумо, сцени зі спектаклів Кабукі та Кьоген, із побутового життя тощо.


Світло без перебільшення можна назвати джереломжиття для рослин і головною умовою їх успішного росту. Без світла неможлива реакція фотосинтезу, забезпечує рослину харчуванням, і воно може повільно загинути від голоду. При нестачі світла рослини слабшають і не можуть чинити опір шкідників і захворювань. У кімнатних умовах, а також в оранжереях і теплицях природного світла не вистачає не тільки взимку, але і влітку, а тому додаткове освітлення рослин електроосвітлювальними приладами залишається одним з головних факторів благополучного зростання і здоров'я декоративних, акваріумних і навіть овочевих зелених вихованців, зростаючих в наших зимових садах і на підвіконнях.\nЯкщо ваші зелені вихованці розташовані поблизувікон, на заскленій терасі або лоджії, то вони швидше за все потребують періодичного досвічування, яке відшкодує недолік природного світла і благотворно позначиться на їх зростанні, розвитку і цвітінні. У цьому випадку вибір ламп не має особливого значення, а використання дворежимного таймера-реле дозволить в автоматичному режимі забезпечувати рослини необхідною кількістю світла вранці і ввечері.\nДосить часто має місце вирощування рослинпри штучному освітленні, тобто в приміщеннях без вікон або у віддалених від вікон куточках кімнати. У ситуації, коли ваші рослини взагалі не знайомі з природним денним світлом, для них необхідно підбирати лампи зі спеціальним спектром, відповідним потребам декоративних кімнатних або акваріумних зелених насаджень.\nЩоб правильно підібрати лампи для освітленнярослин, кожному квітникарю необхідно згадати зі шкільного курсу фізики, що таке потужність лампи, світловий потік, освітленість, на що вони впливають і в яких одиницях вимірюються.\nПотужність електричної лампи вимірюється у ВАТ.\nСвітловий потік - основна характеристика джерела світла, вимірюється в люменах і чим вище показник, тим більше світла випромінює лампа.\nОсвітленість - це характеристика освітлюваноїджерелом світла поверхні, вимірюється в люксах. Від показника освітленості залежить скільки часу знадобиться для освітлення тієї чи іншої ділянки поверхні.\nТаким чином, світловий потік 1 Лм, висвітлюючиплоща 1 кв.м, забезпечує їй освітленість 1 Лк. Проектуючи систему штучного освітлення для своєї домашньої оранжереї, слід враховувати два важливих правила:\nВеличина освітленості обернено пропорційнавеличиною квадрата відстані від джерела світла до поверхні. Тобто піднявши лампу всього на 50 см вище її попереднього рівня, наприклад, півметра над рослинами, ми збільшуємо площу освітлення, але знижуємо рівень освітленості в 4 рази.\nРівень освітленості залежить від кута, під якимнаправлений світло на поверхню. За аналогією з сонцем в зеніті, джерело світла прожекторні забезпечить максимальну освітленість, якщо він розташований перпендикулярно до освітлюваної площі.\nПриродний або штучний світло - цесукупність електромагнітних хвиль різної довжини, звана спектром світла. Спектр світла складається зі складових спектральних частин, кожній з яких відповідає свою ділянку спектра певного кольору, видимий чи невидимий. Видима частина спектра сприймається зором як білий світ, а невидимі - це ультрафіолетове і інфрачервоне випромінювання. Всі частини світлового спектру грають важливу роль в розвитку рослин.\nУ процесі фотосинтезу хлорофіл та іншіпігменти рослини за участю світла поглинають вуглекислий газ і виділяють кисень, перетворюючи енергію світла в енергію, необхідну для життєдіяльності. Причому, «працюють» в реакції пігменти використовують світло червоного і синього ділянок спектра. Розвитком кореневої системи, цвітінням і дозріванням плодів «керують» пігменти, пік чутливості яких розташований в червоній частині спектра. Правильно організувавши штучне освітлення рослин в тій чи іншій частині спектра і змінюючи тривалість світлого і темного періодів, можна прискорити або сповільнити розвиток рослини, скоротити вегетаційний період або керувати іншими процесами.\nНайважливіші спектрально-колірні характеристики освітлювальних приладів зазначаються на їх маркування наступними показниками:\nколірна температура лампи ССТ вказує колірвипромінювання, вимірюється в градусах за шкалою Кельвіна і відповідає температурі, при якій колір розпеченого металу найбільш близький кольором світла освітлювального приладу;\nНаприклад, маркування на лампі «/ 735» означає,що це прилад з характеристиками CRI = 70-75% і ССТ = 3500 ° К, а маркування «/ 960» характеризує лампу з CRI = 90% і ССТ = 6000 ° К, колір випромінювання якої близький денного світла.\nВажливо запам'ятати! У світлі лампи, призначеної для освітлення рослин обов'язково повинні бути присутніми кольору і червоної, і синьою частин спектра.\nСамий старовинний добре всім знайомий тип лампи, вякому джерелом світла служить розпечена вольфрамова спіраль, поміщена в скляну колбу. Вони вгвинчуються в патрон і не вимагають для підключення спеціальної апаратури. Крім звичайних «лампочок Ілліча» до групи ламп розжарювання відносять і деякі інші, удосконалені види освітлювальних приладів:\nУ скло ламп цього виду додається сплавнеодим, який забезпечує поглинання випромінювання жовто-зеленої частини спектру. В результаті в світлі неодимовою лампи освітлювана поверхню здається яскравіше, хоча кількість випромінюваного світла при цьому не збільшується.\nЗагальним недоліком ламп розжарювання євідсутність в їх спектрі випромінювання синього кольору і занадто низька світловіддача 17-25 Лм / Вт, а тому для освітлення рослин вони не дуже підходять. Крім того, лампи розжарювання занадто нагріваються і при розташуванні на висоті нижче 1м вони можуть викликати опік рослин, а на висоті вище 1 м не здатні забезпечити ефективного освітлення.\nНа відміну від ламп розжарювання світлове випромінюванняв газорозрядних лампах є результатом електричного розряду між двома електродами в суміші газів. Залежно від складу газової суміші вони можуть випромінювати світло будь-якій частині спектра. Розрізняють газорозрядні лампи\nнизького тиску - люмінесцентні лампи, широко застосовуються для освітлення житлових і інших приміщень;\nвисокого тиску - область застосування цього типу ламп набагато ширше, від вуличного освітлення до освітлення об'єктів спеціального призначення.\nДля підключення всіх видів газорозрядних ламп, завинятком останніх моделей енергозберігаючих люмінесцентних приладів, потрібна спеціальна пускорегулююча апаратура - баласт, незважаючи на те, що цоколь деяких з них зовні схожий на цоколь звичайної лампи розжарювання.\nЛюмінесцентні лампи низького тискуявляють собою скляну трубку, з обох боків якої розташовані по парі електродів, з'єднаних між собою вольфрамовою спіраллю. Всередині трубки знаходиться суміш інертного газу і парів ртуті, а внутрішня поверхня скляної колби-трубки покрита спеціальним складом - люмінофором. В результаті електричного розряду в парах ртуті генерується невидиме оком ультрафіолетове випромінювання, трансформоване люмінофором в видиме біле світло. Існує три види люмінесцентних ламп.\nЛампи цього типу широко використовуються дляосвітлення приміщень, відрізняються високою світловіддачею 50-70 Лм / Вт, низьким тепловим випромінюванням і тривалим терміном служби. Їх цілком можна використовувати для періодичного досвічування кімнатних рослин, але через обмежений спектра використання подібних ламп для регулярного висвітлення домашньої оранжереї не завжди оптимально.\nЦей тип люмінесцентної лампи відрізняється відпопереднього складом люмінофора, нанесеного на внутрішню поверхню скляної трубки. В результаті удосконалення спектр випромінюваного лампою світла наближений до спектру, який необхідний рослинам. При однаковій потужності, лампа випромінює більшу кількість світла саме «корисною» частини спектра, а тому підходить для будь-яких потреб: чи потрібне повне висвітлення для кімнатних рослин, періодичне досвечивание або декоративне підсвічування.\nГоловна відмінність цього виду люмінесцентних ламп від двох попередніх полягає у вбудованому в цоколь баласті, завдяки якому вони легко інтегруються в будь-яку схему освітлення квартири або будинку без додаткової дорогоїапаратури, тобто просто вгвинчуються в будь-який патрон відповідного розміру. Будучи гідною заміною звичайній лампі розжарювання в якості освітлювального приладу, недостатньо широкий спектр компактної енергозберігаючої лампи не здатний забезпечити ефективного освітлення кімнатних рослин. До того ж істотним їх недоліком є і розмір лампи: компактну люмінесцентну лампу потужністю від 20 Вт (відповідної потужності лампи розжарювання 100 Вт) можна використовувати для освітлення тільки невеликої групи чи окремого рослини, розмістивши на висоті 30-40 см.\nБільш ефективні в ролі освітлювальних приладівдля рослин компактні люмінесцентні лампи підвищеної потужності 36-55 Вт. Від звичайних люмінесцентних ламп вони відрізняються більш високою світловіддачею і довгим терміном служби, а їх відмінна світлопередача CRI = 90% і широкий спектр, що містить червоні і сині кольори, здатні забезпечити рослинам комфортне освітлення. Використовувати такі лампи рекомендується з рефлектором в тих випадках, коли для освітлення домашнього квітника досить сумарної потужності освітлювальних приладів не більше 200-300 Вт. Поки єдиний їхній недолік - занадто висока ціна і необхідність електронного баласту для підключення.\nГазорозрядні лампи високого тиску єодним з найяскравіших джерел світла, відрізняються високою світловіддачею і зручними компактними розмірами. Одна лампа здатна ефективно висвітлювати рослини на досить великій площі. Підключаються до електромережі лампи цього типу через спеціальний баласт, а використовувати для освітлення рослин їх рекомендується у випадках, якщо потрібно дуже багато світла, яке не забезпечують освітлювальні прилади сумарною потужністю 200-300 Вт. Для освітлення домашніх оранжерей і теплиць використовуються наступні види газорозрядних ламп високого тиску:\nЕфективні яскраві лампи з високим показникомсвітловіддачі, що відрізняються досить високим ресурсом 12-20 тис. годин Спектр натрієвих ламп представлений, в основному, червоною зоною, яка регулює процеси коренеутворення і цвітіння рослин. Одна газорозрядна натрієва лампа потужністю від 250 Вт, оснащена вбудованим відбивачем, здатна ефективно висвітлювати значну площу зимового саду або великий колекції рослин. Для балансу спектра випромінювання рекомендується чергувати натрієві лампи з ртутними або металлогалоідний.\nНайдосконаліший тип газорозрядних ламп вяк освітлювальні прилади для рослин. Відрізняються високою потужністю, великим ресурсом і оптимально збалансованим, комфортним для рослин спектром. Для підключення металогалоїдною лампи потрібен спеціальний патрон, незважаючи на те, що зовні її цоколь практично не відрізняється від цоколя лампи розжарювання. Недолік - дуже висока в порівнянні з іншими видами ламп вартість.\nНа відміну від всіх використовуються для освітленняабо підсвічування рослин приладів світлодіодне освітлювальне пристрій - це не лампа, а твердотільний напівпровідниковий прилад, в якому немає тендітної скляної колби, наповненої небезпечним газом, нитки напруження і ненадійних рухомих елементів. Випромінювання в светодиоде генерується при проходженні електричного струму через спеціальний штучний кристал. Основна енергія при цьому витрачається на створення світлового потоку, процес проходить без виділення тепла - дуже важлива перевага, що дозволяє створити ідеальне освітлення для акваріумних рослин, які страждають від перегріву.\nпрогресивне світлодіодне освітлення для рослин будь-якого типу по праву вважаєтьсятехнологією майбутнього. Світлодіоди відрізняються неперевершеним ресурсом до 100 тис. Годин безперервної роботи, витрачають на 75% менше електроенергії в порівнянні з традиційними освітлювальними приладами і здатні забезпечити комфортний для розвитку рослин спектр випромінювання. Дуже важливо, що відсутність в випромінюванні ультрафіолетової і інфрачервоної частин спектра гарантує повну безпеку світлодіодних приладів для людей і рослин.\nКолір світлодіодного освітлення залежить від складукристала, через який протікає електрострум, а інтенсивність випромінювання можна регулювати, змінюючи силу струму. Якщо один освітлювальний прилад складається з декількох кристалів, кожен з яких випромінює світло певної частини спектра, то можна керувати силою струму кожного з них. Єдиний недолік світлодіодних джерел світла - вони досить дорогі в порівнянні з традиційними лампами.\nНайдешевший варіант - це лампи розжарювання або компактні люмінесцентні лампи з вбудованим баластом, які підходять до звичайних патронам.\nДля освітлення невеликої кількості близькорозташованих один до одного невисоких рослин відмінно підходять компактні люмінесцентні лампи. Високі окремо стоять рослини краще освітлювати світильниками прожекторного типу натрієвими газорозрядними лампами невеликої потужності до 100 Вт.\nРозташовані на стелажах або підвіконняхрослини приблизно однакові на зріст найкраще висвітлювати протяжними або компактними люмінесцентними лампами великої потужності. Використання рефлектора з люмінесцентними лампами істотно збільшує корисний потік світла.\nДля освітлення великого зимового саду або великоїколекції рослин можна використовувати один або кілька стельових світильників з потужними (від 250 т) газорозрядними натрієвими або металлогалоідний лампами.\nНарешті, для кожного з перерахованих випадківідеально підійде сучасне світлодіодне освітлення, високу вартість якого з лишком компенсують комфорт, блиск зеленого листя і різнобарв'я квітучих бутонів ваших улюбленців.


від stanislav · Грудень 7, 2017\nЧартерні рейси з Варшави в Західну Африку від €237 у два боки!\nУ агенства Rainbow Tours часто можна знайти чудові пропозиції на чартерні рейси у різноманітні екзотичні напрямки. Вчора згадували Мексику від €356, а зараз є дешеві авіаквитки з Варшави в Банджул (Гамбія) від €237 у два боки!\nВаршава – Банджул (Гамбія) – Варшава – 19 січня – 2 лютого €237 (999 злотих) у два боки\nАвіаквитки Варшава – Турин від €48 у два боки! Реєстрований багаж і спортивне спорядження включено!


США підтвердили застосування хімічної зброї режимом Ассада | Новини й аналітика зі світу політики: оцінки, прогнози, коментарі | DW | 14.06.2013\nСША уперше офіційно підтвердили застосування хімічної зброї урядовими військами Сирії проти повстанців. Тепер Вашингтон не виключає надання військової підтримки опозиційним силам у боротьбі проти Ассада.\nЩе кілька місяців тому президент США Барак Обама назвав застосування хімічної зброї "червоною лінією" і попередив режим Башара аль-Ассада про наслідки такого кроку. Зараз цю "лінію" остаточно перейдено: заступник радника Білого Дому з питань національної безпеки Бен Родс заявив про використання хімічної зброї у Сирії, повідомляє інформаційне агентство dpa.\n"Після інтенсивних досліджень наша розвідка припускає, що режим Ассада використовував хімічну зброю, зокрема нервово-паралітичний газ зарин", - сказав Родс. Унаслідок неодноразового використання цього газу загинули від 100 до 150 людей, заявив представник Білого дому.\nНе виключена "військова підтримка" повстанців\nЗ огляду на нові дані про використання хімічної зброї у Сирії Барак Обама призначив додаткову підтримку сирійським повстанцям у вигляді "несмертоносних" засобів, сказав Родс. Як саме виглядатиме "військова підтримка" повстанського руху, політик не уточнив.\nСирійська дилема Обами\nТиск на Обаму посилюється: за останніми даними американської та британської розвідок, у Сирії знов застосовують хімічну зброю. У Вашингтоні лунають заклики втрутитися. Але президент США зволікає.\nДо цього часу жодні дипломатичні кроки не завадили кровопролиттю у Сирії. Великобританія готова самостійно діяти в сирійському питанні і не виключає можливості постачання зброї повстанцям у цій країні.\nПри цьому представник Білого Дому не виключив постачання зброї повстанцям і створення зони заборони польотів, повідомляє afp. Про свої подальші кроки США планує порадитися з союзниками на наступному тижні під час саміту G8 у Північній Ірландії.\nХімічна зброя і в повстанців?\nФранція та Великобританія вже звинувачували офіційний Дамаск у використанні отруйного газу проти повстанців. Експерти ООН раніше повідомляли також про те, що і повстанці володіють бойовими отруйними речовинами і, ймовірно, використовують їх. Зокрема, на думку представників ООН, хімічна зброя могла використовуватися щонайменше чотири рази.\nВдихання нервово-паралітичного газу зарин вже через кілька хвилин призводить до смерті. Його винайшли у 1938 році науковці, які працювали на замовлення німецьких націонал-соціалістів. Згідно з міжнародними договорами, застосування цієї зброї вважається військовим злочином.\nКлючові слова Хімічна зброя, Ассад, Сирія, повстанці, військова підтримка, США, громадянська війна\nЗворотній зв'язок: Як ви вважаєте, чи повинні США постачати зброю сирійським повстанцям?\nПостійне посилання https://p.dw.com/p/18p9q\nУ Сирії знову зафіксували випадки застосування хімічної зброї - ЗМІ 05.02.2018


15.12.2014 14:37 71\nУкраїнці скуповують валюту, тому що не довіряють нинішній економічній політиці. Таку думку в коментарі ForUm'у висловив економіст Владислав Старинець.\n«В реальності населення купує валюти в кілька разів більше, ніж говорить НБУ (21,3 млн дол. - Ред.), а її ж зараз не вистачає. Люди, не довіряючи нинішній економічній політиці, перестраховуються, скуповуючи долари і знімаючи депозити в банках», - сказав Старинець.\nНа його думку, активна скупка валюти говорить про те, що українці вірять більше в девальвацію гривні, ніж у ревальвацію.\n«З одного боку, люди хочуть зберегти свої заощадження. А з іншого, зараз купувати долари - це економічно вигідно в умовах постійної девальвації гривні. Та й українці просто не довіряють нинішній економічній політиці влади», - констатує він.\nНагадаємо, згідно з повідомленням НБУ, в листопаді 2014 року чиста купівля валюти населенням (перевищення купівлі валюти над її продажем) склала 21,3 млн. дол. В цілому ж за підсумками 11 місяців цей показник дорівнює 2,363 млрд. дол., що на 21,8% (на 0,423 млрд. дол.) більше, ніж за аналогічний період минулого року.\nпопередня новина Лабазюк: Аграріям не варто сподіватися на зниження податків наступна новина Нардеп: Наповнення бюджету за рахунок боргів – шлях у нікуди


Особистість, індивідуальність, суб'єкт: Поняття «особистість» психологи тлумачать як сукупність - - - Медична Бібліотека на medbib.in.ua\nПоняття «особистість» психологи тлумачать як сукупність індивідуальних властивостей психіки, що керують соціальною активністю людини. Особистість - це специфічне людське утворення, породжене соціальним середовищем і вихованням у процесі активної трудової діяльності людини. Та обставина, що при цьому змінюються й деякі її риси та якості як індивіда становить не причину, а результат формування особистості.\nЩодо терміну «індивідуальність» слід сказати, що у вітчизняній психології немає чітко визначених співвідношень особистості та індивідуальності. Так, Борис Ананьев вважав індивідуальність вищим рівнем розвитку особистості , Вольф Мерлін - поняття особистості й індивідуальності - близькими , Сергій Рубінштейн розрізняв властивості особистості та її індивідуальні особливості . Лев\nФридман та Ірина Кулагіна індивідуальність розглядають як сукупність особливостей, які відрізняють одну людину від іншої, і особистість вважають вищою, ніж індивідуальність [123, с. 126].\nАвтор дотримується думки, що особистість неповторна у своїй індивідуальності, і тому під індивідуальністю розуміє неповторне поєднання психічних рис і властивостей особистості, що безпосередньо впливають на її поведінку й діяльність. Як висновок можна навести такі слова Олександра Асмолова: «Індивідом народжуються, особистістю стають, індивідуальності набувають» [5, с. 9]. Вони найповніше відображають зміст цих понять.\nЩодо поняття «суб'єкт». У філософських і психологічних словниках можна зустріти такі визначення цього поняття: «Істота, яка має свідомість і волю і здатна діяти цілеспрямовано»; «носій предметно-практичної діяльності і пізнання, джерело активності, спрямованої на об'єкт»; «суспільний організм, чия практична і пізнавальна активність спрямована на об'єкт»; «індивід або група як джерело пізнання і перетворення дійсності, носій активності»; «носій певного роду діяльності, свідома істота, що пізнає». Сергій Рубінштейн говорив про «утворення в бутті суб'єктів - центрів перебудови буття».\nТаким чином, суб'єктом є певна людина, яка розглядається у бутті і разом з пізнанням буття суб'єкт її творить. Зміни в бутті ведуть до зміни суб'єкта як частини буття. Отже, ця взаємодія діалектична: буття творить суб'єкт, а суб'єкт творить буття. Таке розуміння суб'єкта надзвичайно важливе для військової практики, тобто у процесі навчально-пізнавальної діяльності воїн стає суб'єктом, а ставши суб'єктом, він змінює дійсність, у тому числі й військову. Формування свідомості та самосвідомості є основними умовами перетворення військовослужбовця із об'єкта в суб'єкт педагогічного процесу. Суттєвою ознакою об'єктивного «Я», що опосередковує всі дії військовослужбовця, є цілеспрямоване самовдосконалення (самоосвіта і самовиховання), яке спрямовано, з одного боку, на розвиток, поглиблення та систематизацію військово-професійних і загальнонаукових знань, моральних цінностей, формування якостей, які відповідають його ідеалам, життєвим настановам, суспільним цінностям, з іншого - на усування певних пустот у знаннях, нівелювання негативних звичок поведінки.\nЗмінюючи себе як суб'єкт військово-педагогічного процесу, військовослужбовець змінює умови та обставини власної життєдіяльності й розвитку. Тому самовдосконалення є вищою формою розвитку особистості, її духовного саморуху\nУзагальнюючи відомі підходи, визначимо, що особистість - це стійка система соціально значущих рис людини, зумовлених залученням її до системи суспільних стосунків і сформованих у процесі спільної діяльності та спілкування з іншими людьми. Людина особистістю не народжується, а стає нею, тому однією з центральних проблем, безпосередньо пов'язаних з питаннями сутності особистості, її становлення та розвитку, є соціалізація індивіда. Воїн як особистість сам створює суспільні стосунки, в яких продовжується процес його соціалізації. Але залежно від ролі та місця, яке він посідає в них, формуються певний тип особистості та її структура.\nІнформація, релевантна "Особистість, індивідуальність, суб'єкт"


Уроки історії: які альтернативи Мінським... | Все комментарии\nПоки українські дипломати б'ються над дорожньою картою, експерти проаналізували варіанти розв'язання конфліктів в інших країнах. Боснійська модель 24 роки тому в Сараєво почався відлік війни у Боснії. Тоді тисячі боснійців вийшли на мирну демонстрацію за відділення від тодішньої Югославії. Бойові дії тривали тривали три роки, які завершилися підписанням Дейтонських угод. Проте навіть в них, на відміну від Мінських, не було принизливої умови про амністію вбивцям-бойовикам. Мир в країні таки настав, але в обмін на федералізацію. Така модель може сприяти миру в Україні, але цей мир буде негативний. Тому що не вирішуються самі протиріччя і, крім того, надання особливого порядку самоврядування ОРДЛО буде означати, що на теренах України буде проросійський анклав, який впливатиме на внутрішню і зовнішню політику, – пояснив аналітик Центру Перспективних досліджень Євгеній Ярошенко. Пакистанська модель В 1971 році після жорстокого дев'ятимісячного протистояння країна змирилась з втратою територій. Так виникла держава Бангладеш. Проте, якщо Україна визнає "ДНР" і "ЛНР", це лише примножить проблем. Одним з ризиків є зростання сепаратиських настроїв і поширення конфлікту на інші території . В такому випадку ми понесемо додаткові матеріальні витрати і втрати на інших територіях, – впевнений економічний аналітик Василь Поворознюк. Німецька модель Після падіння Берлінської стіни ФРН достатньо м'яко поглинула НДР. Проте між частинами Німеччини ніколи не велись бойові дії. Але не лише через це вона нам не підходить. Зараз немає внутрішніх передумов. Ми не достатньо сильна і приваблива держава, щоб вплинути на ідентичність мешканців ОРДЛО. По-друге, цей конфлікт управляється зовнішньою силою – Росією, – підкреслив аналітик Центру Перспективних досліджень Євгеній Ярошенко. Хорватська модель Хорватія ж пішла іншим шляхом і вирішила повернути свої території, контрольовані сепаратистами, силою. На початковому етапі АТО Україна обрала хорватську модель. Проте військова інтервенція Росії в серпні 2014 року змусила від цього варіанту відмовитись. До того ж Сербія, до якої тяжіли сепаратисти в Хорватії, мала суттєво менший військовий потенціал, ніж Росія, яка підтримує нині "ЛНР" і "ДНР". Українська (поки несформована) модель Експерти дослідили, до яких моделей схиляються українські політичні сили. Радикали усіх мастей – до Хорватської. Між нею і абсолютно протилежною Пакистанською балансує "Народний фронт". Між Хорватською та Німецькою – "Самопоміч". "Батьківщина" хоче щось середнє між німцями та боснійцями. До федерації тяжіє і "Опозиційний блок". В президентський фракції є прихильники усіх чотирьох варіантів. Україна ж повинна взяти краще від кожної і виробити свою. +Відео\nФутбол / Лига чемпионов УЕФА: Третий квалификационный раунд. Ответные матчи\nВ среду вечером определились все участники группового турнира Лиги чемпионов сезона 2008/2009.\n07:13 28.08.2008 Донецкий «Шахтер» уверенно прошел в Лигу Чемпионов\n00:36 28.08.2008 "Шахтер" побеждает "Динамо" (Загреб) со счетом 3:1\n00:36 28.08.2008 Две украинские команды прошли в групповой этап Лиги Чемпионов\n22:51 27.08.2008 Футбол / Лига чемпионов УЕФА: Динамо громит Спартак - 8:2\n22:49 27.08.2008 Футбол / Лига чемпионов УЕФА: "Динамо" - "Спартак" - 4:1. После матча\n14:46 27.08.2008 «Динамо» - «Спартак» и «Зенит» - «МЮ» покажет «Интер»\n13:01 27.08.2008 «Минимум на 100%»! Сегодня в Хорватии Луческу подчинит математику футболу\n11:06 27.08.2008 Лига чемпионов: "Ювентус" выходит в групповой этап\n09:06 27.08.2008 Лига чемпионов: "Барселона" потерпела поражение в Польше\n07:46 27.08.2008 Милиция призывает болельщиков "Динамо" и "Спартака" к толерантности\n00:46 27.08.2008 «Шахтер» прибыл в загреб в Загреб на ответный матч Третьего квалификационного раунда Лиги чемпионов