Новини від 23 серпня 2016 р. Спецвипуск "ГЗ" до 25-ліття Незалежності України\n25-метровий прапор – до 25-річчя незалежності України!\nСвободу, як і незалежність, ніхто нікому не дарує, її виборюють різними способами і методами: і дипломатичною гнучкістю, і зброєю. Здобуті людські цінності, як і державність, згодом треба захистити, зберегти для наступних поколінь.\nУ контексті цієї тези, згадаймо історію України принаймні за останні сто років. 1918 рік… У Києві, на зламі протистоянь після Першої світової війни і революції в Росії, українська еліта взялася за справу щодо облаштування незалежної України. Та як буває – де два українці, там три гетьмани. М.Грушевський з С.Петлюрою не змогли об’єднатися, поділити владу. І на 73 роки на схід, південь і центральну Україну прийшов імперський режим. На Західну Україну чобіт окупанта ступив на 21 рік пізніше. З приходом німців на Галичину була спроба відновити державність. Проте організаторів цієї ідеї режим Гітлера запроторив у концтабори, а після Другої світової війни зірка Кремля знову засіяла тепер уже над просторами цілої України.\nТа найбільш сміливі українські патріоти як зі сходу, так і заходу України, активно включилися у протестний рух за надання певних свобод нації. Ніхто тоді й гадки не мав, що можна збройним чи конституційним шляхом скинути московське ярмо. На цих людей влаштовували справжнє полювання.\nІз галицького середовища у сибірські тюрми відправили Михайла та Богдана Горинів, подружжя Ігоря та Ірину Калинців, Зеновія Лесіва, Ірину Сеник, Івана Геля, Мирослава Мариновича, Зоряна Попадюка.\nПід кінець ХХ століття імперія зла – СРСР – почала тріщати по швах. І тут спрацювала ланцюгова реакція націй і народів, що зазнали утисків і пригноблення від штучного утворення під назвою Радянський Союз.\nПрибалтика, Україна здетонували рух на створення власних держав. Пробудилися від сну і російські демократи, які на мить забули про імперські амбіції. Ідол зла зламався, втік, але заховався у приховані чагарники псевдо-демократії. Україна мала шанс скористатися цією розгубленістю сповна, але, на жаль, через нашу м’якість у характері (згадаймо принаймні слова із нашого Державного Гімну: «...згинуть наші вороженьки»), ми не подолали Мефістофеля кривди, жадоби, крові.\nІ ось на 25 році своєї Незалежності перебуваємо у стані гібридної війни з Росією. Хоча перед тим, всередині нашої держави у 2004 і 2013 рр. були два протестні Майдани, коли ми відстоювали своє право на гідність і повагу. Ми вибороли його, тепер захищаємо свою Незалежність від підступного Путіна. Та правда і Бог з нами, бо ми не зазіхаємо на чужу територію, бо ми – не ординці, ми християнська нація, тому у нас інші пріоритети. Наразі ми втихомирюємо ворога, але врешті-решт наш терпець може увірватися, і наш караючий меч справедливості зробить свою справу. До речі, вірний син чеченського народу Джохар Дудаєв мудро висловився про українців: «Це – найкращі воїни, їх ще ніхто не перемагав. І якщо їх роздратувати, то вони знищать будь-якого ворога».\nНині біля стін нашої держави стоїть ворог, частково він проліз через шпаринки «фортеці». Подальші його дії важко спрогнозувати, втім у нього появився страх…\nПерший ювілей у новітній історії України хотілося б зустрічати в іншій атмосфері, з іншим настроєм. Однак реалії такі, що наразі лавровим вінком успіху нація ще не нагороджена. Та ми йдемо тернистою дорогою до свободи і незалежності з високо піднятою головою, бо правда і віра за нами.\nЗ повагою, міський голова Дрогобича Тарас КУЧМА, учасник бойових дій на сході України у складі батальйону ім. С.Кульчицького\nВладика Ярослав: «Небесна поміч була необхідна для проголошення незалежності нашої Держави»\nНаша Україна сьогодні вже поважна леді. Без сумніву, всі спішать в обійми Матері з привітанням. Прошу Вашій увазі урочисте інтерв’ю-привітання з єпископом Ярославом (Прирізом), владикою Самбірсько-Дрогобицької єпархії Української Греко-Католицької Церкви з нагоди 25-ї річниці Незалежності.\n- Преосвященніший, незалежній Україні цього року виповниться 25. З яким настроєм, на Вашу думку, підходить наша держава до цієї дати?\n- Сьогодні Україна святкує свій День Незалежності у смутку і радості. У смутку – бо багато з найкращих синів віддали життя за цілісність і соборність Української Держави. В обороні свободи незалежності, в обороні Богом даного права жити вільно, вільно молитися Богові, розвивати свої таланти. А в радості – бо народжується нова держава. Об’єднується народ, який повстає проти агресора.\n- Як Ви гадаєте, якою істиною керувалися українці, йдучи непростою «дорогою незалежності»?\n- Свобода і незалежність України як Божий дар є водночас плодом багатовікових героїчних змагань наших предків. Неустанна боротьба за суверенність Батьківщини часто була сповнена жертвами і скроплена кров’ю героїв. Проте наш народ ніколи не звертав зі своєї дороги, що нею прямував до свободи, – дороги віри, – дороги якою є Господь Наш Ісус Христос, що сам про себе сказав: «Я є дорога, правда і життя» (Ів.14,6). Ця євангельська істина була настільки глибоко закорінена у свідомості українців, що навіть виражається переконанням: краще вмерти вільним, ніж жити рабом; краще вберегти гідність, жертвуючи собою, ніж втратити власне майбутнє та майбутнє народу, ідучи на внутрішні компроміси зі злом та неправдою.\n- Владико, на суверенність і цілісність Волошкової Землі вже багато хто зазіхав, і, боюсь, буде зазіхати… Будьте ласкаві, порадьте «план збереження» недоторканості Калинової Країни.\n- Небесна поміч була необхідна для проголошення незалежності нашої Держави. Вона, звісно, потрібна і сьогодні, особливо коли всі ми стоїмо знову перед новим випробуванням, перед нападом ворога. Тому молімося сьогодні за перемогу правди над ордою темряви, молімося за захист та свободу нашої землі, нашого народу. Об’єднаймось в обороні нашої соборної Держави. Бог на стороні тих, хто бореться за правду, істину і справедливість. І саме такою є теперішня боротьба нашого народу. Це боротьба світла проти темряви, любові проти ненависті, правди проти брехні.\n- Преосвященніший, скажіть, що найбільше трансформувалося в українцях за оті роки випробувань незалежністю?\n- Ми об’єднались…\n- Духовна розрада завжди була ціною в золото, особливо в такі архиважкі часи. Прошу Вашої поради мешканцям нашої Батьківщини з нагоди такого торжественного дня.\n- Дорогі в Христі брати і сестри! У цей святковий День незалежності нашої Батьківщини прийміть сердечні вітання. Закликаю всіх вас сьогодні взяти на себе особисту відповідальність за цей дар Незалежності для нашого народу, для неї з посвятою працювати та за неї гаряче молитися. Хай Господь допоможе нам у цьому!\nЗа крок до краху надій і сподівань\nПід кінець ХХ століття Радянський Союз вичерпав свій ідеологічний ресурс, тому потроху почав тріщати по швах. Прибалтійські республіки, Україна стали випереджати події, тому появилися гасла національного характеру. Замайоріли національні стяги як сигнал до подальшого процесу відокремлення республік від імперії. Почали формуватися на місцях місцеві ради, налаштовані на серйозне протистояння із Кремлем. У 1990 році пройшли вибори до ВР України. На жаль, тоді демократичні сили не набрали більшості. Але коли 19 серпня 1991 року в СРСР сталося ГКЧП – запанував страх: що буде далі? Чи не почнуться другі соловки, магадани…\nОптимісти скептично ставилися до цієї затії гекачепістів, бо побачили, як у ватажка цієї зграї Янаєва тряслися від страху руки, що свідчило про його невпевненість в успіху затіяної авантюри. Так і сталося. На третій день шайку зарештували; один з них повісився, другий застрелився…\nА за три дні після фіаско авантюристів парламент України ухвалив Акт незалежності України. Через страх за свою долю проголосували навіть комуністи. Читачам, особливо, нинішньому поколінню, що народилося в роки незалежності України буде цікаво знати, які настрої побутували у дрогобицькій громаді у ці буремні дні. Тому пропонуємо Вашій увазі короткий коментар до цих подій нашого штатного кореспондента Мирослава Мариновича, який був опублікований на шпальтах нашої газети 21 серпня 1991 року.\nЗаарештовано у зв’язку з хворобою\nЗа повідомленням радіо «Свобода», саме під таким заголовком західні газети повідомили про усунення М.Горбачова. Хвороба, мабуть, дуже інфекційна, бо не з’являється і його дружина Раїса. Що ж, нічого не змінилося під рубіновими зорями Кремля, тільки якщо колись у Петрограді «караул устал», то тепер, якщо вірити Янаєву, «устал Горбачёв»…\nЯк тримався Дрогобич у перший день двірцевого перевороту? Надзвичайно добре. В місті жодної паніки, чітко працювала влада. Кажуть, на запитання, що маємо робити, М.Глубіш відповів: «Як то що? Готуватися до 900-ліття Дрогобича!».\nСклалося враження, що у своїй масі дрогобичани визначилися у складній політичній ситуації швидше, ніж Голова Верховної Ради України. Тексти виступів Єльцина у Москві, Снєгура в Кишиневі, прибалтійських керівників дадуть Кравчукові нагоду усвідомити, який шанс він пропустив.\nНе забув Дрогобич про свято Спаса. Урочиста процесія віруючих на вулицях міста, їхній прекрасний спів творили оптимістичну атмосферу схвильованого, але не переляканого міста.\nПо обіді увагу дрогобичан, що були в той час на площі Ринок, привернули плакати з написами: «Я руський. Мой брат Украинец. Вон КГБ и коммунистов!» і «Горбачёва на место, Янаева ВОН!». Здається, російська мова знімає підозру в провокаційності. Мало того, це ще один доказ, що 1991 рік – це не рік 1964-й.\nЯкщо в Дрогобичі збереглася ще хоч одненька зозуля, то прислухаймося, скільки років накує вона Горбачову відпочивати, а його «кращому другові» Янаєву – оберігати його спокій.\n21 серпня 1991 року\nP.S. Додамо, що публічну сміливість того дня (19 серпня 1991 року) на сторінках нашого часопису проявили тодішній заступник голови Дрогобицької райради Любомир Сікора, багаторічний політв’язень ГУЛАГу Микола Модрицький, історик В’ячеслав Умнов, відповідальний секретар часопису «Галицька Зоря» Петро Мацан.\nДрогобич у час Незалежності України\nЯкі події та зміни запам’яталися дрогобичанам за 25 років Незалежності України?\nЗа цей час у Дрогобичі змінилося п’ять міських голів. Головний кабінет у ратуші був місцем праці для Мирослава Глубіша, Юрія Дацюка, Михайла Лужецького (двічі), Олексія Радзієвського (двічі), Миколи Гука. Певний час обов’язки мера виконували Осип Фурдин, Алла Гладун, Тарас Метик. Чинний очільник Дрогобича – Тарас Кучма. Кожен із них разом із депутатським корпусом по-своєму долучилися до розбудови міста. Та найбільше політичних рішень, звісно, довелося приймати народним обранцям першого демократичного скликання. Це – підняття синьо-жовтого прапора над ратушею (2 квітня 1990 р.), демонтаж пам’ятника Леніну (5 вересня 1990 р.), перейменування вулиць та ін.\nУ Верховній Раді України наш виборчий округ представляли: Роман Іваничук, Лесь Танюк, Олександр Лавринович, Петро Димінський, Олексій Радзієвський, Роман Ілик. Народним депутатом теперішнього скликання є Богдан Матківський.\nНе надто стрімкими темпами, але у Дрогобичі розвивалося житлове будівництво: зведені нові багатоповерхівки на вулицях Є.Коновальця, С.Наливайка, А.Шептицького, М.Грушевського, виросли цілі мікрорайони приватної забудови.\nЯк альтернатива ЖЕКам, почали створюватися ОСББ, мешканці квартир усе більше роблять вибір на користь індивідуального опалення, у нашому лексиконі з’явилося слово «енергозбереження».\nПромисловість за цей період завмерла, натомість почав розвиватися малий і середній бізнес, значною мірою спрямований на торгівлю. На зміну гастрономам, магазинам продтоварів і закладам громадського харчування прийшли приватні крамниці, кафе-бари, ресторани, піцерії, аптеки, банки, магазини секонд-хенду. З’явилися великі торговельні центри та супермаркети, приватні медичні заклади. На жаль, не додають привабливості місту Котермака численні МАФи та вулична торгівля.\nУ Дрогобичі зникли кінотеатри, чекає на добудову головний стадіон, поступово занепав парк культури і відпочинку. На радість дітлахам – лише дитячий майданчик у цьому парку. Розпочали встановлювати дитячі майданчики і в мікрорайонах.\nВідбулися зміни у сфері пасажирських перевезень: на зміну старим радянським автобусам, «Рафікам» і «Газелькам» прийшли українські «Еталони», «Богдани», імпортні автобуси, що були у використанні. На вулицях міста з’явилося значно більше автомобілів і як наслідок – побільшало автозаправних станцій.\nЗбудовані пам’ятники Юрію Дрогобичу, Степанові Бандері, 2000-літтю Різдва Христового – Борцям за волю України, Папі Римському Івану Павлові ІІ, Колона Свободи, Меморіал «Тюрма на Стрийській». Зводиться пам’ятник Героям Небесної сотні.\nМайдан Тараса Шевченка прикрасив оновлений світломузичний фонтан.\nДрогобицький педагогічний інститут ім. І.Франка підвищив статус до рівня університету. Створено педагогічний ліцей, Дрогобицьку гімназію ім. Б.Лепкого. У місті відкрився інститут підприємництва та перспективних технологій при «Львівській політехніці», запрацювали духовна семінарія, медичне училище. На жаль, за останні роки значно зменшилася кількість школярів, але це – демографічна проблема, характерна для всієї держави.\nВідремонтовано приміщення театру, прийняли відвідувачів картинна галерея, Палац мистецтв, реконструюється Народний дім. Створена низка мистецьких колективів, які прославляють рідний Дрогобич.\nУ часи незалежності збудовано 14 храмів УГКЦ: Вознесіння Господнього (вул.С.Наливайка), Преображення Господнього (вул.Стрийська), Успіння Пресвятої Богородиці (вул. Володимира Великого), Різдва Івана Хрестителя (вул. Спортивна), Воскресіння Христового (вул. Самбірська), св. Володимира і Ольги (вул. Горішня Брама), Покрови Пресвятої Богородиці (вул. П.Орлика, Гирівка), Положення ризи Пресвятої Богородиці (вул. Трускавецька, Гірка), свмч. Василія (вул. І.Пулюя), церква на вул. І.Вільде, дерев’яні храми Дрогобицьких свмч. Северіяна, Якима та Віталія (вул. Є.Коновальця), Самбірської ікони Божої Матері (вул. А.Шептицького), Стрітення Господнього (вул. Самбірська), свмч. Йосафата Кунцевича (вул. М.Грушевського); два храми УАПЦ: Успіння Пресвятої Богородиці з нижнім храмом св. Андрея Первозванного (вул.П.Орлика), Покрови Пресвятої Богородиці (вул. Є.Коновальця); два храми УПЦ КП: перенесення мощей св. Миколая (вул. В.Стуса), Стрітення Господнього (вул. Б.Лепкого); храм УПЦ МП: Іова Почаївського (вул. Трускавецька).\nВідновлено низку давніх сакральних споруд, а унікальна дерев’яна церква св. Юра нещодавно внесена до переліку Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Споруджено молитовні доми на вул.Володимира Великого, Б.Лепкого, пров. Залізничному. Реконструюється Хоральна синагога.\nМешканці міста отримали змогу дізнаватися про події з нових ЗМІ, серед яких – телебачення, FM-радіо, інтернет-видання. Життя прискорилося завдяки мобільному зв’язку.\nСеред спортивних досягнень дрогобичан варто відзначити всеукраїнські та міжнародні нагороди Оксани Грицик-Встретєнцевої, участь у двох Олімпіадах та перемоги у престижних світових турнірах велогонщика Ярослава Поповича, медалі різного ґатунку дрогобицьких представників бойових мистецтв (серед яких – кікбоксер Андрій Шевчук), інших видів спорту. Дрогобицька футбольна команда майстрів «Галичина» виступала в першій та другій лігах, дійшла до 1/8 фіналу Кубка України.\nТа найголовніше, за 25 років виросло нове покоління дрогобичан – справжніх українців, патріотів, яким і розбудовувати рідне місто, державу, виводити їх на європейський рівень…\nОсь такі спогади прийшли мені на думку, аналізуючи чверть століття Незалежності України у Дрогобичі. Без сумніву, Ви, шановні читачі, змогли б доповнити цей перелік власними думками і спогадами. Тим більше, що у вересні святкуватимемо 925-річчя нашого міста.\nВіхи незалежності: 25 років здобутків і перемог\nДавайте коротко пригадаємо найяскравіші миттєвості чверть столітнього періоду Незалежності. Моменти боротьби і тріумфу, гордості і перемог, якими українцям варто пишатися.\n24 серпня 1991 року Верховна Рада України ухвалила історичний документ виняткового значення для українського народу – Акт проголошення незалежності України. Каталізатором для цього рішення став державний переворот у СРСР 19 серпня 1991 року.\nЗгідно з Актом, територія України стала неподільною і недоторканою, на якій чинними стали винятково Конституція і закони України.\n1 грудня 1991р. відбувся референдум. Українцям пропонували відповісти лише на одне питання: «Чи підтверджуєте Ви Акт проголошення незалежності України?» У референдумі взяли участь 31 млн 891 тис 742 особи – 84,18% населення України. З них 28 млн 804 тис 071 особа – 90,32% – проголосували «за».\n1 грудня 1991 року відбулись перші Вибори Президента України з використанням системи абсолютної більшості. До виборчого бюлетеня було включено шість кандидатів, а у голосуванні взяли участь близько 32 млн громадян. Леонід Кравчук посів перше місце у всіх регіонах, за винятком трьох областей Галичини, де переміг В’ячеслав Чорновіл, і став першим всенародно обраним Президентом України.\nНаступними президентами України були Леонід Кучма (1994-99, 1999-2005 рр.), Віктор Ющенко (2005-10 рр.), Віктор Янукович (2010-14 рр.), Петро Порошенко (від 2014 р).\n15 січня 1992 року Верховна Рада затвердила як Державний Гімн України вірш «Ще не вмерла Україна», написаний Павлом Чубинським восени 1862 року.\n28 січня 1992 року того ж року затверджено Державний Прапор – синьо-жовтий двоколор, а 19 лютого офіційно з’явився і Державний Герб із центральною геральдичною фігурою у вигляді Тризуба князя Володимира.\nУкраїна у Раді Європи\nВід 9 листопада 1995 року Україна є постійним членом Ради Європи і представлена в усіх його органах. З травня до листопада 2011 р. Україна вперше за майже 16-річну історію свого членства в Комітеті Міністрів Ради Європи головувала в цій організації, визначивши пріоритетними цілями дотримання прав дитини, а також розвиток місцевого самоврядування.\nА 16 травня 2008р. Україна стала 152-м повноправним членом Світової організації торгівлі.\n19 листопада – 5 грудня 1997 року у космосі «гостював» перший космонавт незалежної України – щоправда, на американському шатлі «Колумбія».\nЛеонід Каденюк – нині Народний Посол і Герой України – став учасником місії STS-87 БТКК «Колумбія», спрямованої на проведення спільних українсько-американських дослідів, що мали на меті вивчення впливу стану невагомості на природні процеси у рослин.\nЄ Основний закон!\n28 червня 1996р. о 9 год. 18 хв., після 24-х годин безперервної праці, Верховна Рада України ухвалила і ввела в дію Конституцію України, яка остаточно закріпила правові основи нашої держави, її суверенітет і територіальну цілісність. «За» проголосували 315 народних депутатів.\n2 вересня 1996 року указом Президента України Леоніда Кучми «Про грошову реформу в Україні» від 25 серпня 1996 року ввели в обіг національну валюту України – гривню та її соту частку – копійку, що прийшли на зміну купоно-карбованцям (обмін за курсом 100 тис карбованців на 1 гривню.).\nЗарубіжні аналітики вітали грошову реформу у нашій державі, розглядаючи введення гривні свідченням початку стабілізації української економіки.\nНа запрошення Президента України, Єпископів Українських Греко-Католицької та Римо-Католицької церков 23-27 червня 2001 року Україну відвідав Папа Іван Павло II.\nУрочистий проїзд понтифіка у «папамобілі» вулицями Львова та Києва викликав чималий ажіотаж, а наша країна чи не вперше в історії упродовж кількох днів посідала перші місця у світових новинах.\nНаші перемоги на Євробаченні\nУ 2004 році серед 36 країн, які брали участь у пісенному конкурсі за результатами світового телефонного голосування в прямому ефірі українська співачка Руслана посіла перше місце із 280 балами. Перемогу українській співачці принесла пісня «Дикі танці».\nУ 2016 році стати переможцем Євробачення серед 42 учасників зуміла ще одна українська співачка Джамала з піснею «1944» із 534 балами. Вона також отримала нагороду за найкраще виконання твору та рядок у пісні.\n22 листопада 2004 року у країні розпочала одна з найрезонансніших політичних подій в історії України, що завдяки обраній символіці дістала назву Помаранчевої революції.\nПісля оголошення ЦВК попередніх результатів президентських виборів 2004 року, згідно з якими переміг провладний кандидат Віктор Янукович, прихильники Віктора Ющенка, основного кандидата від опозиції, організували всеукраїнські протести та акції непокори.\nУ результаті мирних страйків і протестів, що тривали майже місяць, ЦВК дозволила провести повторні вибори, на яких перемогу здобув Віктор Ющенко.\nМова проти языка\n8 серпня 2012 року президент Віктор Янукович підписав закон «Про засади державної мовної політики», відомий як Закон Колесніченка-Ківалова, прийнятий ВРУ 3 липня 2012 року у другому читанні 248 депутатськими картками (голосування відбулося з порушенням Конституції, норм регламенту та процедури розгляду). 31 липня документ підписав голова ВРУ Володимир Литвин.\nПрийняття закону викликало численні масові акції протесту у всій державі, зокрема, голодування «за мову» українських активістів. Адже під маркою регіональної російської мови продовжилася русифікація окремих регіонів України. Закон встановив, що державною мовою є українська мова, але істотно розширив використання регіональних мов, якщо кількість носіїв цих мов не менше 10% від населення регіону, а в окремих випадках й менше 10%.\n21 листопада 2013 р. Кабмін заявив, що Україна відмовляється від підписання асоціації з Європейським Союзом. Того ж вечора на Майдані Незалежності зібралося декілька десятків обурених активістів та журналістів. У наступні дні мітингувальників уже рахували не десятками й сотнями, а тисячами. Цей протест отримав промовисту назву Євромайдан, а згодом – Революція гідності.\nМітингувальники до останнього сподівалися, що влада зважить на всенародне обурення, проте у Вільнюсі Віктор Янукович не поставив підпис під угодою про асоціацію. Людей на центральній площі ставало все більше і більше…\nПереломним моментом стала ніч на 1 грудня, коли спецзагін «Беркут» жорстоко розігнав протестувальників на Майдані, серед яких було багато студентів. Почалися масові арешти активістів. Через це на Майдан вийшло ще більше людей. Протестувальники зайняли будівлю КМДА, частину Будинку профспілок і Жовтневого палацу.\nОбурення від непідписання Угоди про асоціацію з ЄС відійшло на задній план, люди протестували проти надмірної концентрації влади в руках президента Януковича та його «сім’ї», шаленої корупції, створення системи управління з ознаками фашизму.\nУ ніч проти 11 грудня силовики вдруге штурмували Євромайдан, руйнуючи барикади. 19 січня у Києві на Народному вічі декілька десятків тисяч мітингувальників висловили обурення незаконно ухваленими «Законами про диктатуру». Поступово мирна акція переросла в жорстке протистояння з міліцією та внутрішніми військами. 22 січня на вул. М.Грушевського пролилася перша кров. З вогнепальної зброї вбили Сергія Нігояна та Михайла Жизневського…\nФінальним і найбільш драматичним етапом революції стали події у Києві 18-20 лютого, під час яких загинули майже сто протестувальників, а кілька сотень було травмовано. Полеглих героїв нарекли Небесною сотнею…\nУ ніч з 21 на 22 лютого 2014 року В.Янукович залишив Адміністрацію Президента та виїхав у невідомому напрямку. Того ж дня Верховна Рада України усунула В.Януковича з посади президента і призначила позачергові вибори глави держави на 25 травня 2014 року. Тимчасово в.о. Президента України призначено голову ВРУ Олександра Турчинова. Згодом з’ясувалося, що Янукович утік до Росії.\nЗазначимо, що Євромайдан підтримував увесь світ, проводячи акції солідарності.\n27 лютого 2014 року Росія розпочала інтервенцію у Крим. Озброєні люди без знаків розрізнення та російські спецпризначенці захопили Верховну Раду Криму, інші адмінбудівлі й аеропорт у Сімферополі. Під дулами автоматів частина депутатів кримського парламенту на закритому засіданні проголосувала за проведення так званого референдуму про розширення автономії Криму. Згодом формулювання змінили – про приєднання до складу Росії. Самопроголошена влада закликала В.Путіна посприяти у «забезпеченні миру і спокою» на території Криму.\nАгресія РФ щодо України і вступ збройних сил Росії на територію Криму офіційно були підтримані 1 березня рішенням Ради Федерації російського парламенту на запит президента Путіна. Після проведення нелегітимного референдуму, проголошення 17 березня так званої незалежності Республіки Крим, підписання Договору про прийняття Криму до складу Росії, 21 березня Рада Федерації Росії прийняла закон про утворення нових суб’єктів федерації – Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, закріпивши анексію цих регіонів Росією.\nРосійські військові, які орудували у Криму без розпізнавальних знаків, блокували і захоплювали українські військові частини. Наші військові не отримували від міністра оборони наказу на застосування зброї, оскільки росіяни нахабно прикривалися мирним населенням. Російські «зелені чоловічки» захопили українські військові кораблі у Чорному морі. Через деякий час РФ та Україна домовилися на виведення українських військових із Криму на материк.\nУ Росії переконували, що їхні військові не мають жодного стосунку до подій у Криму, а «зелені чоловічки» – це «народне ополчення». Лише згодом Путін визнав присутність військових РФ у Криму.\nРеакція світу не змусила чекати довго: НАТО призупинило військову співпрацю з Росією. Євросоюз, США та Канада оприлюднили списки громадян Росії та України щодо яких введені санкції через події на півострові. А на голосуванні Генасамблеї ООН 100 країн засудили анексію Криму.\nНавесні 2014 року спалахнув збройний конфлікт на території Донецької і Луганської областей. Сепаратистські мітинги на Донбасі, у Харківській, Одеській, Херсонській, Миколаївській, Дніпропетровській, Запорізькій областях, що розпочалися з 1 березня, стали наступним етапом агресії РФ. За кримським сценарієм силами розвідувально-диверсійних підрозділів російських збройних сил почалися захоплення адмінбудівель, проведення незаконних референдумів та проголошення невизнаних республік.\n12 квітня 2014 року почалося вторгнення російських бойовиків на Донбас. Уперше вони були помічені в Слов’янську, Артемівську і Краматорську. В.о. президента України Олександр Турчинов оголосив про початок АТО на Сході України…\nУкраїнські політики назвали події на сході України «гібридною війною» Росії проти України. Розбалансована Українська армія з допомогою добровольців та волонтерів зуміла вистояти, виграти час для зміцнення і дати відсіч ворогові, хоч і зазнала значних втрат під Іловайськом і Дебальцевим.\nМЗС України офіційно стверджує, що Росія контролює і забезпечує зброєю сепаратистів на Донбасі. Оприлюднюються докази незаконного постачання Росією важкої зброї до України та присутності російських солдатів у зоні бойових дій і захоплених містах. Та в Кремлі і далі цинічно це заперечують.\n17 липня 2014 року проросійські бойовики збили над Україною з російського ракетного комплексу «Бук» пасажирський літак Малайзійських авіаліній «Боїнг-777». Загинули 283 пасажири і 15 членів екіпажу. Після цього західний світ активніше відреагував на російську агресію в Україні, запровадивши додаткові персональні та економічні санкції проти Російської Федерації і терористичних ДНР, ЛНР.\nНезважаючи на підписання у лютому 2015 р. Мінських угод, оголошення так званого припинення вогню й відведення важкої зброї, воєнні дії на Сході України тривають. Щодня територію Донеччини та Луганщини, підконтрольну Україні, обстрілюють з території так званих ДНР та ЛНР, гинуть наші військовослужбовці і мирні люди. Попри все, українські військові мужньо боронять незалежність нашої держави, а волонтери і прості громадяни щодня допомагають їм у цьому, доводячи ворогу і всьому світові, що вільнолюбний український народ не здолати.\n21 березня 2014 року підписано політичну частину Угоди між Україною та Європейським Союзом про асоціацію, а 27 червня 2014 року – економічну.\n16 вересня 2014 р. Угода про асоціацію була одночасно ратифікована Верховною Радою України та Європарламентом, а з листопада 2014 року набуло чинності часткове застосування деяких положень Угоди.\nСтаття 4 Угоди про асоціацію, у якій йдеться про встановлення поглибленої та всеосяжної зони вільної торгівлі (ПВЗВТ),частково вступила в силу 1 січня 2016 року.\nНа цьому історія не завершується. Попереду – нові здобутки і перемоги. Головне, щоб їх було значно більше, ніж поразок і розчарувань.\nПідготував Ярослав ГРИЦИК\nВіхи Незалежності: Україна спортивна\nПерша олімпійська медаль\nУ 1994 році українська фігуристка Оксана Баюл (на фото) стала першою олімпійською чемпіонкою незалежної України. О.Баюл здобула золото на XVII Олімпійських зимових іграх у Ліллехаммері (Норвегія).\nПриборкувач шестиметрової позначки\n13 липня 2016 року виповнився 31 рік знаменитому стрибку українського легкоатлета Сергія Бубки. У 1985 році на змаганнях у Парижі Бубка першим у світі подолав у стрибках з жердиною шестиметрову позначку.\nУ 1994 році він побив власний рекорд, взявши висоту у 6 м 14 см – позначка, яка і досі жодному спортсменові не підкорилася. Нині Сергій Бубка – президент Національного олімпійського комітету України і єдиний український спортсмен, який має пам’ятник за життя.\n«Золотий м’яч» Андрія Шевченка\nФутболіст Андрій Шевченко став першим і поки що єдиним громадянином незалежної України, який отримав у 2004 році найбільш престижну особисту нагороду футбольного світу – «Золотий м’яч». У цей період Шевченко захищав кольори італійського «Мілана». Нещодавно Андрій Шевченко очолив національну збірну України.\nУкраїна – у вісімці найсильніших\nУ 2006 році на чемпіонаті світу з футболу збірна України уперше в історії дійшла до чвертьфіналу. Україна посіла друге місце в групі, а в 1/8 фіналу зустрілася зі Швейцарією. Основний, і додатковий час завершився нічиєю 0:0. У серії пенальті завдяки успішним діям воротаря Шовковського та точним ударам Мілевського, Реброва і Гусєва Україна перемогла 3:0 і увійшла до вісімки найкращих команд світу. У чвертьфіналі наша збірна поступилася майбутньому чемпіону світу, збірній Італії, – 0:3.\nФеноменальне явище в українському та світовому боксі: брати Віталій і Володимир Клички у 2008 році встановили світовий рекорд. Уперше в історії професійного боксу чемпіонами у важкій ваговій категорії за версіями найпрестижніших світових організацій IBF, WBC та WBO стали одночасно два рідні брати. Клички – одна зі спортивних візитівок нашої країни у світі.\nТріумф на Олімпіаді в Пекіні\nУ 2008 році під час ХХІХ Літніх Олімпійських Ігор у Пекіні українська команда завоювала 27 медалей, що стало найкращим результатом за весь час участі незалежної України в Олімпійських іграх: 7 золотих, 5 срібних та 15 бронзових.\n«Шахтар» –володар Кубка УЄФА\nУ 2009 році український клуб уперше виграв Кубок УЄФА. Донецька команда Мірчи Луческу у фіналі обіграла німецький «Вердер» – 2:1. «Шахтар» привіз до України перший за час незалежності євротрофей. Із наступного року цей турнір змінив формат і почав називатися Лігою Європи.\nЄвро-2012 – в Україні\n8 червня – 1 липня 2012 року Польща і Україна приймали Чемпіонат Європи з футболу. У фіналі в Києві збірна Іспанії перемогла Італію з рекордним для фіналів рахунком 4:0. Практично всі європейські експерти відзначили високий рівень організації та проведення «Євро-2012».\n«Дніпро» – фіналіст Ліги Європи\nУ 2015 році фіналістом Ліги Європи з футболу став ФК «Дніпро» під керівництвом Мирона Маркевича. Команда, за яку уболівала уся країна, на жаль, поступилася у головному матчі іспанській «Севільї» – 2:3.\n24 серпня 1991 року у день проголошення Незалежності України у дрогобицькому пологовому будинку на світ Божий появилося п’ятеро малюків: три хлопчики і дві дівчинки.\nЩасливими у той день були породіллі Галина Василівна Федьків-Хомин зі Стебника, Ганна Степанівна Сенюта зі Сторони, Розалія Федорівна Віщур із Попелів, Стефанія Іванівна Сушко з Борислава і Марія Іванівна Щудло із м.Сарни (Рівненька обл.). Згодом дітей охрестили, і дали їм імена Марія, Галина, Мар’ян, Микола, ім’я хлопчика із Сарнів не відоме.\nУ кожного із цих дітей, ровесників незалежності України, склалася своя доля. Вітаємо із ювілеями – в історії держави і житті кожного із Вас.\nВідчайдушний вчинок здійснили у ніч на 9 травня 1972 року четверо молодих стебничан: Роман Калапач, Любомир Старосольський, Зеновій Дмитрів та Петро Ярунів. Вони вивісили у центрі Стебника два синьо-жовті прапори.\nЩе у 1970 році, навчаючись у 10 класі СШ №7, Роман Калапач згуртував юнаків, які готові були боротися за самостійну Україну. Оскільки совєтська пропаганда оголосила національне питання раз і назавжди вирішеним, Роман запропонував друзям 1 травня 1972 р. підняти у Стебнику жовто-блакитні прапори, щоб продемонструвати, що є люди, які прагнуть незалежності України. На зібрані товариством гроші він купив у Львові жовту тканину, а блакитної до 1 травня так і не знайшов. Тоді Любомир Старосольський запропонував зняти прапори УРСР, щоб використати їхню синю частину для українського прапора. Це і було зроблено у ніч на 7 травня.\nУночі проти 9 травня на горищі сусіда Петра Яруніва Р.Калапач та Л.Старосольський вручну пошили два українські прапори. Тієї ж ночі хлопці вивісили один прапор на балконі будинку культури «Гірник», другий – у центрі міста на клумбі замість прапора СРСР. Щоб держак щільно зайшов у металеву трубу, його обмотали мідним дротом.\nУранці приїхали кадебісти, міліція, але, побачивши дріт, побоялися знімати прапор і викликали саперів. Стяг провисів до 14 години, на нього приходили подивитися багато людей. Із будинку культури прапор ще вранці зняв директор і сховав під трибуну, а коли справа набула гучного розголосу, повідомив про все владу.\nПопри те, що хлопці здійснили акцію під покровом ночі, КДБ активно розшукувало винуватців. І хтось таки видав стебницьких відчайдухів…\nНайбільше у цій історії постраждав Роман Калапач (на фото). Його засудили на три роки ув’язнення суворого режиму. Причому затримали під час вступного екзамену на юридичний факультет Львівського університету і в наручниках відвезли до КДБ на допит…\nРоман відбував покарання у Пермських таборах, де в той час перебували Анатолій Марченко, Мирослав Маринович, Ігор Калинець, Микола Горбаль, Андрій Коробань. Два роки у Мордовії провів Любомир Старосольський. Уникнути покарання вдалося двом наймолодшим бунтівникам – Зеновію і Петрові, яких допитали як свідків і віддали на поруки «трудовим колективам».\nПісля повернення додому Роман Калапач працював на калійному заводі. Заочно закінчив гірничий факультет Дрогобицького філіалу Дніпропетровського гірничого інституту. Р.Калапач обирався депутатом Дрогобицької міської ради, у 2006-10 роках – міський голова Стебника. Член-засновник Всеукраїнського товариства політичних в’язнів і репресованих.\nУказом Президента України від 26.11.2005 р. нагороджений орденом «За заслуги» ІІІ ступеня «за вагомий особистий внесок у національне та державне відродження України».\nДо дня Незалежності України відділ молодіжної політики, сім’ї та спорту виконавчих органів Дрогобицької міської ради вирішив пошити велетенський Держаний Прапор України.\nНещодавно Ірина Юзефович, яка виконує обов’язки начальника відділу, розповіла журналістам «ГЗ», що відділ молодіжної політики, сім’ї та спорту спільно з депутатом Дрогобицької міської ради Романом Мулем, який виступив спонсором проекту, вирішили створити прапор, довжина якого становить 25 метрів. Цей розмір символізує 25 років незалежності нашої великої, могутньої, квітучої держави – України, день народження якої відзначаємо щороку 24 серпня.\nПані Ірина зазначила, що для пошиття гігантського прапора майстриням знадобилося майже три тижні. На його створення витрачено 50 погонних метрів тканини: 25 м жовтої та 25 – синьої.\nЩоб сфотографувати цей стяг повністю нам забракло місця в одному з найбільших кабінетів ратуші – Світлиці, тож частину знамена навіть не розмотували.\nЗ нагоди дня Державного прапора України, який відзначається щорічно 23 серпня, у сесійній залі ратуші відбудеться урочисте освячення цього велетня. Відтак о 17:00 під музичну композицію Олександра Пономарьова «Заспіваймо пісню за Україну» організатори урочисто винесуть прапор на площу. Там відбудеться флешмоб і кожен, хто побажає, зможе потримати велетенський прапор, а також сфотографуватися з ним. Тож запрошуємо дрогобичан і гостей міста до участі у незвичайній патріотичній акції.\nНаступного дня, 24 серпня, прапор, який сягає 25 метрів, прикрашатиме головну сцену на площі Ринок під час святкових заходів.\nНіхто у страшному сні не зміг передбачити, що на 23 році незалежності українцям доведеться покласти свої голови у боротьбі із несправедливістю влади, окупантами. Однак історія кинула нас у черговий виток випробування на мужність, гідність і стійкість.\nНа Майдані Незалежності у 2014 році загинули понад 100 осіб різного віку. Їх розстріл організував режим В.Януковича. Він намагався розчавити почуття гідності наших людей. Не судилося…\nЖивою мішенню міг стати кожен, хто тоді був на Майдані. Згодом Указом новообраного Президента України Петра Порошенка всім Героям Небесної сотні було присвоєно (посмертно) звання «Герой України».\nСеред них і наші три земляки:\nЙосип Шилінг. Народився у 1952 році, проживав у Вороблевичах. Упокоївся на цвинтарі рідного села.\nОлег Ушневич. 32 роки. Народився у Дрогобичі. Похований на Сколівщині 23 лютого.\nБогдан Вайда. Народився у 1965 році у Стебнику. 22 лютого поховали у рідному селі батьків – Летні.\nКоли розпочалася окупація Криму, відтак Донецької і Луганської областей, то чимало майданівців вирушили на кривавий тан із ворогом. Окрім призовників, пішли добровольці. Практично щодня хтось гине, інші помирають після тяжких поранень. Сумні звістки надійшли до нашого міста, інших населених пунктів району. Їх поховали з почестями. На школах, де навчалися, будівлях, де працювали герої, встановленні меморіальні дошки. Про них пам’ятають, їх не забувають. Ось ці імена:\nБорис Ігор, 1983 р.н. (Дрогобич);\nКомар Андрій, 1992 р.н. (Дрогобич);\nІсик Іван, 1984 р.н. (Дрогобич);\nВовк Богдан, 1969 р.н. (Дрогобич);\nДишель Мар’ян, 1970 р.н. (Дрогобич);\nШевчук Сергій, 1982 р.н. (Борислав);\nШіхт Андрій, 1991 р.н. (Трускавець);\nЛесешак Дмитро, 1984 р.н. (Рихтичі);\nГабчак Іван, 1992 р.н. (Уличне);\nБродяк Степан, 1985 р.н. (Ясениця);\nЯцків Петро, 1966 р.н. (Літиня);\nСусяк Роман, 1975 р.н. (Меденичі);\nМарочканич Віктор, 1973 р.н. (Гаї Верхні);\nГулик Артур, 1983 р.н. (Борислав);\nДідач Ігор, 1974 р.н. (Трускавець).


10 малих секретів дизайну інтер'єру від декораторів інтер'єру - ✔ - Smart Home Making | Редакція: 2020\n10 малих секретів дизайну інтер'єру від декораторів інтер'єру\nМалі простори може бути складним завданням для прикраси. Невірний колір може відчувати себе клаустрофобією, занадто багато меблів може відчувати себе хаотичним, а неправильні моделі просто відчувають себе зайняті. Професійні інтер'єри - це майстер ілюзіоністів, коли йдеться про вирішення цих проблем. Використовуючи десять своїх улюблених трюків, ви також можете зробити невеликий простір виглядати більше, ніж він є.\n1. Не використовуйте темні кольори\nВи коли-небудь ходили в кімнату, пофарбовані темним кольором із темною обстановкою і темним килимом? Схоже, що кімната закривається на вас. Це проблема темних кольорів, і це особливо обмежується в невеликій кімнаті. Невелика кімната повинна виглядати більшою, ніж комфортно. Використання світлих кольорів змусить стіни відступати, створюючи яскраве та повітряне відчуття. Кольори, які слід враховувати - світлий блюз, зелень, світло-сірий і нейтральні.\n2. Не бійся сміливо йти\nДеякі люди протистоять ідеї сміливості в невеликому просторі, але невеликі простори - це великі полотна для експерименту з сміливими ідеями. Спочатку збережіть колірну схему кількома додатковими кольорами. Подумайте про використання великомасштабних флоралів та графічних принтів, вертикальних або горизонтальних смуг. Горизонтальні смуги візуально розкриють невелику вузьку кімнату. Вертикальні смуги зроблять нижній стелю вищими. Невелика кімната відкриється з використанням великих принтів. Уникайте крихітних відбитків; вони будуть надто зайняті та хаотичні у невеликому просторі.\n3. Не ігноруйте масштаб і пропорцію\nЯк Голді Локс шукає правильне ліжко, один був занадто великий, один занадто малий, і, нарешті, один був правильним, меблі повинні бути просто в маленькій кімнаті. Великий кушетка на невеликій площі може обігнати простір, а невеликий кушетка здасться карликовим. Ви хочете використовувати суміш великих штук разом з меншими частинами для балансу. Подумайте про використання великої книжкової шафи або буфети біля стіни. Тумбочки є чудовими варіантами; вони мають низький профіль і можуть збалансувати шестифунковий диван.\n4. Не використовуйте контрастні кольори на підлозі\nТвоє око слід за підлогою до стіни, а потім до стелі. Коли вони однакові кольори або тони, ви побачите його як безперервну лінію. Підтримуючи три поверхні в тій самій групі кольорів, простір буде візуально відкриватися, оскільки вони відступають, створюючи ілюзію більшого простору. Кімната з одним кольором підлоги, іншим кольором стін і ще одним кольором стель стане нерозбірною і може зробити простір невеликим.\n5. Не захаращуйте кімнату\nСуєта не сильно відрізняється від темних стін, коли справа доходить до маленької кімнати. Якщо ви ходите в кімнату, наповнену меблями, переповненими сукнями та колекціонерами, то вона відчує, як вона закривається на вас. Щоб зберегти відкрите відчуття, яке ви хочете, виділіть декілька заповітних предметів та демонструйте їх творчими способами. Аксесуйте до книжкової шафи або висійте плаваючу полицю для фотографій своїх сімей, але не захаращуйте настільну поверхню. Менше, коли меблі невеликого простору.\n6. Не ігноруйте схеми трафіку\nОтже, у вас є правильні шкали меблів, але ви хочете легко переміщати місце. Казковий трюк полягає в тому, щоб плавати вашу меблі у просторі. Перемістіть диван та стільці зі стіни. Це створить глибину в просторі. Ви хочете побачити велику кількість підлоги. Більше поверху, який можна побачити, більше приміщення з'явиться. Далі, обшивайте меблі з килим у тих же тонах кольорів, що й підлогу. Ви візуально відкриєте простір.\n7. Не забувайте про освітлення\nНевелика кімната з поганим освітленням почуватиметься як печери, так і клаустрофобні. Правильно освітлена кімната повинна мати три джерела світла, що відбиваються від стін і надають кімнаті візуальну широту. У просторі з невеликою кімнатою підлоги для настільних світильників або підлоги ягнят, освітлення доріжок може допомогти освітлити кімнату. Ще один хороший трюк - це використання дзеркал. Хороше дзеркало зробить дві речі для невеликої кімнати. Це відображатиме природне світло та світло від ламп, і це створить ілюзію більш широкого, більш глибокого простору.\n8. Не використовуйте складні обробки вікон\nНевеликі кімнати можуть бути перевантажені вікнами, оформленими у повному обсязі та обробкою білим віконним шаром. Використання складних віконних процедур привертає увагу до вікон, а не просто підкреслює їх. Виберіть віконні процедури, які дозволяють освітлювати і м'яко рами вікна. Простий стиль гармонійно поєднуватиметься зі стіною, а не візуально розбивати стіну.\n9. Не варто знижувати архітектурні деталі\nСтіни, що не мають інтересу, нудні, але можуть бути захоплюючими з додаванням декількох архітектурних деталей. Широкий вибір і формування, часто думають про те, як вишукані деталі, які найкраще використовуються у великих кімнатах, є прекрасними варіантами. Вони добре визначають невеликі простори і додають візуальний інтерес до іншим чином тьмяним стінам. Подумайте про використання крісел для крісел, панелей лиття або бордюру, щоб створити якийсь ажіотаж.\n10. Не ігноруйте вертикальний простір\nПісля того, як все буде на місці, ви можете усвідомити, що у вас немає місця для зберігання та відсутність місця для підлоги нічого додавати. Стіни все ще там, і вони не тільки для творів мистецтва. Скористайтеся перевагами стіни, запропонованого вертикальним простором, і розгляньте його як додаткові квадратні кадри. Вони є ідеальною поверхнею для висячих полиць або вбудованих модулів.\nКоли мова заходить про прикраси невеликих просторів, все це змушує око думати, що простір набагато більше. Наступного разу, коли ви зіткнетеся з невеликою кімнатою, що не вражає, візьміть сторінку з розпису декораторів. Застосовуючи свої поради, ви зможете створити ілюзію простір. Який відгук ви виявили дивним?\nБарвисті Гак Laquer з Заходу В'яз\nЗберіть круглий - як працювати з круглими столами\nРіздвяне озеленення, яке не є твоєю різдвяною ялиною\n35 найкращих сучасних оздоблювальних ідей для сучасних інтер'єрів\nВолосаті діти - забавні керамічні горщики\nСімейний будинок біля підніжжя гори в Аргентині\n40 Декоративних помилок, яких потрібно уникати при будь-яких витратах\nПоради щодо вибору нестандартних меблів, які зроблять ваше простір\nB з скульптури Bang в Манчестері, Англія\nСередина століття надихнула Кафедру Еверетт\nСучасне місце проживання пов'язане з природою\nСтілець Brunner від Вольфганга К.Р. Меджер\nШироке м'яке сидіння і чотири спинки подушок\nЗіграйте дерев'яні крісла для кімнати вашої дитини\nПриємна і вітаюча стоматологічна клініка в Нідерландах\n15 видовищних будівель, де орігамі зустрічається з архітектурою\nВражаючий дизайн для екологічно чистого будинку: Резиденція Edgeland\nЧорно-білий сучасний сімейний будинок з вражаючим басейном\nКрасивий будинок в Техасі з панорамним видом на місто\nСталевий сучасний формний центр мистецтва в Південній Кореї\n12 вражаючих структур печери, які ми хочемо жити\nІдеї, що допомагають природно казковій каміні\n13 стильних розмовних шахт і затонулих сидінь\nЯк створити тропічний патіо в 5 простих кроках\nКомандування присутності: стіни темної акценти, які складають виписку


Поштовий індекс Укрпошти за вашою адресою = 09264 індекс Шубівка, Кагарлицький район, Київська область, Україна.\nПоштові індекси Києва, поштовий індекс Шубівка і поштові індекси більшості інших міст України можна знайти прямо для конкретного будинку. Тобто у нас представлені поштові індекси областей, поштові індекси районів, поштові індекси міст, поштові індекси вулиць, поштові індекси будинків.\nТут представлена найбільш повна і точна база поштових індексів України, в тому числі і індекс Шубівка. Інформація про поштові індекси України представлена на основі останніх версій бази поштових індексів Укрпошти та Класифікатора адрес по Україні. Ви можете скористатися як пошуком індексу за адресою або адреси за індексом, так і ієрархічним рубрикатором України, щоб знайти необхідний індекс поштової адреси.\nЗміни поштових індексів відбуваються регулярно. Хочемо зауважити, що на відміну від інших сайтів з базами поштових індексів у нас представлений тільки реально діючі індекси, немає застарілої інформації, і ви можете бути абсолютно впевнені, що знайдена на нашому сайті Шубівка індекс буде точно чинним і відповідати обраній адресі.\nІндекс Шубівка — це номер 09264 поштового відділення, яке відповідає за декілька вулиць або цілий район.


Наші люди у гейміндустрії: Сергій Мохов, провідний геймдизайнер Remedy Entertainment - ITC.ua\nГлавная - Обзор - Игры - Наші люди у гейміндустрії: Сергій Мохов, провідний геймдизайнер Remedy Entertainment\nУкраїнські програмісти, розробники ігор та IT-спеціалісти дуже талановиті. Наші співвітчизники працюють в SpaceX, Google, Facebook та багатьох інших компаніях зі списку Fortune 500. Звісно, є українці й у відомих західних ігрових студіях – Crytek, Ubisoft, Valve, Epic Games. Ми вирішили поспілкуватися з одним із наших людей у ігровій індустрії – Сергієм Моховим, провідним геймдизайнером фінської Remedy Entertainment, студії, що подарувала нам такі шедеври як Max Payne, Max Payne 2, Alan Wake, Quantum Break та Control. До речі, Сергій отримав посаду провідного геймдизайнера якраз під час розробки Control.\nУ свої неповні тридцять Сергій Мохов встиг побути ігровим журналістом, спробувати розробляти ігри самотужки, попрацювати в трьох різних ігрових студіях у трьох європейських країнах, за чотири роки дорости у складі Remedy Entertainment від рядового геймдизайнера до провідного, що відповідає за весь ігролад у доповненнях Expeditions, The Foundation та AWE до гри Control. Досить стрімка кар’єра, як на мене.\nСергій народився у Києві на початку 90-х. У шість років отримав на день народження перший власний ПК та закохався в комп’ютерні ігри. Ще підлітком спробував сам розробляти іграшки. Того ж часу, на початку 2000-х, почав писати про ігри до українських видань «Мой компьютер» та «Мой компьютер игровой», працював у редакції PC Gamer UA — то мабуть, дехто з вас читав рецензії Сергія ще в паперовій ігровій пресі.\nДалі було навчання на Хімфаці КПІ, участь у ролі журналіста в ігрових виставках на зразок популярної на кінець 2000-х рр. київської Casual Connect, спроби самостійного вивчення та розробки ігор. Перша гра Мохова, Dédale, вийшла на iOS, Mac та PC влітку 2012 р. У той же час Сергій вирішив продовжити навчання у Франції і, склавши мовний іспит, вирушив у маленьке містечко Ангулем у регіоні Нова Аквітанія, де став слухачем Національної школи ігор та інтерактивних цифрових медіа. Під час навчання Сергій створив декілька невеликих ігор, а під час стажування попав у іспанську студію Tequila Works (Deadlight, RiME, Gylt), згодом саме там він й отримав свою першу роботу в ігровій індустрії та підключився до розробки RiME та VR-гри The Invisible Hours.\nЧерез деякий час Сергій повернувся до Франції, де створив вже власну студію, Ocelot Society, яка випустила у 2016 р. фантастичну наративну гру Event. Того ж року у Мохова з’явилася можливість попрацювати у Remedy Entertainment, а це, як кажуть, не та пропозиція, від якої можна відмовитися. Так він потрапив у Гельсінкі.\nСергій Мохов працював у різних країнах і вільно володіє англійською, французькою, іспанською, російською й українською мовами та жалкує, що ще не встиг опанувати фінську. Ми спілкувалися з Сергієм українською.\nДоброго дня, Сергію. Я розумію, що випитувати в тебе що-небудь про новий проект Remedy Entertainment марно та некоректно, то ж поговоримо про ігрову індустрію та про те, як ти дійшов до такого життя.\nПривіт! Дякую, що запросив.\nНасамперед. Що саме робить та за що відповідає геймдизайнер та провідний геймдизайнер? Як я розумію, службові обов’язки геймдизайнера та зона його відповідальності відрізняються в маленьких та великих студіях. Що саме ти робиш у Remedy Entertainment? За яку частину ігроладу ти відповідаєш?\nГеймдизайнер взагалі — це людина, яка відповідає за правила, що керують досвідом гравця: усе те, що описує, як саме ти будеш взаємодіяти зі світом гри. Вона відповідає за фан і за твоє бажання грати далі. У будь-якій настільній грі є книжка з правилами у їхньому більш-менш натуральному вигляді: «на початку ходу, кинь три кубики» тощо — зазвичай їх вигадують і пишуть саме геймдизайнери. Різниця з цифровими іграми в тому, що правила для останніх пишуть не для гравця, а для комп’ютера. Також геймдизайнер часто є feature owner — людиною, що відповідальна за підтримання творчої візії в команді. Вона зводить усіх до спільного знаменника і слідкує за тим, щоб усі аспекти фічі були зроблені. Це може бути все що завгодно: від прямих інтеракцій (взаємодії гравця та гри – прим. ред.), як-от стрибок або пересування персонажа, до більш комплексних і глибинних систем, як внутрішньоігрова економіка та прогресія.\nЩо старший геймдизайнер, то більше цих маленьких частинок гри він має пильнувати. У маленькій студії може бути лише один чи два геймдизайнера, що дбають про всі без винятку системи. У зовсім великій — може бути до 20. У зовсім вже маленькій — геймдизайнер може ще робити додаткові речі, як-от програмування, арт або сюжет.\nПровідний геймдизайнер — це взагалі трохи інша роль. Типова хибна думка про керівників будь-якого відділу — це те, що вони обов’язково найкращі чи найбільш досвідчені у своїй дисципліні. Це, звісно, не завадить, але роль не зовсім про це. Керівник — це насамперед лідер команди, менеджер, і людина, що сприяє плідній праці інших, а також навчає джуніорів. Основні навички — це активна комунікація, вміння вирішувати конфліктні ситуації й гарне розуміння, скільки часу йде на які завдання. Це, власне, і є моя роль на новому проєкті Remedy, а до того, під час останніх місяців до виходу, на Control і також на всьому post-launch content , як-от: фото мод, Expeditions, The Foundation, AWE та Ultimate Edition.\nКожен інший дизайнер у команді відповідає за свої окремі фічі та механіки, а я, зрештою, несу відповідальність за весь геймплей загалом. Я даю початкові настанови дизайнерам, проконсультувавшись із гейм-директором, а після цього моя мета насамперед у тому, щоб у них було удосталь свободи бути креативними й удосталь можливостей бути продуктивними. Я завжди намагаюся спростити їм життя, як можу, відгородити їх від проблем продакшену й часто роблю дизайн того, на що решті команди забракло часу. Якщо виникає конфлікт або непорозуміння в дизайні, я вирішую, як саме ми будемо рухатися далі. Взагалі, найгірше, що може статися в геймдеві — це невизначеність, коли ніхто не може ухвалити рішення, і все товчеться тижнями, а інколи й місяцями, на місці.\nДо речі. Ти працював в студіях зовсім різного розміру, робив ігри майже на самоті, створив маленьку інді-команду Ocelot Society, був у студії середнього розміру Tequila Works, зараз працюєш у досить великій команді Remedy Entertainment. Є якісь суттєві розбіжності у атмосфері, рівні відповідальності, стресу, задоволенні від праці, чомусь ще?\nТак, шлях був довгий від першої комерційної гри, яку робив усю сам, крім музики (Dédale), до роботи в Remedy. Мені завжди цікаво дивитися, як дехто відразу потрапляє до великих студій — це особливо часто трапляється в країнах, де є власні профільні виші, що співпрацюють із локальними ж таки ігровими компаніями. Наприклад, у Франції вже багато років налагоджена магістраль між ігровими універами та різними студіями Ubisoft, і щороку десятки випускників перетворюються на стажерів у AAA.\nІ, з одного боку, хтось скаже, що їм пощастило, але я насправді дорожу цим досвідом роботи з обмеженими ресурсами, який я маю. У тебе від такої роботи виникає відчуття відповідальності за всі аспекти гри й більш глибинне розуміння продакшену в різних дисциплінах. Це все необхідне для роботи в будь-якій команді, й особливо в ролі геймдизайнера. Це все потім нікуди не зникає, коли починаєш працювати у великій студії.\nЩодо різниці між різними розмірами команд і організацій, то вона, звісно, є. Насамперед, рівень стресу між управлінням інді-компанією та роботою на чиюсь компанію — це просто небо й земля. Хоча над Event працювало на постійній основі 10 людей, у нас не було бюджету на такі речі як QA, PR, айдентику, вебдизайн і таке інше. Тож на додачу до фуллтайм роботи геймдизайнером, я там був ще й одним із письменників, і піарником, й артдиректором, і на зустрічі з видавцями також ходив, і ще багато чого. Крім того, від тебе залежить ціла студія, людям треба платити заробітну плату, платити податки, а грошей на рахунку щомісяця невпинно стає менше. Коли я після цього атракціону прийшов у Remedy, весь перший рік у мене було відчуття, ніби я у відпустці.\nЗ погляду саме робочих питань, то найбільше, що я помітив — це кількість зусиль, які доводиться витрачати на просту комунікацію між людьми, і зведенням усіх до спільного знаменника. У кожної людини зазвичай є власне бачення гри, над якою ви працюєте, і що більша команда, то простіше когось «загубити». Тож потрібно бути дуже про-активним у комунікації. До речі, тепер, коли ми вже рік працюємо з дому через Zoom і Slack, це ще помітніше і важливіше. Я впевнений, що коли в тебе міжконтинентальна мега-корпорація як EA чи Ubisoft, то виникають ще свої нюанси, але особисто в мене такого досвіду немає.\nЗа сім років ти встиг попрацювати в ігрових студіях трьох різних країн – Іспанії, Франції та зараз мешкаєш у Фінляндії. Чи різниться підхід до створення ігор у цих країнах, чи є якісь національні відмінності, або навпаки, вся ігрова індустрія використовує вже ті ж самі процеси та метрики?\nНайбільш разюча різниця не в якихось технічних процесах чи методології роботи, а в культурних особливостях самих країн. Наприклад, французька ігрова індустрія говорить виключно французькою мовою, і коли туди потрапляє іноземець, він там зазвичай або довго не затримується, або опановує мову. Та їм, власне, і не треба, бо своїх кадрів вистачає. А у Фінляндії всі без винятку говорять прекрасною англійською, і тому в нас у студії вже 60% іноземців з усіх куточків планети. В Іспанії здебільшого як у Франції. Тому я розмовляю французькою та іспанською, але не фінською, хоча було б і непогано. Але взагалі культурне різноманіття — це класно, це дає змогу розширити цільову аудиторію, побачити якісь речі очима людей з інших культур.\nВзагалі-то, в якій з країн приємніше працювати? Де комфортніше особисто тобі?\nМені подобаються різні речі в різних країнах. У Фінляндії є культура відкритості, якої, можливо, бракує в інших країнах. Люди звикли висловлювати свої думки прямо, давати зрозумілий фідбек у лоба. Якщо щось не подобається, то так і скажуть, що не подобається, без прикрас, хоча ніколи не агресивно. Спочатку це багатьох шокує, бо здається якось навіть грубо, але потім звикаєш і розумієш, що це економить багато часу.\nІ мабуть, ще одне пов’язане з попереднім запитання. Як ти вважаєш, європейські ігри відрізняються від американських? З іграми так саме як з кіно, чи ні?\nЗвісно, відрізняються, і це круто! Мені взагалі дуже приємно бачити національні особливості в іграх. Ахті у Contol — це суто фінський персонаж, схожий на деяких персонажів із фільмів Акі Каурісмякі, і, на мою думку, без нього гра не мала би того шарму, який має. Зараз я граю в Outriders, і щоразу усміхаюся, коли Якуб каже «Kurwa». Я дуже люблю наш український «Острів», бо такого ніхто й ніде більше не зробить.\nАле, з іншого боку, майже вся умовно-західна індустрія робить ігри насамперед для англомовного сегменту, бо там просто найбільший ринок, який з іншими локальними навіть порівнювати важко. Це призводить до того, що навіть у європейських іграх сеттінги здебільшого американські. Це не прямий причинно-наслідковий зв’язок, де європейці роблять, так би мовити, американський культурний продукт від безвиході, але це впливає приблизно на такому ж рівні, як Голлівуд.\nRemedy Entertainment — одна з найвідоміших ігрових студій у світі. Відчуваєш відповідальність? Як воно взагалі, працювати поруч з такими легендами як Сем Лейк та Маркус Мякі?\nВідчуваю щодня, хоча вже 4 роки тут. В Remedy добре знають свою історію та дуже пишаються нею, і це має неабиякий ефект на всі майбутні ігри, над якими ми працюємо. І ти знаєш, мені досі інколи дивно йти по каву і випадково натрапити на Сема Лейка, про якого я знаю ще з часів, коли підлітком писав фан-фікшени на Макса Пейна. Але він є дуже щирою людиною, з якою приємно поговорити навіть про якісь дрібниці. Та й усі старожили в компанії так само.\nЯ бачу, що ти зараз граєш в Outriders. А які ще ігри привернули увагу або сподобалися за останній рік? І взагалі, чи повинен геймдизайнер багато грати?\nЯ граю майже у все, що виходить — від консольних ексклюзивів до інді, що навіть нема у Steam. За останній рік найбільше сподобалися World of Warcraft: Shadowlands та Griftlands від Klei. WoW, бо це було для мене повернення у світ ММО після семи років без цього, і було неймовірно побачити, що вони спромоглися оновити механіки й дизайн до цілком сучасного рівня. Griftlands мені дуже подобається через ідею, що діалоги в RPG можуть бути також конфронтацією й цікавою механікою, де я можу бути креативним, як гравець.\nВзагалі, я вважаю, що геймдизайнер має грати в ігри, бо дуже важко ламати якісь конвенції, коли ти не знаєш, які конвенції взагалі є. Знати тренди важливо. Але також не варто сліпо копіювати дизайн інших ігор, не обдумуючи причини та наслідки таких рішень.\nУ Фінляндії та країнах Скандинавії взагалі багато великих та відомих ігрових студій. Там що, клімат якийсь особливий?\nЯкщо це про погоду, то клімат точно своєрідний. Ми завжди жартуємо, що половина ігрових рушіїв мають якісь зимові назви: у нас Northlight, а ще є Frostbite, Glacier і Snowdrop.\nЯ, звісно, не дослідник, але мені здається, що сюди просто раніше прийшли легальні ігри, консолі та комп’ютери, ніж до більшості інших країн Європи — приблизно одночасно з Англією. Коли ми в Польщі та Україні купували біля метро диски, загорнуті в целофанову плівку, і грали на «Денді», тут була вже цілковита Америка. А ще тут була завжди дуже розвинута demoscene, з якої, власне, і з’явилися такі компанії як Remedy та Housemarque.\nДо речі, як у Remedy з кранчами? Чи у Фінляндії знайшли якісь чудодійні ліки від цієї хвороби геймдева?\nRemedy насправді робить усе можливе, щоби кранчу уникнути. Це є одна зі стратегічних цілей компанії увесь час, що я тут. І це не просто слова, а є конкретні дії з планування проєктів, організації праці продюсерами, їхньої підзвітності менеджменту й таке інше. Але геймдев — це важко, й інколи трапляються якісь великі непередбачувані речі, або багато маленьких. Особливо це характерно для другої половини продакшену на нових IP, коли стає більш конкретним і зрозумілим обсяг роботи. Ідеал — це так усе спланувати й закласти таку кількість буферу в бюджет, щоби ці зміни не мали суттєвого ефекту. Здебільшого виходить, але поки не на всі 100%.\nЩо добре, так це те, як у Фінляндії працює трудове законодавство. Навіть якщо в тебе і з’являється якийсь овертайм, кожна година враховується, і ти можеш потім використати її як додаток до відпустки або забрати грошима (ось зараз розробникам з інших країн стало боляче – прим. ред.). Може, воно ще десь так працює, але я про таке ніде більше не чув.\nТвій шлях до ігрової індустрії почався с ігрової журналістики. Ми знаємо багато схожих випадків, як в Україні, так і в США та інших країнах. На твою думку, це типовий та взагалі-то вірний шлях до працевлаштування у геймдеві?\nОднозначно ні. Ігрова журналістка мені дала, насамперед, вміння критично аналізувати ігри й чітке розуміння, що їх роблять реальні люди, а не якісь іншопланетяни чи безлиці корпорації, а також якийсь мінімальний запас довіри з боку розробників. Це працює за принципом свій — чужий: якщо ти хоч щось робив в іграх, то з тобою є про що балакати.\nВзагалі, мені здається, що кожен обов’язково знаходить свій шлях, який важко потім представити, як своєрідний рецепт, за яким можна потрапити до індустрії. Таких рецептів безліч, і вони рік у рік змінюються: з’являється дедалі більше справді якісних європейських та американських програм профільної освіти, безкоштовних лекцій на YouTube, програмне забезпечення стає все більш доступним, а люди, що вже працюють в індустрії — ближче, ніж коли-небудь. Тобто будь-який студент першого курсу КПІ може зайти у Twitter і поставити питання Корі Балрогу, і той із великою вірогідністю відповість — треба тільки знати англійську. Майже нічого з цього 15 років тому не було.\nТи покинув Україну ще у 2012 р., вирішив здобувати додаткову освіту за кордоном. Потрапити в геймдев в Україні у той час було складніше? Чи зміг би ти досягти тих самих результатів, якщо б залишився у Києві?\nЯ тоді рішення приймав не зовсім раціонально, якщо казати відверто. Мене брали на роботу в одну з київських студій, бо я на той час уже закінчив і випустив свій перший невеличкий інді-проєкт. Тоді постав вибір: пововтузитися в інді ще кілька років, поки буду навчатися далі, чи йти відразу працювати в AAA. Це був саме той час, коли вийшов Indie Game: The Movie, і всі хотіли бути, як Джонатан Блоу — і я так само. Тож я вирішив дати собі ще два роки, здобути магістерський диплом, а тим часом поробити своїх невеличких проєктів, бо мені сподобалося. Не знаю, як зараз, але тоді в Україні не було магістерських програм із підготовки геймдизайнерів, тому я поїхав до Франції (де публічна освіта була, до речі, безкоштовною для всіх).\nЯ не впевнений, чи досягнув би я саме таких результатів, якби залишився в Києві, але впевнений, що цікаву роботу в індустрії знайшов би. У нас роблять купу неймовірно крутих проєктів, за якими слідкує весь світ, та й Unity і Unreal працюють без кордонів.\nЧи потрібна спеціальна освіта, щоби працювати у ігровій студії, чи можна дійти до всього самотужки, по онлайн-курсах та профільних сайтах? Має сенс здобувати будь-яку вищу освіту, чи цей етап можна пропустити?\nОсвіта не те, щоб потрібна, але точно не завадить. Будь-яка, хоча для геймдизайнера найкраще все ж таки технічна. Одна річ, яку я зрозумів за ці роки роботи в геймдеві — це те, що взагалі будь-які знання, навіть ті, що колись здавалися нікчемними, для чогось згодяться. Будь-які закинуті курси, хобі, що протрималися два тижня, шкільні подорожі до Кам’янця-Подільського — усе це обов’язково вилізе назовні і вплине на якесь рішення в дизайні майбутнього мультимільйонного блокбастера. Я не жартую.\nПрофільну освіту, як у мене, треба здобувати, розуміючи, що вона сама собою мало чого варта у вашому резюме. Головне — це досвід роботи над іграми і взагалі здатність продемонструвати спеціалізовані навички в кожній дисципліні. Освіта дає можливості для отримання такого досвіду в контрольованому, тепличному середовищі університету, бо зазвичай від студентів вимагають робити проєкти в команді. Ігрові виші — це також чудова нагода познайомитися з людьми, що працюють в індустрії, бо їх зазвичай запрошують читати лекції. А інші студенти — це ваші майбутні контакти у всьому світі, коли ви шукатимете роботу, а також потенційні співзасновники ваших власних студій (як вийшло в моєму випадку).\nЩо б ти порадив нашим читачам, які мріють потрапити у геймдев? Чи будеш відмовляти, як свого часу розробники на Casual Connect відмовляли тебе?\nКористуючись нагодою, я хочу подякувати пану продюсеру, що колись мене відмовляв іти в геймдев на тому самому Casual Connect. Якщо ти це читаєш, я хочу, щоби ти знав, що я зараз тут, де я є, саме через цю твою пораду. Коли мені кажуть, що моя мета погана, чи що я не здатен її досягти — це зазвичай лише додає мені завзяття. Тож — дякую, щиро.\nВід себе хочу порадити дві речі: по-перше — визначитися з тим, що саме ви хочете робити в індустрії. Якщо арт — то який саме. Якщо дизайн — то геймдизайн, дизайн рівнів, чи, може, технічний дизайн. Якщо програмування, то яке саме програмування. Будь-які скіли стануть у нагоді, але важливо розуміти, у чому ваша сила, а у чому — слабкість. Про це навіть окреме питання на співбесідах ставлять.\nА, по-друге, — робити проєкти. Прямо зараз, одразу після того, як дочитаєте це інтерв’ю, замість того щоби писати образливі коменти. Якщо хочеться працювати самому з абсолютним креативним контролем — працюйте самі. Але ще можна знайти людей в інтернеті чи в локальному геймдев-ком’юніті, які захочуть щось робити з вами в команді. Водночас, не важливо, що саме ви будете робити: моди для гри що вже існує, або власні невеличкі проєкти на Unity, Love2D, Godot чи Unreal (наприклад, для Ludum Dare або Global Game Jam). Зараз є така кількість ресурсів, що можна абсолютно безкоштовно зробити цілу гру від початку й до кінця. І важливо мати якесь місце в інтернеті, де ваш майбутній роботодавець може подивитися відео, скріншоти й завантажити ці проєкти. Для дизайнерів немає альтернативи роботі над проєктами. Навіть якщо ви підете зараз працювати у QA, найімовірніше до дизайну вас не допустять без досвіду саме розробки й саме дизайну. Для художників найважливіше — це мати гарне портфоліо, а програмістам завжди радять спробувати хоч раз зробити власний рушій, щоби на практиці зрозуміти, як це все працює на найнижчому рівні.\nНавіть із портфоліо власних проєктів, навіть маючи освіту, і часто-густо навіть маючи мінімальний професійний досвід, роботу в ААА знайти важко, тож я би почав шукати саме з маленьких інді-студій, яких доволі багато, зокрема і в Україні. Геймдизайнеру роботу в такій студії знайти зазвичай складно, бо в ній може бути всього один геймдизайнер, і той засновник студії. Але можна почати і з якоїсь іншої посади, перекваліфікувавшись потім. Головне — не здаватися, постійно вчитися й далі набиратися досвіду. Борітеся — поборете.\nНаостанок. Питання яке я задаю усім, хто має відношення до ігор та до України. Як ти вважаєш, чому в нас, порівняно з тією ж Європою, небагато ігор, заснованих на власній історії, традиціях? Побачимо ми ігри про добу Русі, УПА, Перші визвольні змагання, сучасність? Чи національний колорит зараз не в тренді та нецікавий пересічному гравцю?\nЯ не згоден із тезою, що національний колорит не в тренді. Людям подобається оригінальність, а локальний сеттінг для більшості є незвичайним, а тому цікавим. Варто лише подивитися, як Assassin’s Creed уже 13 років мандрує світом, як середньовічна Японія нещодавно знову потрапила в тренд завдяки Sekiro та Ghost of Tsushima, і як «Відьмак» остаточно підкорив світ завдяки польському фольклору. Важлива, насамперед, якість ігор, і мені здається, що ААА сюрреалістичний survival horror за мотивами «Тіней забутих предків» чи ААА action/RPG про козака-характерника — це лише питання часу.\n…Чому б ні, я повинен спробувати… Може скажеш хоч що-небудь про новий проєкт Remedy… Це шутер? Продовження Control?\nТак, ми якраз збиралися анонсувати наш наступний проєкт, тому, може, це і є та нагода, якої ми чекали. Отже, наступний проєкт Remedy — це… ні, гарна спроба, але, звісно, про наступний проєкт я нічого сказати не можу. Але буде круто — це я обіцяю.\nДякуємо за співбесіду, Сергію, та чекаємо анонсу нової гри Remedy Entertainment.\nДякую, що запросив, і дякую за цікаві питання! Мені було дуже приємно поспілкуватися.\nControl, Remedy Entertainment, Игры, Интервью, Разработка игр


17 Бер 2018 о 12:35\nКонкурс учнівської і студентської творчості ім. Марії Фішер-Слиж\nВсекримський конкурс учнівської та студентської творчості «Змагаймось за нове життя!» (Леся Українка) цьогоріч проводиться у Чернівцях\nКонкурс був започаткований у 2004 році відомою громадською діячкою п. Марією Фішер-Слиж (Торонто, Канада).\nУперше він відбувся одночасно в Сімферополі, Севастополі та Ялті й упродовж 10 років проводився в Автономній Республіці Крим. Змагання юних талантів відбувалося за номінаціями: «Декламація», «Інсценізація», «Твір», «Науково-пошукова робота». Тоді в ньому взяло участь декілька десятків дітей. Та з кожним роком зростав як кількісний так і якісний рівень змагання, розширювалася географія Конкурсу. До кримчан з різних районів півострова приєднувалися й представники Києва, Одеси, Львова, Глухова, Луганська, Івано-Франківська, Коломиї, Волині.\nУ 2018 році ІІІ Всеукраїнський (ХІV Всекримський) конкурс учнівської і студентської творчості ім. Марії Фішер-Слиж «Змагаймось за нове життя!», присвячений Лесі Українці, провели як конкурс-фестиваль. Перший етап – відбірковий – у місті Полтаві, а другий – фінальний гала-концерт та нагородження – у місті Чернівці, яке пов’язане з долею Лесі Українки та Ольги Кобилянської.\nВ Чернівці приїхали учасники з багатьох областей України, є учасники з Донецької, Луганської областей, з Італії.\nЧитати ще: 23 квітня - ІХ Міжнародний вокально-хоровий конкурс-фестиваль «Хай пісня скликає друзів»


Передписьмо. Домальовки - Книжковий інтернет-магазин - Видавництво Ранок\nПередписьмо. Домальовки Передписьмо. Домальовки\nКод виробника: АРТ22501У\nПознайомити дитину з письмом та підготувати ручки до школи можна весело та без стресу. Та щоб почати правильно писати, спочатку треба навчитися проводити лінії в різних напрямках або в межах малюнка-площини чи клітинки.\nКомплект аркушів «Передписьмо. Домальовки» рекомендовано для тих, хто починає опановувати письмо. Це захопливий тренажер, який містить цікаві та практичні завдання, а ще зразки виконання до більшості вправ.\nЗавдяки такому підходу дитина вчиться проводити лінії в різних напрямках, в межах малюнка чи завершуючи картинку. Так лінії виходять впевненішими, м’язи рук тренуються. Після такої підготовки можна переходити до написання літер та цифр.


Навіщо 5 млн людей перейшли на IQOS - Korrespondent.net\nНавіщо 5 млн людей перейшли на IQOSСпецпроект\nКорреспондент.biz, 31 травня 2018, 10:00\n5 млн курців по всьому світові відмовилися від сигарет на користь IQOS. Аби ви розуміли – це як усе населення Норвегії чи Словаччини.\nЧому вони так вчинили, кому це потрібно і для чого вигадали IQOS? Розбираємося нижче.\nЩо таке IQOS і навіщо на нього перейшли 5 млн курців\nIQOS – це електронний пристрій для нагрівання тютюну від компанії Philip Morris International. Основне його завдання – знизити шкоду, яку завдає здоров'ю куріння, але при цьому дозволити зберегти все те, що курці цінують у сигаретах, – смак, відчуття, ритуал, психологічний аспект звички.\nЯк цього досягти? За логікою, слід віднайти спосіб прибрати із сигарет усе шкідливе, залишивши тільки аромат і звичний набір відчуттів і дій. Цей підхід якраз і закладено в IQOS.\nУ звичайній сигареті тютюн горить за температури близько 800 ⁰С. При цьому виділяється понад 6000 різних хімічних сполук. Мінімум 1% з них, це доведено вченими, є шкідливими для здоров'я. Що цікаво, нікотин не входить до переліку найбільш шкідливих речовин для людського організму. Корисного в ньому, звичайно, теж немає. Нікотин спричиняє залежність, а при передозуванні –інтоксикацію. Нікотин у будь-якій формі протипоказаний вагітним і годуючим жінкам, людям із хворобами серця та діабетом. Але так чи інакше, головна загроза в сигаретах – продукти горіння: канцерогенні смоли, аміак, чадний газ.\nПринцип дії IQOS виключає горіння. Пристрій нагріває тютюн до 350 ⁰С. Цього достатньо, щоб розпочалося випаровування аерозолю, насиченого нікотином та тютюновим ароматом, але не доводити до загоряння. За рахунок цього в процесі використання IQOS виділяється на 90–95% менше шкідливих речовин порівняно з сигаретами. Плюс – немає попелу, диму і пасивного куріння.\nОсобливо користувачі цінують свободу, яку дає перехід на IQOS. Завдяки відсутності горіння, диму і пасивного куріння його можна використовувати в приміщенні: вдома, в офісі, в автомобілі або в IQOS Friendly закладах.\nЧи схожий IQOS на сигарети\nВізуально пристрій швидше нагадує електронну сигарету. Тільки до довгастого тримача додається компактна коробочка – зарядний пристрій. Але за технологією, смаком і відчуттями від використання IQOS значно ближчий до традиційних сигарет.\nНаписи на мал.:\nЗарядний пристрій Інструмент для чищення Кабель для заряджання Тримач Стік\nВейпи та електронні сигарети випаровують ароматизовану нікотинвмісну рідину. IQOS ж працює зі спеціальними стіками HEETS. Стіки наповнені натуральним тютюном. Смак HEETS дещо відрізняється від сигаретного. Він чистіший і м'якший, без присмаку гару, диму та паленого паперу. Відрізняється також і фільтр. На той, що ми звикли бачити у сигаретах, він не схожий, оскільки відфільтровувати шкідливі речовини та часточки, що утворюються в результаті горіння тютюну та паперу, йому не потрібно.\nПоки аерозоль проходить крізь фільтр з целлюлози (її отримують з кукурудзяного крохмалю та цукрової тростини), він встигає охолодитись до комфортної температури. Разом з тим, фільтр поглинає надлишкову вологу. Сеанс використання IQOS складається приблизно із 14 затяжок. Стільки ж потрібно, щоб викурити звичайну сигарету. Єдина суттєва відмінність – після кожного використання тримач вимагає короткої підзарядки.\nЖурналісти «Кореспондент» вже робили огляд IQOS і ділилися особистими враженнями: огляд IQOS.\nВ Україні IQOS було запущено в пілотному форматі на початку 2016 року. А в травні того ж року було анонсовано повноцінний запуск з відкриттям флагманського магазина IQOS Space у Києві. Ще рік потому запрацювали фірмові магазини в Одесі, Львові, Дніпрі та Харкові. У лютому 2018-го вийшла нова вдосконалена модель – IQOS 2.4 Plus із вбудованим Bluetooth.\nЛише за 2 роки IQOS став звичним і впізнаваним предметом в руках у людей на наших вулицях. Понад 60 000 курців в Україні перейшли із сигарет на IQOS. Частка ринку IQOS в 5 найбільших містах вже досягла 4,5%.\nЗа цей час 320 закладів оголосили себе IQOS Friendly. Серед них не тільки бари і ресторани, а й вельми несподівані місця – готелі, барбершопи, і навіть студія Радіо «Аристократи».\nДетальна інформація про IQOS – на офіційному сайті IQOS.\nРедакція попереджає: найкраще для здоров'я – не курити і не вживати тютюн та нікотинвмісні продукти в жодному вигляді.\nАналітики спрогнозували курс долара на тиждень1911\nУкраїна майже вичерпала запаси "простого" газу1271\nНазвано банки-лідери за закриттям відділень863\nГончарук прозвітував про зниження тарифів на 30%848\nКурси валют на 22 січня: гривня повернулася до зростання758\nРекламаPremier FOOD – краща компанія року по версії Всеукраїнського галузево-аналітичного центру


Контрплагіат: Оксана Білозір - ХВИЛЯ\nКонтрплагіат: Оксана Білозір\nБагато українських політиків використовують плагіат у своїх наукових публікаціях. Народний депутат ВРУ Оксана Білозір не є виключенням.\nАндрій Самброс, для "Хвилі" 25.05.2019 10:27:48\nУсе, що стосується стратегії перевірки наукових робіт можновладців на наукову доброчесність, ви можете прочитати в установчій статті проекту “Контрплагіат”.\nА цей матеріал присвячено безпосередньому розслідуванню плагіату, який ми знайшли у дисертації народного депутата України (чотирьох скликань), екс-міністра культури Оксани Білозір. Якщо вам ліньки читати, то пропонуємо відео.\nЦе лише перша ластівка. До парламентських виборів ми плануємо провести серію подібних розслідувань, щоб довести одну просту річ: перевірка академічної доброчесності — це не надто складний захід, який може допомогти партійним структурам та органам державної влади уникнути кадрових помилок.\nАдже політиків, які вдаються до плагіату задля підвищення власного соціального та професійного статусу, набагато легше зупинити до того, як вони знову потраплять до парламенту, адміністрацій, міністерств тощо.\nОтже, почнемо. Отримати легальний доступ до текстів дисертацій для перевірки можна кількома способами. Ми обрали звернення до УкрІНТЕІ. Ця установа погодилася надати комерційний доступ до обраних нами праць.\nДо речі, наразі в Україні немає електронної бібліотеки дисертацій, хоча вони є кваліфікаційними роботами. Якби я був науковцем і хотів ознайомитися з усіма дисертаціями за моєю темою, щоб не виконувати дослідження-репліку, мені б довелося їздити по бібліотеках і шукати роботи у безкоштовному доступі. В інформаційну епоху це не варіант.\nЄ й інші нюанси. Наприклад, в УкрІНТЕІ електронний доступ працює таким чином: після оплати рахунку за КСЕРОКОПІЮВАННЯ ви отримуєте ЕЛЕКТРОННИЙ файл у форматі doc або docx.\nОтакої. Жорстока дійсність українських електронних наукових бібліотек. Усе ніби навмисно зроблено для того, щоб незалежна перевірка наукових робіт забирала стільки часу й коштів, що ніхто не зміг би нею зайнятися.\nВідповіді на цей лист я так і не отримав. Сподіваюся, що з огляду на суспільну корисність нашого проекту УкрІНТЕІ погодиться надалі надавати тексти безкоштовно. Адже я заплатив повну вартість не за наукову роботу, а за плагіат, і є обґрунтована підозра, що це не поодинокий випадок.\nЧому до першого випуску “Контрплагіату” потрапила саме Оксана Білозір? Бо складно повірити, що відома вокалістка та культурна діячка має наукові здобутки в юриспруденції. Тим паче — у міжнародній юриспруденції. Без жартів — між цими галузями малувато спільного.\nТема дисертації Оксани Білозір — “Міжнародно-правове регулювання трудової міграції у рамках Європейського союзу”. Праця була захищена у 2013 році — ще до революційних подій. У роботі є список статей та інформація щодо апробації. За цими даними авторка розпочала розробку дисертації в 2010 році. Отже, запозичення з публікацій, виданих раніше, автоматично не можуть бути самоплагіатом.\nТема дисертації Оксани Білозір була пов’язана з її позиціюванням у парламенті (комітет закордонних справ). Можливо, саме тривале перебування у складі Верховної Ради і підштовхнуло екс-міністра до незаконних дій.\nНа сторінці №14 легко впізнати фрагмент, який Оксана Білозір поцупила в російського науковця Романа Скорого, котрий захистив свою дисертацію в 2006 році. Уривок з роботи “Основные направления иммиграционной политики в рамках Европейского Союза” просто переклали на українську мову, змінивши кілька слів на початку речень. В оригіналі це сторінка №138 http://pravolib.pp.ua/politika-otnoshenii-tak-nazyivaemyih-trudovyih-15928.html\nСкрін 3 у добрій якості дивіться по лінку тут\nВгорі ліворуч — скрін дисертації Білозір, праворуч — скрін наших робочих записів, а внизу — скрін першоджерела, які ви можете перевірити самостійно.\nЗвісно, Оксана Білозір посилається на сам договір, а не на текст російського дослідника, який вивчав документ.\nСторінка №20 — текст вкрадено, хоча за №135 у посиланнях вказане першоджерело (російський посібник з трудового та соціального права ЄС, виданий у 2005 році http://www.trudsud.ru/upload/iblock/137/1379c278f8d7b1574c22e7262fa0adaa.pdf). У лапки треба взяти всю сторінку, адже власного тексту на ній немає. Посилання у вкрадених абзацах зроблені таким чином, щоб читач подумав, ніби Оксана Білозір самостійно вивчила всі описані кейси. Проте справжня мета — збільшити кількість використаних джерел.\nСкрін 4 у добрій якості дивіться тут\nЗ другого підрозділу починається неякісний рерайт підручника “Право Європейського Союзу” Юрія Муравйова — це вже український науковець, доктор юридичних наук. Дисертація Оксани Білозір переповнена некоректними запозиченнями з його праці, опублікованої в 2011 році. Зверніть увагу на сторінки №31, №34, №61.\nСкрін 5 у добрій якості дивіться тут\nЦікаво, що подекуди запозичення супроводжуються посиланнями (бо тут навіть перекладу з російської мови немає). У списку літератури підручник Юрія Муравйова зазначений під №78. Але є цілі сторінки вкраденого тексту, які не було взято в лапки, аби дисертація мала вигляд наукової роботи, а не шкільного реферату щонайбільше дев’ятого класу. Крім того, через один абзац стоять посилання, поцуплені з першоджерела. Жодної з цих праць Оксана Білозір не вивчала.\nКоли в роботі багато вкраденого, погано переробленого тексту, наймані горе-автори, до яких звертаються політики, додають кілька посилань у кінці невеликих абзаців, аби замилити очі читачеві. Але без лапок це не вважається цитатою — отже, ідеться про крадіжку. До того ж посилання стосуються окремих коротких абзаців, а роботу цупили великими шматками.\nПроте не всім авторам, у яких були вкрадені тексти, хоча б ТАК пощастило з цитуванням.\nСкрін 6 у добрій якості дивіться тут\nУ переліку використаних джерел за №49 знаходимо таке: “Легальна трудова міграція до країн ЄС та попередження порушення трудових прав і трудової експлуатації. Посібник-довідник для трудових мігрантів // Міжнародна організація з міграції (МОМ). – 2007. – 31 с.”. Вказано, що у цьому посібнику 31 сторінка. Проте ми знайшли некоректне запозичення з розділу про Німеччину, який у першоджерелі починається зі сторінки №61.\nЯк таке могло трапитися? Та просто ніхто в очі не бачив цього довідника. Автор дисертації знайшов необхідний уривок в інтернеті. Шкода було часу на пошук бібліографічних даних першоджерела — тому кількість сторінок написали навмання.\nТут було доведено, що дисертація Оксани Білозір містить плагіат. Він є систематичним: тексти, вкрадені в кількох авторів, зустрічаються в кількох розділах роботи. Ми не гаятимемо часу на перелік усіх запозичень. То вже робота для експертів з етики НАЗЯВО, які мають взятися за цей кейс, якщо Оксана Білозір почне заперечувати очевидне. Ми не вчені, тому не можемо робити висновки про наукову цінність такої “наукової роботи”, але нам вдалося виявити й довести факт ТЕКСТОВОГО плагіату.\nУ Німеччині політики, яких упіймали на академічному шахрайстві, завершували свої політичні кар’єри, дистанціювалися від вишів. Така вже європейська практика. Якщо Україна — це Європа, якщо Україна бачить своє майбутнє в ЄС, то Оксана Білозір повинна вчинити так само, як міністр оборони ФРН Карл Гуттенберг. Через плагіат він пішов з посади та припинив займатися політикою.\nТа для початку пропонуємо Оксані Білозір відмовитися від наукового ступеня, а також публічно пояснити, як здійснювалася розробка дисертації: хто саме компілював текст, які науковці отримали хабарі за можливість захистити цю фейкову роботу.\nМожливо, такі дослідження – списані з чужих праць, виконані на замовлення аспірантами, кандидатами наук, а то й звичайними студентами, яким платять по три копійки, – мають якусь цінність для української юридичної науки. Проте нам здається, що справжні вчені мають підтримати наш проект та засудити тих осіб, які пропустили академічний плагіат до захисту. Зокрема, науковці повинні поставити під сумнів доброчесність Інституту законодавства Верховної Ради України (установа, під грифом якої була опублікована ця компіляція) та наукового керівника Оксани Білозір — Олександра Копиленка (директора згаданого інституту).\nТреба підкреслити, що наразі ми не висуваємо жодних звинувачень Олександрові Копиленку, але вважаємо, що з огляду на ситуацію він має прокоментувати свою участь у розробці дисертації Оксани Білозір (чи взагалі бачив цей текст, чи просто був призначений на роль наукового керівника заднім числом).\nПідписуйтесь на сторінку автора в Facebook, канал «Хвилі» в Telegram, на канал «Хвилі» в Youtube, сторінку «Хвилі» в Facebook\nТеги: Андрій Самброс / контрплагиат / Оксана Билозир / плагиат


Усунення Януковича з посади президента: хроніка одного дня | QHA Агентство Кримські Новини\n22 лютого 2018 19:09\nУсунення Януковича з посади президента: хроніка одного дня\nСьогодні виповнюється 4 роки з моменту історичного голосування Верховної Ради\n22 лютого 2014 року Верховна Рада України проголосувала за усунення від виконання обов'язків президента України Віктора Януковича.\nУ цей день парламент країни, до якого перейшла вся повнота влади після розстрілу активістів Революції Гідності, прийняв рішення поставити на голосування постанову "Про самоусунення Президента України від виконання конституційних повноважень і призначення позачергових виборів Президента України".\nУ постанові зазначалося, що президент Янукович у неконституційний спосіб самоусунувся від виконання своїх обов'язків, і, керуючись пунктом 7 частини 1 статті 85 Конституції України, Верховна Рада оголошує про проведення позачергових виборів президента 25 травня 2014 року.\nДану постанову підтримали всі депутатські фракції.\n"За" проголосували: 36 нардепів від "Партії регіонів", 86 депутатів від ВО "Батьківщина", 41 депутат від партії "УДАР", 36 депутатів від ВО "Свобода"; 30 депутатів від "Комуністичної партії України", 99 позафракційних депутатів.\nПроголосували "проти" або утрималися — 0.\nНовим головою парламенту і тимчасовим виконувачем обов'язків президента України був призначений Олександр Турчинов. Конституція України (стаття 112) визначає, що в разі дострокового припинення повноважень президента України виконання обов'язків президента України покладається на Голову Верховної Ради України.\nРосія цинічно використовувала самоусунення тодішнього президента України Януковича, назвавши зміну влади "державним переворотом" і виправдавши таким чином свою агресію проти України у Криму і на Донбасі. Тим часом світова спільнота визнала легітимність нової влади.\nВранці 22 лютого в резиденцію Януковича у Межигір'ї увійшли тисячі людей і були вражені розкішшю, в якій жив уже збіглий президент.\n23 лютого фракція "Партія регіонів" заявила, що засуджує Віктора Януковича і покладає всю відповідальність за трагічні події в Україні на президента і його найближче оточення і що переходить в опозицію до нової влади.\n25 лютого Віктор Януковича та його найближчих соратників оголосили в розшук за підозрою в організації злочинного угруповання і масових вбивствах людей з особливо обтяжувальними обставинами.\nЗазначимо, на даний момент екс-президент Віктор Янукович проживає на державній дачі у підмосковній Баківці.\nЗемля належить федеральній казенній установі «Заміський будинок прийомів «Русичі» при Міністерстві внутрішніх справ і призначена для «будинку прийомів, розміщення іноземних фахівців».\nЯнукович хроніка Турчинов Верховна Рада