Дізнатися про вагітність 24.02 в Маріуполі. Продовження історії лікаря у бомбосховищі\nСтерилізувати шприци горілкою та виявляти осколки в спині. Як це — бути лікарем у бомбосховищі?‘Мама хотіла прийняти отруту. А потім їй привезли лист, що ми живі’. Історія лікаря з Маріуполя, Частина 2\n31-річна лікар-неонатолог не вірила росіянам, коли ті в умовах відсутності зв’язку в Маріуполі говорили, що Київ уже захопили, і відмовлялася евакуюватися до Росії.\nРаніше ми опублікували і переклали англійською історію про будні лікаря у бомбосховищі. Але насправді історія лікаря Ганни Шевчик значно об’ємніша. У 2014-му році на 4-му місяці вагітності вона була змушена тікати з Луганська. 24-го лютого 2022-го року вона дізналася, що завагітніла вдруге. У першій частині її розповіді — про початок війни у Маріуполі, переїзд родини до бомбосховища під фабрикою солодощів та прихід росіян.\nМені 31 рік, я знаходжуся в місті Трускавець. Це Львівська область. Ми тут знаходимось з родиною: я, чоловік і дитина наша. Ми виїхали з Маріуполя 2-го квітня. 2022-го року.\nПерший день війни, як і для всіх, почався 24 лютого. Для нас він почався о 4:00 ранку — коли ми прокинулися з чоловіком від сильного шуму, від великого вибуху. Ми прокинулись, я спитала в чоловіка: «Що це?» Він каже: «Не знаю, може, почався наступ». І він почав збиратися на роботу. Поїхав на роботу. Через годину дзвонить моя мама і каже: «Аню, почалася війна». По всій Україні. І Київ, і Харків, і Львів. Усюди стріляють. Треба щось думати. Я розбудила сина зі словами: «Синочку, почалася війна». Він каже: «Що це?» Я йому пояснила, що потрібно робити, як потрібно себе поводити. У нас досвід уже був. У 2014-му році ми виїжджали з Луганська. Тому ми вже знали, як діяти при вибухах і авіаударах, при артилерійських обстрілах. Знали, як ховатися, де ховатися. І розповіли сину, що потрібно падати, відкривати рот, закривати вуха. Єдине, що я одразу почала робити — це збирати документи. У нас було два рюкзаки: з медикаментами і з документами. І я почала набирати воду, тому що з власного досвіду знаю, що вода потім — дефіцит. Тому всі пусті баклажки, всі контейнери, що були в домі, ми наповнювали водою. Такий для нас цей день був.\nЯ зібрала рюкзаки, набрала води, і чекала чоловіка з роботи. Я йому зателефонувала і спитала, що в нього відбувається. Він працював у Сільпо. Це Східний мікрорайон, із якого все почалося. Він каже: «Ми зачиняємо магазин». Питаю, чому — він каже, що в сусідні будинки прилетіло. Він каже: «Ми терміново виводимо людей і зачиняємо магазин». Він приїхав додому і через 2 години в його магазин влучило. Він керуючий магазином. Якщо б він не вивів людей, то багато б людей постраждало. І його колег, і безпосередньо мирних жителів, які прийшли купувати їжу, продукти.\nМи жили в Лівобережному районі. Це вважається околицею міста. Я сама лікар за освітою. Я неонатолог-педіатр. Я працювала в пологовому будинку. У Лівобережному пологовому будинку №2. І мені потрібно було наступного дня, 25-го лютого, на роботу. Тому 25-го лютого я вже зранку намагалася прорватися на роботу. Почалися обстріли з 24-го числа Східного мікрорайону, а це вже близько до нас — метрів 100. Це зовсім один і той самий район. І почалися прильоти по Лівобережному 25-го лютого. Уже в сусідні будинки почали влучати. А мені, щоб пройти на роботу — потрібно подолати шлях. І через базу, яку азовці тримали. Мені довелося близько години витратити часу, тому що потрібно було ховатися; обстріли не припинялися. І потім я добігла на роботу.\nПоловина співробітників не вийшла на роботу, тому що злякалася за своє життя, за життя своїх родичів та дітей. Я роботу кинути не могла, тому що розуміла: «Хто, якщо не я, буде виконувати цю роботу?» І жінкам, і діткам потрібна моя допомога. Було прийнято адміністративне рішення, щоб увесь пологовий спускався до сховища. Ми обладнали сховище, зробили імпровізовані ліжка. Зробили там імпровізовані родзали. І ми всіх жінок, які були в нас і які народили, спустили у сховище, і там провели цю ніч. Ніч була дуже неспокійна. Усі намагалися подрімати, але було дуже шумно.\nКожну годину були дуже сильні обстріли. Усе деренчало. Ми намагалися заспокоїти жінок, але у всіх була паніка, і всі не розуміли, як і коли це скінчиться. Наступного дня я намагалася повернутися додому. Почала йти і вже зрозуміла, що наші військові всюди по місту їздять на машинах, всюди їздять танки, і все перекидають туди — до околиць, до Лівого берега. Туди, де підступи до нашого міста, і де були дуже потужні вибухи. Із нашої площі лівобережної було вже видно дим із віддалених будинків. Там влучило, і там влучило… Влучило на Ленінградський, це зовсім поруч знаходиться. І вже людей почали з того будинку евакуювати, а наш Лівобережний район не евакуювали.\nУ ті магазини, у які я змогла піти, які були відчинені, вони були напівпорожні. Навіть не те, що напівпорожні, — вони були порожні. Єдине, що я змогла взяти, коли відстояла 1-2 години в черзі, це батончики якісь — купила таке, що можна до рота кинути, тому що більше нічого не було. Ні консерв не було, нічого, що можна було так одноразово купити і щоб довго зберігалося. Ще я зайшла в аптеку. Купила якісь ліки, які були. Аптеки практично теж були порожні. Я взяла найголовніше — антибіотики, тому що подумала, що можуть з’явитися якісь інфекції чи ще щось. Нехай вони будуть. І взяла джгут Есмарха, тому що раптом комусь потрібно буде зупинити кровотечу, то я принаймні зможу надати екстрену медичну допомогу. Бинтів не було в аптеці, вати, нічого. Люди скупили все, що тільки можливо.\nЧерез дві години я прийшла додому. У цей день вже у нас було дуже гучно. А наступного дня мені потрібно було йти на роботу. Увесь день я не могла навіть спокійно зайти до кухні, щоб приготувати їжу. Тому що кожен раз ти виходиш, будинок починає тремтіти, трястись. І ти розумієш, що всюди починаються прильоти нереальні. Ми перебралися в коридор. У нас дуже маленький коридор, буквально 1,5 метра. Вліз туди тільки матрац мого сина із двоярусного ліжка, ортопедичний. Ми його зняли з ліжка і в коридор поклали. Чоловік викрутив усі двері з луток і поставив їх на балкон, щоб закрити скло і у нас був додатковий захист. Тобто ми знаємо, що нам потрібно дві стіни, які можуть зупинити уламки трішки. І ми тому цими дверима і шафами закрили всі стіни, щоб був додатковий захист. І ми так ніч провели в коридорі.\nДесь із 00:00 до 4:00 ранку було спокійно, була тиша. Тиша ця ще більше лякала. Ми почали спати, і ти в такій напрузі постійно — думаєш, що буде завтра. Ми ось так боком утрьох ледве помістилися, поспали. І вранці нас знову розбудив дуже сильний вибух. Виявилося, вони вже почали цілитися по Азову, який біля пологового знаходиться. І вони почали намагатися прибрати наших військових, намагалися знищити інфраструктуру нашого міста. Чоловік запропонував не йти на роботу, я сказала: «Ні, я піду, мені треба». Я прийшла, звичайно, із запізненням, тому що я вийшла на вулицю і почала трястися дуже сильно земля. І мені якось страшно стало, я побігла наверх, пересидіти трішки. Такими перебіжками я ледве дісталася роботи.\nНа роботі ми вже нагору не піднімалися: ми одразу були у сховищі, і надавали допомогу у сховищі. У нас тоді народилося четверо діток гарненьких. Переважно народжувалися дівчата, що нас порадувало, тому що, як кажуть, якщо чоловіки народжуються, буде і далі війна. Позитивно намагалися мислити — про те, що все закінчиться і все буде добре. Почали ми чути цього дня постріли, постріли автоматних черг. Автоматна черга була прямо біля вікна. І ми так думали, що це, можливо, працюють диверсійні групи, навідників, можливо, ловить наша поліція, чи ще щось. Ми намагалися не вилазити, ніхто не виходив на вулицю, завжди ми були в обладнаному підвалі.\nЦього дня, через те, що було багато руйнувань на Східному мікрорайоні на нашому Лівобережному, почали вже до нас люди приходити із сусідніх будинків, і родини співробітників. У нас і начмед, і акушери-гінекологи і інші лікарі приходили родинами: чоловік, дружина, їхні діти, онуки. Загалом наш підвал почав заповнюватися великою кількістю людей і у всіх були вже нерви на межі. Але намагалися триматися. Ніч теж була неспокійна, тому що все це було чутно: що це все наближається і наближається.\nМи почали думати, як ми будемо працювати. Чи вахтою, чи ще якось. Вирішили, що доки будемо працювати через дві доби. Погодилися працювати я і ще два лікарі. Тому ми подумали, що через дві доби буде нормально. Тобто мені потрібно було вийти 2-го березня. Але 2-го березня мені вийти не вийшло, тому що після того, як я в той день прийшла додому, почали вже гатити біля нашого двору. Ми з чоловіком вийшли на балкон, щоб впіймати зв’язок, тому що зв’язок вже був із перебоями. Перед наши балконом пролетіла ракета, а в нас вид із вікна на море, тому ця ракета впала прямо у воду і зробила великий «пшик» у повітря, так скажемо. І я зрозуміла, що все. Починається повний жах. Що це не десь там, а ти вже розумієш, що це вже безпосередньо тебе стосується, твоєї родини стосується.\nМені дзвонили всі родичі, вони в центральному районі міста. Казали, щоб ми приїжджали туди, що у них безпечніше, що до них це не прийде. Бо ми знаходимося на околиці міста, тому нас тут зачепить, а в центральному все безпечно, усе добре. Ми спочатку чинили опір усі ці дні. Перші два дні. А 2-го числа перестав ходити транспорт, у нас вимкнулося опалення, газ, світло, тобто всі комунікації пошкодили російські військові. І за рахунок цього ми залишились взагалі просто в глуші, у тиші. Тільки чутно було артобстріли. У тамбур я почала виносити подушки, ковдри, щоб можна було в тамбурі якось обладнати щось, щоб там можна було сидіти — не у квартирі, у коридорі чи в кімнатах, а знаходитися в тамбурі. Наші сусіди вийшли і сказали: «Усе нормально буде, не хвилюйтесь». Ну я кажу, що я на всякий випадок тут обладнаю, тому що страшно стає. Винесла я воду туди, подушки, їжу якусь. Щоб можливо було перекусити, якщо раптом ми в квартиру не зможемо зайти, чи, не дай боже, її не стане, чи ще щось.\nМи почали сидіти з казанком, тому що світла вже не було, це був вечір. Мій чоловік зробив імпровізований казанок: масло, вата, підпалюєш, і воно довго горить. Тому що в нас не було ні свічок, нічого, у магазині цього не купиш, ніде цього немає, і ми таким не закупалися, не було ніколи таких проблем з електрикою, дуже довгих. На казанку ми намагалися підігріти воду, щоб можливо було хоча б дитині щось тепле зробити, і дати поїсти, перекусити. А самі на суху їли: батончики, щось таке. Консерви в нас були, і ми так харчувалися.\nУвечері дуже сильний був вибух, за рахунок чого ми вийшли у тамбур. Пересиділи трішки там. Потім все рівно зайшли до квартири, тому що трішки притихло. Думаємо, що будемо в коридорі: якщо раптом що, то тут відразу двері — відчинив, і в тамбур вибіг. І 3-го березня вранці, це була п’ята ранку, коли нас розбудив вибух дуже сильний, ми вибігли в тамбур. Через десь 10 хвилин вибігли наші сусіди. Через що ми були здивовані, тому що вони такі: «Усе буде в нас добре». І вони вибігають, перевертають миску собаки, вода розливається, вони один через іншого вибігають, це було дуже емоційно. І Оля, наша сусідка, сіла, і вона почала плакати. Я кажу: «Олю, що трапилось?» Вона каже: «Аню, у нас немає балкона». І ми зрозуміли, що це вже влучило в будинок. Безпосередньо. Цей день ми вже провели в тамбурі, підтримуючи одне одного.\nСусідка Ганни, Ольга Шевченко, також розповіла свою історію: ‘Я зайшла у Metro і розплакалася’, — дівчина, яка 3 тижні прожила у Маріуполі під обстрілами\nЯ із чоловіком намагалися розповісти всім, що потрібно робити, як потрібно діяти. У нас в тамбурі були двері, у яких зверху було скло. І ми боялися, що якщо це скло розсипеться, то воно може комусь нашкодити, кудись влучити. Тому ми всі були з ковдрами і при кожному вибуху ми цими ковдрами накривалися. Діти, звичайно, боялися, дуже боялися. Кожного разу, коли було оце тремтіння, мій син хапав мене. Арсеній хопав, син нашої сусідки Олі, хапав її. А ми кожен раз казали, що все буде добре і це все колись скінчиться. У ці дні я написала записку, і сказала Олі, що тут є номери всіх моїх родичів, які тут проживають і які проживають не в нашому місті. Якщо, кажу, з нами щось трапиться, не дай Боже, з чоловіком чи зі мною, і дитина залишиться одна, будь ласка, зв’яжіться з кимось, щоб дитину змогли забрати. І пояснила це сину теж. Зібрала йому провізію і написала записку з номерами телефонів. Тітка Віка, дядько Женя. І кажу: «Синочку, підійдеш до військових, попроси, щоб зв’язалися, щоб тебе могли забрати». Він каже: «Як це, вас не буде?» Я кажу: «Нас може вбити. Це війна». Він, звичайно, поплакав, потім заспокоївся, сказав: «Мамочко, все буде добре». І тільки заради нього ми і тримались весь цей час, тому що діти не дають тобі розслабитися, ти намагаєшся заради них триматися. Не розклеїтися. Тому що якщо ти вже будеш істерити і плакати, то що казати про дитину. Також ми намагались і сусідам пояснити.\nЦей день до самої ночі ми провели в тамбурі, а вже на ніч ми зайшли в коридор. Тому що була тиша, загалом. У перші дні війни так траплялося, що десь до 00:00 вони гатили по місту, були відльоти і прильоти. Вже навіть діти знали. Про те, що це до нас чи від нас летить. І після 00:00 до 4:00 ранку стабільно було тихо і нічого не було. На роботу вже, звичайно, я додзвонитися не могла, ніяких у нас не було ні зв’язку, ні інтернету. Телефони у нас розряджалися, і зникав зв’язок мобільний. Тобто його практично не було, він іноді міг ловитися, якщо ти виходив кудись на балкон. У мене чоловік придумав лайфхак: якщо вилізеш на балкон, а ми на 6 поверсі, і прив’яжеш скотчем до балкону високо цей телефон, через годину він зловить якийсь зв’язок. І ми могли читати хоч якісь новини: де що коїться, і що в нас коїться в Маріуполі. Загалом, були надихаючі промови в новинах — що Маріуполь тримається, усе добре. Типу без паніки. Залишайтесь у сховищах і все буде добре. Нас це, звичайно, не надихало. Зв’язок із рідними ми не могли підтримувати. Я знала єдине на той момент, що мій брат із невісткою і племінником знаходяться у сховищі. На кондитерському заводі, у центральному районі. Сховище часів СРСР. І я знала, що моя мама знаходиться з 24-го лютого в обласній лікарні, вона операційна медсестра і вона звідти не виходила. Тобто вона була там і вона сказала, що не буду виходити, залишусь там. Це все, що я знала, а зв’язатися ми не могли.\n5-го березня ввечері раптово задзвонив телефон. Чоловік прикріпив його на балконі, ми почули, що дзвонить телефон, чоловік побіг на балкон, на свій страх і ризик, тому що ми не виходили — максимум у коридор і тамбур. І він виходить, каже: «Алло», а на другому кінці наша невістка Віка, мого брата дружина. Вона починає казати: «Що ви?» Я кажу: «Віко, у нас уже в скло влучило, у сусідній балкон. А з нашої сторони скло пошкодило трішки і в шафі сина осколок застряг. Потім уже, наступного дня, у нас на кухні лутку вибило». І я починаю плакати їй, казати, що ми не можемо вибратися звідси, і ми тут помремо. Ще в цей час я дізнаюся, що я вагітна. 24-го лютого я це дізналася. І, звичайно, мене взагалі починає накривати, думаю — це жах якийсь. Просто чому все одразу і все зараз. І Віка каже: «Я правдою і неправдою вас заберу звідти». Кажу: «Як ти нас забереш?» Вона каже: «Я не знаю, я буду благати всіх, кого можна, щоб вас забрали».\nОсколок розбив скло і влетів у шафу в дитячій кімнаті. Фотто Ганни Шевчик\nЧерез годину прийшло смс-повідомлення. Віка мені написала, що 5-го числа буде гуманітарний коридор з поліцейського відділку на площі, а до площі йти 10 хвилин із нашого будинку. І о 10-й ранку треба бути біля поліції, там Червоний Хрест, там гуманітарний коридор, там автобуси. «Вони вас заберуть, вони привезуть чи то до нас, чи кудись вивезуть. Вони вас вивезуть із цього пекла». Тому що в центральному районі такого не було. Там було тихо на той момент. Було саме на Східному, у Лівобережному таке пекло.\nДобре, що 5-го числа ми нікуди не пішли. Було дуже дуже гучно, влучало в наш будинок, у нас горіло два поверхи. І чоловіки просто змогли самі загасити. Велике їм дякую, що вони ризикували собою. У кого був в автомобілі вогнегасник, вони самі почали гасити і власними силами загасили цю пожежу. Якби не вони, у нас весь будинок згорів би. 5-го числа чоловік вийшов на балкон і каже: «Там така заграва. Там, по ходу, сусідній будинок горить». Я виповзаю на балкон, дивлюсь, і там жахлива пожежа. І ця пожежа не стихала декілька днів. І ми чули, як люди кричать, як хтось намагається покликати на допомогу. Але ніхто не приїжджав. Не приїжджала швидка, не приїжджали пожежники. Я сиділа і казала чоловіку: «Пішли допоможемо, щось потрібно робити, як це — людям не надати допомоги? У нас зараз влучать, із нами щось трапиться і нам ніхто не допоможе?»\nУ мене в голові не могло зістикуватися, чому у 2022-му році може бути таке, що війна, люди гинуть, а ніхто не допомагає. Як потім ми дізналися, ще в перші дні війни влучили вони і в підстанції швидкої, і в пожежні. Розгромили вони і машини, і все інше. Нікому навіть було виїжджати допомагати. Але, звичайно, у той час ми нікого не виправдовували, нам було дуже сильно прикро, ми сердилися через це все.\nЯк ми потім дізналися, що в цей день коли люди пішли на гумкоридор туди о 10:00 ранку, це писали і в новинах, і смс приходили людям, площу обстріляли. Її знищили вщент. Тобто всі будинки, які біля поліції знаходилися, вони всі повністю згоріли вщент. Вся площа знищена була, всі магазини. Все-все-все. І сама поліція. Я не знаю, чи були там люди, але я думаю, що хтось же намагався евакуюватися, і пішов туди. Від цієї думки було ще страшніше, тому що, звісно, думаєш, що ти міг там бути, ти міг там знаходитися зі своєю дитиною і також, як інші люди, постраждати.\n6-го березня в мого чоловіка день народження. Ми сиділи і я кажу: «Можливо, ми останній день народження так сидимо і живемо. Дихаємо, розмовляємо». І ввечері до нас прийшли військові. Вони стукають, відчиняють і кажуть, про те, що родина Шевчиків, збирайтеся, у вас є 2 хвилини, ми вас забираємо. Тобто моя невістка все таки змогла нас забрати. Вона з моїм братом всім військовим писали записки, дуже сильно просили, щоб нас забрали. Щоб нас врятували. Ми зібрали ці два рюкзаки, що в нас були. Ми забрали кішку нашу. І ми взяли невелику валізу, там переважно були дитячі речі. Собі ми взяли одні штани, одну футболку, і все. І поїхали разом із ними.\nВони нас посадили в машину броньовану і відвезли. Спитали: «Куди вас відвезти?» Ми сказали, що нам потрібно в центр міста, там кондитерська фабрика, під нею є сховище. Сховище, у якому наші брат, невістка і племінник знаходяться. Вони нас туди відвезли. Я пам’ятаю цей момент, коли ми їдемо в машині, а синок мені каже: «А що тепер? А я кажу: «А тепер сиди і молись, щоб ми спокійно доїхали». Ну це теж картина кінематографу — як ми їдемо. Всюди обстріли чутно, ми їдемо на військовій машині. Звичайно, з одного боку ти думаєш, що ти в безпеці, тебе військові перевозять. Що може трапитися. А з іншого боку ти думаєш: а якщо десь російські військові, вони помітять машину їхніх, так би мовити, супротивників, яких вони хочуть знищити. І вони знищать разом з нами, і від цього було не дуже весело. Ми, слава богу, доїхали цілі, вони почали стукати у двері, нам не відчиняли довго, потім відчинили.\nМи зайшли туди. Звичайно були дуже раді. Ми плакали — це перший день, коли ми дали волю емоціям. Нам було так дивно, коли ми спускалися в чорний підвал, у темряві, там всі тільки з ліхтариками, і вони аплодували нам. Тобто вони тиждень усі чекали нас. Усі нервували, ходили питали: «Ну що там, що там? Забрали, ні?» І ми заходимо, вони починають аплодувати, а ми як зірки кінематографу, йдемо по алеї. І всі довкола аплодують, люди лежать всюди. І ми зрозуміли, що ми ще не в поганих умовах знаходилися в той момент. У себе вдома, скажемо так.\nМій брат Женя, він керівник, тобто керуючий «Дзеркального». «Дзеркальний» — це в центрі міста в кондитерській фабриці був єдиний магазин, який на той момент працював. Тобто в місті взагалі нічого не працювало. Ні один магазин, нічого. Цей єдиний супермаркет працював до самого крайнього моменту. Ми приїхали і буквально наступного дня вони зачинились. І мій брат випадково виявив, що там знаходиться сховище часів СРСР, там великі залізні двері. Подвійні, броньовані. Там велике приміщення і воно знаходиться глибоко під землею. Там навіть були протирадіоактивні речовини там написано: «Випити при загрозі радіації, зробити те й те». Вони там ще з часів, напевно, як Маріуполь Ждановом називався. Тобто дуже-дуже старе сховище, яке не відкривали сотні років.\nЗвичайно, там було жахливе повітря. Пилу було багато. Брат туди спустив піддони, з-під продуктів. І ми на цих піддонах, на ящиках, клали картон і обладнали таке типу спальне місце. Мій брат туди з дружиною перебралися ще 27-го числа. Вони так для себе вирішили, тому що у мене племінник, він в липні отримав травму стегна. Він зламав стегно. Йому 6 років і він переніс 4 операції, через що дуже довгий час — майже пів року — він не ходив, він постійно лежав знерухомлений. У сховищі він навчився ходити. І через те, що він знерухомлений, вони переїхали до сховища, тому що з ним неможливо кудись спуститися швидко. Удень вони виходили в магазин працювати, на другий поверх. А в сховище спускалися, щоб там знаходитися.\nЧому вони закрилися — тому що почалося мародерство у нас у місті. Тобто будь-які магазини, які були залишені напризволяще, чи в які влучало снарядом, навіть поблизу, пошкоджувало якісь двері чи ще щось — це було для людей наживою. І як у фільмах, страшних апокаліпсисах показують, коли люди розбивають скло, відчиняють двері і починають виносити звідти все, що тільки можна, і починається хаос. Один одного б’ють, б’ються. Це все відбувалося у нас. «Дзеркальний», звісно, не став винятком, тому що це єдиний магазин у місті, у якому ще залишилися продукти, які ще не винесли; який ще працював. Тому туди почали періодично вламуватися мародери. Особливо у вечірній час, коли магазин не працював. І наші чоловіки, які знаходилися у сховищі, вони всі групувалися, виходили нагору в магазин і проганяли цих мародерів. Тобто у нас була така поліція. Наша «сховищна» поліція, яка намагалась зробити, щоб мародери не потрапили до магазину.\nЗвісно, завдяки цьому магазину ми змогли багато що придбати. Кожен для своєї родини. продуктів, яких не було ніде по місту. У кожного була своя гарна провізія, і ми знали, що ми нормально протримаємося, у нас буде що їсти і чим годувати дітей. Єдине, із чим була проблема — це вода. Тобто води не було ніде. У місті її не було, її нікуди не привозили. З крана вона не тече, у магазинах вона не продається. Ось із цим у нас була проблема. Вода вважається питна і технічна. Але у нас на той час вона не ділилася на питну і технічну: якщо вона є, хоч якась — із калюжі, талий сніг, дощова — це було найбільш чудово, тому що вона є. Можна її кип’ятити і можна щось із неї зробити, зробити суп і щось приготувати.\nМагазин закрили, тому що прибіг чоловік із пістолетом і почав погрожувати, що він зараз усіх тут перестріляє, почне палити, тому що «ви наживаєтесь на людях; ви продаєте, а люди голодують». На що мій брат почав говорити: «Люди ви чого? Ми на свій страх і ризик, під обстріли, намагаємося вам продати продукти, які ж не наші. Адміністрація закупила, це їхні гроші». Але почався хаос і брат вирішив зачинити магазин. Керівниця приїхала, він їй повідомив. І після цього кожну ніч у нас була біганина нагору, до магазину. Ми перевіряли його декілька разів. щоб він був.\nПотім із нами зв’язався один супермаркет «Абсолют», і керівник сказала, що можна продукти перевезти їм. Щоб вони у нас не зіпсувалися, щоб вони могли продавати. Вони відкриються і вони продадуть. Ми зібрали, чоловіки перенесли в піддони, завантажили у вантажівки, ці вантажівки поїхали. І наступного дня в цей магазин прилетів снаряд. Цей магазин розірвався. Нам було так прикро, що стільки продуктів, які могли врятувати дуже багато людей від голоду. І просто в нікуди. Вони ні нам не дісталися, ні їм.\nУ нашому сховищі було більше 400 людей спочатку, коли ще був кондитерський завод цілий. Уже почали, коли ми приїхали, через пару днів сильно обстрілювати центральний район. Тобто найближчі будинки були пошкоджені і почалися артобстріли (тут мова йде про авіаудари, — ред.), це було найстрашніше, що можливо — коли літак скидає ракету, від будинку не залишається майже нічого. Чи всередині величезна дірка. Сам будинок стає чорним, спопелілий. Видовище ще те, скажемо так. У нас у сховищі розташувалися, там де ми знаходилися, близько 300 людей. Були сусідні підвали, там ще більше 100 людей знаходилося. І ще деякі родини розташувалися на першому, на другому поверсі, по комірках. Тобто завод був величезним, 7-ми поверхова будівля і багато людей приходили із сусідніх будинків, будинки яких були зруйновані, і вони заходили в якісь комірки, розташовувалися в усяких різних кімнатах, де тільки можливо було розташуватися. Зламували замки і заходили до цих кімнат, щоб можна було десь ночувати, десь знаходитися. Тому що будинку вже не було.\nУ нас був один спочатку туалет, який знаходився на другому поверсі, для цього треба було зі сховища піднятися на другий поверх. І це було ще те випробування. По-перше, людей було дуже багато, і в туалет постійно була черга величезна. А в мене через те, що пузир був класний, тому що там ляля підростає, і вона каже: «Свої справи треба робити частіше». І ще всюди, куди ти підходиш до туалету, скрізь було скло. Тобто це завод, а в заводі величезне скло на всю стіну. Там зовсім трішки коридору, усе інше — це величезні вікна. І кожен раз все обстрілюють навколо, будинки палають і кожен раз, щоб у туалет піти, думав 250 разів, а чи потрібно воно тобі. Повзком перебігали туди, ти заходив у туалет, тебе трясе, ти не можеш зрозуміти, що ти хотів і навіщо ти сюди прийшов. Ще потрібно було водити в теж місце дітей, це було ще страшніше. Тому я так раділа, що у мене хлопчик, Тому що хлопчики мають здатність пісяти в пляшку. І це чудова здатність, що можна було хоча б під час малих потреб ходити просто у сховищі. Збирати пляшки, а потім їх виливати на вулицю.\nА в мене у сина захворювання нирок. У нього гідронефроз нирки. І в нього часто позиви можуть бути, особливо під час стресу. Це було небезпечно. Буквально тиждень ще більш менш завод стояв нормально. Потім почали гатити поряд. І почало випадати скло, лутки, і, звичайно, ми вже припинили туди ходити. Наші чоловіки почали думати про те, де придумати нове місце для санвузлу. І хлопці зробили нову дірку в каналізації, докопали майже до моря. І зробили такий нужник імпровізований і ходили ми в нього. Але звісно було дуже багато людей Уявляєш цю антисанітарію. Тобто води немає, помити руки ти не можеш. Звичайно, ті всякі потреби кожен по різному робив. Були люди похилого віку, яким було незручно. Почалися у нас інфекції у сховищі.\nБомбосховище як окремий організм: своя кухня, «поліція» і «швидка»\nУ нас були налагоджені такі служби. Типу поліцейські, які слідкували за мародерами, там мій брат був, мій чоловік був. Мій брат зламав руку об одного з мародерів. Тому що його виганяв. Той кричав: «Я для дітей, що вам — шкода? Я дітям їжу беру». А сам тягне ящик шампанського, ящик горілки і ананаси. Брат так розсердився, каже: «Тварино така, якби ти сказав, що дитині потрібно, я б тобі і так дав. А ти алкоголь тягнеш». Він розсердився і трішки пом’яв йому лице. І зламав собі руку, прийшлося мені брату надавати допомогу, накладати імпровізовану лангету. Ми знайшли там сітку залізну, зробили з ганчірок лангету, бинтували.\nУ нас була кухня, були люди, чоловіки знаходили там деревиння, піддони та інше. Вони їх розламували, розводили багаття і на багатті вони гріли їжу, жінки готували, чистили картоплю, моркву. Дітям, дорослим був суп. У нас був розподіл кухні. Була дитяча кухня і для дорослих. Дітям намагалися здобути воду: із магазинів, зі складів. Чисту. Дорослі, звичайно, пили будь-яку. Тобто ми збирали воду з батарей, збирали з протипожежки, збирали воду зі снігу, дощову. І дорослі харчувалися цією водою. А дітям намагалися чисту знайти. І готували дітям супчики. Нам теж якусь кашку, щоб можна було щось поїсти. Кожен був при справі. Я була лікарем. Інші — поліцейськими.\nДо нас приходили постійно військові. І ми нашим військовим давали їжу, а вони нам приносили ліки чи ще щось таке, що потрібно було. У цей період не можна було покинути місто взагалі. Тільки можливо було на своєму транспорті. Не було гуманітарних коридорів, пішки дійти небезпечно і не факт, що тебе випустять на своєму транспорті. Тільки по чуткам ми знали, що ніби випускають. І кожен на свій страх і ризик: якщо була машина, вони сідали і їхали, збиралися маленькими групками, пара машин збиралися і їхали.\nКоли прийшли росіяни, вони нас на 4 дні зачинили всередині сховища.\nВони прийшли з величезними автоматами, приставили до нас і сказали, що 4 дні ви не виходите. Пояснюючи це тим, що вони будуть проводити зачистку. Ми розуміли, що таке, на їх думку, зачистка. Вбити наших військових, зачистити цю територію від нас самих, від мирних жителів. І собі там побудувати свої бази, щоб вони могли спокійно ховатися. За спідницями нашими.\nЗвісно, 4 дні у нас не працювала кухня, тому що ми не могли ні вийти, ні нагріти води дітям, а у нас були і немовлята. Ну слава богу, ми ці 4 дня протрималися. Потім рано вранці вони прийшли, і почали просто по сховищу ходити, перевіряти у всіх документи. Поголовно питали хто, що. Чоловіків роздягали, дивились татуювання. Перевіряли, щоб на плечі не було відмітки від приклада, на руках щоб не було пороху чи що вони там шукали, щоб не було жодних слідів. Дивились паспорти, документи. «Хто? Що? Де родина?» «Хто це, що це?». Усе таке подібне.\nІ потім починали розказувати усілякі байки. Тобто, у цей день ми дізналися, що Київ взяли, що Україна під Росією. І що взагалі держава російська в Україні процвітає. А ми місяць без зв’язку, нічого не знаємо. Були люди, які навіть вірили цьому. І цього мужика російського, придурка військового, у нього був позивний «Читер», на касці було написано. І він каже: «Київ взяли, тут буде Росія, ми тут побудуємо місто. Буде у вас тут все класно, лікарні побудуємо, все у вас тут буде добре. А ти що, не знаєш, що ДНР у складі Росії?» Я кажу: «Ні. Визнана республіка — так, але не в складі Росії». Він каже: «Хочеш, я тебе розстріляю і вирішу твої питання і проблеми». Вони не були вихованими, тактовними людьми. Вони були тварюками, яким було все одно на жінок і дітей.\nКоли наші ходили дівчата по воду, вони могли стріляти по ногам. І коли ти казав: «Жінка йде, що ти робиш!?» А він казав, що йому все одно. Їм було взагалі все одно на те, виживеш ти чи ні. «От зараз ми дислокацію змінимо, ми підемо в інший район міста, а сюди замість нас прийдуть взагалі інші російські військові, які вас тут взагалі… Спробуй тільки рота відкрити — він тебе взагалі вб’є.\n— Це були кадрові російські військові чи ДНРівці?\n— Оцей «Читер» — це вже був російський військовий. Спочатку були ДНРівці, які говорили про те, що вони з Донецька. А потім прийшли російські військові, кадрові. Вони не були якимись малолітніми. Тобто не були якісь призовники, строковики чи ще хтось. Це були люди, які мали досвід. Це були 40+ військові. Потім після них ще приходили чеченці. Їх одразу було видно, вони розмовляли з акцентом. Звісно, зовнішність видавала їх. Вони були взагалі дуже придурошні. Дуже сильно грубі. Дуже сильно ми їх боялися, тому що вони так проходили, навіть могли все знести на своєму шляху. Тобто вони проходять поміж тебе і їм все одно, стоїш ти — не стоїш. Поговорити — взагалі мова не йшла. Якщо той росіянин ще намагався щось говорити, хоча він казав неправду, то цим взагалі було все одно.\nА ще — вони дуже боялися. Російські військові дуже боялися, що серед нас є азовці, є наші українські військові. І вони самі про це не раз казали — про те, що чи ніхто до вас не приходив, ніхто не ховався, а де вони дислокуються. А ми кажемо: «Ми не знаємо. Ми взагалі не бачили ні одного військового за весь цей час. Ми сидимо тут, нікого не бачимо, не чуємо». Хоча, звісно, ми всіх бачили і знаємо. Але коли вони нам сказали, що Київ взяли — звісно, ми не повірили. Наша компанія, яка близько спілкувалася один з одним. Ми сказали: «Ну як таке можливо. Маріуполь не можуть ніяк взяти півтора місяця, усе ніяк не прорвуться вони, а Київ прямо хоп — і взяли? Ну якщо вони Київ взяли, то чого в нас війна не зупинилась? Ні, не можу повірити». І ми там відстоювали свою думку.\nВони сказали, що ми можемо виїхати, але тільки на російську територію. Вони нам сказали, що знаходяться на обласній лікарні автобуси. Які відвезуть нас спочатку в Донецьк, потім в Ростов-на-Дону. І виїжджати в Росію. Іншого шляху немає. «Чи ви тут гинете і помираєте з голоду, чи ми вас вб’ємо, чи їдьте на російську територію». Звісно ж, ніхто не хотів.\nЯ настільки їх ненавиджу за все те, що вони зробили всім людям, за всіх мам, які втратили дітей, за мого сина, який втратив дитинство. За те, що моя мама витратила все, що вона все життя будувала.\nУ неї чотирикімнатна квартира, і з 9-го по 6-ий поверх обвалився весь будинок. У неї нас троє і вона все життя працювала, щоб дати все нам. Вона могла на пенсії спокійно сидіти у своїй квартирі, радіти, що діти прилаштовані. У вересні ми тільки купили квартиру, робили ремонт у ній. І повинні були до вересня переїхати. Двокімнатна квартира у центрі міста. А на Лівому березі ми знімали квартиру. І ми купили всі меблі, все купили. І в нас тепер немає квартири. Нічого нема. Це дуже страшно, прикро, що ти пройшов стільки пекла. Ми в Луганську втратили все, переїхали звідти, почали в Маріуполі все спочатку.\nЯ їхала з Луганська тоді з пузом 4 місяці, із моїм сином, він 2014-го року народження. Тут я розумію, що все знову повторюється. Ти уявляєш, як це складно. Не передати словами, як це складно. І в мене така злоба на це все, що я сказала: «Я краще здохну тут, я помру тут але в Росію я ні ногою. Я нізащо туди не поїду. Я розумію, що люди там не винні, я розумію, що це влада, військові і так далі. Але я ненавиджу, не можу ні дивитися людям тим в очі, нічого. Те, що вони сидять, мовчать і нічого не роблять. І живуть у тій державі».\nУ нас половина людей греків у Маріуполі, у мене мама — білоруска. І як можна прийти і вбивати російськомовне населення, яке поруч із тобою, і не надати можливості врятуватися? Що це за війна, коли тобі не дають можливості просто врятувати свою родину. Так станьте на поле і воюйте. Навіщо людям це все?\nУ другій частині читайте про евакуацію родини Ганни з Маріуполя та емоції після виїзду, про несподівану звістку для її матері, яка збиралася покінчити із собою, думаючи, що вони загинули.\nІнтерв’ю опубліковано за фінансової підтримки чеської організації People in Need, у рамках ініціативи SOS Ukraine. Зміст публікації не обов’язково збігається з їхньою позицією.


Міні-пральня у помешканні! - Журнал Декораторіум\nХоч і маленька, але своя. Корисні поради про пральню вдома.\nПрання білизни – невід’ємна частина побуту для кожної людини. Зараз є різноманітносття сучасних пральних машинок. Процес прання є під силу навіть дитині і займає весь мінімум часу. Багато хто організовує і створює міні-пральні у себе вдома.\nЧудово підійде для облаштування пральної гардеробна кімната. Якщо дозволяє площа, то можна ще поставити прасувальну дошку і розмістити модульну систему.\nЗа наявності окремої кімнати з’являється можливість зосередити всі необхідні речі і предмети в одному місці. Це набагато підвищить ефективність процесу прання. І весь етап від сортування брудної до прасування і укладання чистої білизни буде проходити в одному відведеному для цього місці.\nЯкщо є додаткова площа, з’являється місце, де можна розмістити окремі полички, призначені для зберігання різних мийних засобів, порошків, кондиціонерів і вішаків для випрасуваних речей.\nЯкщо у вас немає відповідних вільних приміщень, то ви можете організувати зону пральні на кухні. Тим більше на ринку побутових електротоварів вам запропонують величезний вибір вбудованої техніки, пральних і сушильних машин різної модифікації і конфігурації.\nТЕГИ: / дизайн квартири / корисні поради / пральня


Матрац Cappuccino Soft (Капучино Софт) M100345 Матролюкс. Купити недорого в Києві, Україні | Ціна, Опис, Фото, Огляд | Інтернет-магазин Bestnight.com.ua\nМатрац Cappuccino Soft (Капучино Софт) M100345\nКод товару: M100345\nЦіна 3 791 грн\nЧому варто придбати матрац MatroLuxe Cappuccino Soft? Шар кокосової койри надає спальної поверхні підвищену жорсткість.\nЧому варто придбати матрац MatroLuxe Cappuccino Soft? Шар кокосової койри надає спальної поверхні підвищену жорсткість. Плити кокосової койри мають щільної пружною текстурою, а матеріал є екологічним і гіпоалергенним.\nТермоповсть забезпечує високий рівень захисту від дії пружинного блоку. Він сприяє рівномірному розподілу навантаження по всій поверхні матраца. Основним м'яким настилом служить натуральний матеріал Termofelt, який надає виробу м'якість і комфорт. Чохол на блискавці з зносостійкого жаккардової тканини.\nМатрац з ефектом «зима-літо» відрізняється своєю універсальністю і зручністю. З одного боку матраца - бавовна, а з іншого - шерсть. Бавовняна сторона для літа, так як матеріал сприяє циркуляції повітря, запобігаючи потовиділення людини під час сну. Шерсть зберігає тепло людського тіла, яке виділяється під час сну, забезпечуючи зігріваючий ефект, що ідеально для холодної пори року.\nКокосова койра, Termofelt, Thermofiber, Посилений блок незалежних пружин Pocket Spring\nЄврокаркас, Зима/літо, Чохол на блискавці, Посилений каркас\nДвосторонній з ефектом зима/літо\nСередньо жорсткий/Середньо жорсткий\n© 2018-2022 Інтернет-магазин Bestnight.com.ua


Щеплення від гепатиту в дорослим | Краса і здоров'я | Здоровий спосіб життя\nОдним з найбільш небезпечних захворювань теперішнього часу можна впевнено назвати вірусний гепатит, збудником якого є вірус гепатиту В, який надає вкрай несприятливий вплив на клітини печінки здорової людини. Наслідки даного захворювання — це розвиток хронічного гепатиту, цироз печінки, печінкова недостатність, онкологічні захворювання, що призводять до летального результату.\nЗ огляду на вищевказані негативні прогнози, людина обов’язково повинна постаратися уберегти себе від виникнення цього небезпечного захворювання. Одним із способів протистояння серйозної хвороби вважається щеплення від гепатиту В дорослим. Цей смертоносний вірус потрапляє в організм людини безпосередньо через кров, тому надзвичайно важливо своєчасно розпізнати небезпечного ворога. Даний вірус надзвичайно стійкий до умов зовнішнього середовища проживання, має просто унікальною здатністю до інфекційного ураження здорової клітини. Навіть перебуваючи в засохлому стані в краплі крові, непомітний на лезі бритви або кінчику голки, вірус гепатиту В може зберігатися майже тиждень.\nУ звичайному житті заразитися вірусом гепатиту В досить легко шляхом контакту з кров’ю або іншими рідинами, які виділяються організмом зараженої людини. Новонароджений може отримати небезпечну, заразну хворобу при контакті з рідинами материнського тіла в процесі пологів. Порізи, укуси, дрібні рани можуть стати причиною захворювання. Теж саме відноситься до чужої зубній щітці, манікюрним ножиць, інших предметів індивідуального користування. Можна отримати цей небезпечний вірус при незахищеному статевому контакті. Все це є безсумнівним підтвердженням необхідності убезпечити себе від вірусу за допомогою щеплення від гепатиту В дорослим.\nПомічено, що основна група ризику захворювання припадає на людей самого продуктивного віку, приблизно від 20-ти до 50-ти років. Ефективного захисту від небезпечного захворювання можна досягти виключно за допомогою регулярної вакцинації основної частини населення, що активно застосовується в більшості розвинених країн світу. У сучасній Росії, згідно невблаганною статистикою, більшість заражень відбувається в лікувальних установах. В основному при переливанні донорської крові або при перенесенні вірусу гепатиту В від вагітної матері своєму новонародженій дитині. Виходячи з даних цієї сумної статистики молоді люди, підлітки обов’язково повинні подумати про необхідність убезпечити себе, близьких людей, майбутніх дітей, своєчасно зробивши щеплення від гепетіта В для дорослих.\nЧитайте також: Кетамін для росту волосся\nТакож важливе значення має точне знання симптомів цього небезпечного захворювання. До основних, яскраво вираженим, відносяться наступні симптоми: постійна втома, втрата апетиту, часте відчуття нудоти, деякі неприємні відчуття в правому підребер’ї, суглобові болі. Відбувається зміна кольору сечі, яка стає значно темніше, кольору калу, який, навпаки, світлішає, підвищується температура, з’являються ознаки пожовтіння шкірного покриву. Точний діагноз можна поставити тільки після здачі спеціальних аналізів. Крім того, при виявленні вірусу гепатиту В відбувається пошкодження клітин печінки.\nЩеплення від гепатиту В дорослим рекомендується обов’язково зробити всьому населенню Росії, яка не досягла 55-річного віку. Вакцина, здатна протистояти даному страшного вірусу, вдає із себе розчин, що містить імуногенний білок вірусу гепатиту В. Для протистояння даного вірусу антитіла починають вироблятися вже через 15 днів після щеплення. Необхідна вакцинація для встановлення стійкого імунітету вимагає трьох положеннях введень: перше щеплення, друга # 8212; після першого щеплення через місяць, третя # 8212; після другої — через 5 місяців. Тільки після проведення комплексного триразового вакцинації досягається практично 100% гарантія ефективності захисної реакції організму.\nПобічних явищ щеплення від гепатиту В дорослим не дає. Можливо лише легка хворобливість в місці введення вакцини, іноді незначне підвищення температури. Надзвичайно рідко у деяких людей виникають алергічні висипання. Імунітет людини зберігається практично на протязі 8 — 10 років, іноді залишається на все життя. Бережіть себе!


Аеродром-музей авіатехніки в Коротичі Харківська область, Музеї < head>\nКоординати: 49.9694137, 36.0127115\nОфіційний сайт: http://www.aeroclub.net.ua/\nНедалеко від Харкова, в районі селища Комунар знаходиться нічим непримітний спортивний аеродром. Аеродром призначений для розміщення та виконання польотів авіації загального призначення, запуску і випробування авіамоделей, а також виконання парашутних стрибків. Зате на території цього аеродрому є цікавий музей - міні-музей авіатехніки.\nАвіамузей під відкритим небом невеликий, але експонати його приваблюють своєю історією. На музейній майданчику встановлено декілька легендарних радянських літаків, таких як МІГ-21 і МІГ-23, винищувачі-бомбардувальники МІГ-27 і СУ-17, а також кілька вертольотів. Вся техніка належить Харківському університету повітряних сил. Цікавий той факт, що серед представлених експонатів є деякі бомбардувальники і бойові вертольоти, які пройшли війну в Афганістані.\nАвіаційний музей під відкритим небом був створений авіаторами-ентузіастами з Харківського аероклубу ім. В. Гризодубової. Будь-який бажаючий може відвідати його абсолютно безкоштовно. Примітні і останні роки музею. Пару років тому музей знаходився на грані закриття. Ходили чутки, що експоновані техніку хотіли здати на металобрухт. Але, завдяки зусиллям начальника аероклубу Сергія Філатова, питання все ж таки вдалося вирішити, і музей вижив.\nВідвідування музею можна поєднати і з іншими приємними ініціативами. Харківський аероклуб проводить ознайомлювальні і тренувальні стрибки з парашутом, а також польоти на літаках і вертольотах. Крім цього, на аеродромі щорічно проводяться змагання з парашутного, вертолітного й авіамодельного спорту різного рівня.\nДістатися з Харкова можна від ст.метро «Холодна Гора» автобусом Харків - Люботин їхати до аеродрому в Коротичі (зупинка «Комунар») Аеродром знаходиться праворуч від дороги. До КПП аеродрому правіше АЗС йде дорога.\nПокинуті об'єкти, Пам'ятники\_Пам'ятки


Зокрема, 94 невідомих вибухових пристрої знайшли підрозділи ДСНС під час розмінування за заявками мешканців прифронтових населених пунктів Донбасу. Загалом за розпорядженням Командувача Об’єднаних сил тільки за добу було проведено розмінування площі близько 6 гектарів.\nЗа зверненнями місцевих адміністрацій, рятувальники Об’єднаних Сил ремонтують пошкоджені внаслідок артилерійських обстрілів попередніх років будинки виконуючи складні будівельні роботи.\nА на контрольних пунктах виїзду-виїзду особовий склад Об’єднаних сил надав медичну та іншу допомогу 44 громадянам України.\nЗа минулу добу представниками Національної поліції України зі складу Об'єднаних сил виявлено 58 адміністративних правопорушень, які вчинило цивільне населення, яке проживає на території Донецької та Луганської областей. Протягом доби підрозділами поліції зведених загонів перевірено 5376 транспортних засоби та 4817 осіб. Також було затримано 4 особи, яких підозрюють у причетності до збройних формувань Російської Федерації та її найманців.\nЧерез контрольний пункт в'їзду-виїзду «Станиця Луганська» на контрольовану Об’єднаними силами територію прибуло 861 особа. В зворотному напрямку – 760 осіб. Через КПВВ «Новотроїцьке» в обидва боки лінію розмежування перетнуло по дві особи. КПВВ «Мар’їнка» з вини окупантів не функціонує.\n13.08.2020 06:18 92\n13.08.2020 06:00 172\n"Сама не дышит": врачи спасают жизнь известной соперницы Пугачевой, откровения близких о несчастье 79


Арешт на кошти платника податків можуть накласти без арешту його майна | БІЗНЕС\nАрешт на кошти платника податків можуть накласти без арешту його майна\nВерховний суд роз’яснив, що арешт на кошти накладається за наявності встановлених підстав і не залежно від арешту його майна\nСуть справи: фіскали звернулись до суду для накладення арешту на кошти на рахунках підприємства. Позов був мотивований тим, що відповідач безпідставно не допустив податківців до проведення перевірки.\nМісцевий та апеляційний суди відмовили у задоволенні позову. Такий висновок вони мотивували тим, що відсутнє рішення керівника податкового органу про застосування арешту майна підприємства.\nКолегія суддів Адміністративного суду ВС не погодилась із такими висновками, скасувала прийняті рішення і відправила справу на новий розгляд до суду першої інстанції.\nВерховний суд зазначив, що підстави для застосування як арешту майна, відмінного від грошових коштів, так і арешту самих коштів є універсальними. Ці види арешту розрізняються виключно процедурою: арешт майна - за рішенням керівника податкового органу, арешт коштів - на підставі рішення суду.\nІз системного тлумачення положень ст. 94 Податкового кодексу не випливає, що арешт коштів платника податків є похідним від арешту майна і може бути застосований судом виключно у випадку наявності відповідного рішення керівника контролюючого органу.\nВС прийшов до висновку, що відсутність арешту майна не обмежує право податкового органу на звернення до суду для арешту коштів на рахунках відповідача, але за умови наявності визначених Податковим кодексом підстав.\nВідповідну постанову у справі № 820/1929/17 ВС прийняв 27.11.2018. З її повним текстом можна ознайомитися в системі аналізу судових рішень VERDICTUM. Також в VERDICTUM ви можете ознайомитися з правовими позиціями ВС і судовими рішеннями, подібними запитуваному.\nНагадаємо, що збільшено термін оскарження рішень контролюючих органів.\nУ сфері охорони праці хочуть збільшити кількість штрафів


Цінності компанії не відповідають твоїм? Очікування і реальність - Israel IT Careers\nЦя стаття створюється для того, щоб ви розуміли важливість цінностей компанії і могли чітко розуміти, які з них вам імпонують, які – ні та що деякі з них взагалі означають. Ми розглянемо найпоширеніші цінності компаній у форматі “очікування та реальність” з урахуванням попереднього досвіду роботи наших спеціалістів (анонімність збережено). Також з’ясуємо, що робити, якщо цінності компанії не відповідають твоїм.\nУвага до кожного працівника\nЦя цінність мені дуже імпонувала, а хто не хоче, щоб його, принаймні, робочі проблеми брали до уваги та пропонували шляхи вирішення? Саме ця цінність мене “підкупила” і я видихнув “Ну все, тепер можна розраховувати на розуміння!”, але не так сталося як гадалося… Я розумів цю цінність так – у мене є проблема, або просто питання, яке мені потрібно з кимось вирішити, наприклад, з HR, я йду з цією проблемою, описую її і мені пропонують вирішення. Несерйозні трабли ставалися регулярно, але я намагався вирішити їх самостійно, але ось я вирішив вперше (як виявилось востаннє) звернутися за допомогою. Востаннє з порушенням цієї цінності я зіткнувся, коли завершився черговий місяць і якраз у цей самий період завершився і великий проект, над яким я працював майже 8 місяців. Я думаю, не треба пояснювати, що таке завершення великого проекту, бо це майже завжди “застрибування у останній вагон”. Клієнт був готовий відтермінувати завершення проекту ще на місяць, але, як виявилось потім, у двері вже стукав наступний клієнт, з яким домовилися про старт проекту одразу після завершення попереднього, нам про це, звісно, завчасно ніхто не сказав. Я, та й вся команда, готові були працювати понаднормово. Дехто навіть залишався у офісі спати, якщо раніше ми працювали в середньому 8-10 годин, то останній місяць ми працювали 14-16 годин. Проект ми завершили вчасно, клієнт залишився задоволений, а ось ми, після отримання зарплати – не дуже. Прийшла така зарплата, як і за минулі місяці. І почалася реальність.\nКоли за наші перепрацювання ніхто навіть не додумався заплатити як потрібно всі почали “шушукатися” за кавою, але проблему ніхто не хотів вирішувати. У менеджерів обличчя “цеглою”. Але чому я, по-суті, виконавець, повинен розплачуватися за “гріхи” менеджерів, котрі неправильно сформували стратегію розробки і в кінцевому результаті мені (читай команді) довелося овертаймити весь місяць, майже не бачити сім’ю, слово відпочинок взагалі забути? Я звернувся спочатку до менеджера, який відповів щось на кшталт “Це ви винні, бо не працювали всі ці 7 місяців, ось і поплатилися”. I am sorry, але це повне фіаско! У ІТ таке не працює! Якби ми не працювали 7 попередніх місяців, то нас би там просто ніхто не тримав, а звільнив би та найняв нових спеціалістів. З круглими очима після розмови з менеджером я пішов до HR. Вона сказала, що це питання всередині команди і мені треба це якось самотужки вирішити – очі стали ще круглішими. Вже наступного дня я і ще двоє людей з нашої команди звільнилися.\nЛегке вливання у команду\nВід нової роботи завжди очікуєш нового класного досвіду, точно кращого за попередній. Також потрібно сказати, що нове місце роботи – це стрес. Новий колектив, нові умови, нові тулзи, нові проекти та процеси. Звісно, ти очікуєш, що вливання пройде тихо і гладко. Це і було заявлено ще на співбесіді, я ледь не стрибала від щастя. Адже, щоб добре розібратися зі всіма процесами та проектами, які тобі ще не знайомі, потрібен час. І я була надзвичайно рада, що мені його дадуть.\nВже у перший робочий день, як тільки мені видали всю необхідну техніку, до мене прийшов менеджер і дав завдання зробити банер у стилі веб сайту… Як на мене це поганий розрахунок, як для менеджера так і для мене. Чому? Тому що менеджеру були потрібні банери, щоб одразу пустити їх у роботу, а мені потрібен був час, щоб принаймні дізнатися і зрозуміти стиль веб сайту. В результаті, “легке вливання в команду” перетворився у суцільний стрес і пресинг від менеджера. Я не мала часу, щоб розібратися з необхідною стилістикою, менеджер був постійно незадоволений результатом та дратувався знову і знову. Кожен варіант я йому надсилала ледь не зі сльозами, бо окрім критики мене ще й вирішили звинуватити у непрофесіоналізмі. Для того, щоб такого не траплялося, будь ласка, давайте легко вливатися в команду!\nНасправді, в умовах сучасного ІТ ця цінність є дуже важливою! Але і не менш важливо не просто написати її у себе на сайті, а й слідувати їй! Я все чудово розумію – проекти, дедлайни, мітинги, але давайте не забувати про баланс між роботою та відпочинком. Тобто, я вважаю, що у сучасному ІТ офісі повинні бути умови, щоб не тільки працювати, а й відпочити чи зайнятися саморозвитком. Якщо спеціаліст повноцінно не відпочиває – він ніякий (і результат його роботи буде таким же)! Забіжу наперед, я дійсно стикнувся з порушенням цієї цінності, але у Israel IT я нарешті побачив і відчув, що ця цінність працює як треба. Але спочатку…\nКошмарний сон будь-якого працівника – це робота яка дуже тісно межує з рабством. Неймовірно, але факт! В перший день я звернув увагу, що мої тіммейти під час гри у пінг-понг бігають до комп’ютера на 5-10 секунд і знову повертаються до гри. До слова, моє “знайомство” з компанією з супроводі HR було заплановане після обіду. Я помічав дивні речі, які не міг собі пояснити, ось як, з цим пінг-понгом. Аж тут, “знайомство”! HR розказує “правила” компанії і сама час від часу червоніє, запинається та соромиться. Отже, are you ready? Let’s get our party started!\nВід комп’ютера не можна відходити довше, ніж на 5 хвилин (виняток – обід, який треба зафіксувати)\nЕкран ноута “фотографує” спеціальна програма, тоді, коли захоче.\nОбід повинен тривати не довше 30 хвилин.\nСказали на вушко – керівник слідкує, щоб каву на кухні не пили, тільки за своїм робочим місцем.\nГи-ги… Робота/відпочинок баланс, ау! Ти де? Як на мене – це нагадує рабство і мало нагадує здорову робочу атмосферу. Пропрацював я там недовго, всього три тижні. Звільнився одразу після того, як керівник поклика мене “на килим” з претензією, що програма зафіксувала, як я слухав музику на ютуб… А ще мене страшенно дратувало те, що коли черга за кавою, треба бігти і рухати мишкою, нібито я за робочим місцем. Та й всі ці умови тиснули жахливо! Це не робота, це армія.\nЯкі цінності компанії варто шукати?\nПо-перше, цінності компанії повинні бути! Якщо їх немає, повірте, у такій компанії панує хаос. Далі шукайте “гуманні цінності”, ось, відчуйте різницю – не лише працюйте, а й відпочивайте та швидко та ефективно працюйте. Ми, у Israel IT ретельно створювали свої цінності компанії та несемо особисту відповідальність за їх виконання! Перегляньте вакансії Israel IT та станьте частиною нашої команди, щоб переконатися у цьому особисто.\nДайджест місяця: Листопад 2021


Експеримент не вдався: з траси Запоріжжя - Донецьк вкрали інноваційні ліхтарі\nСучасне обладнання протрималося на дорозі трохи більше місяця\n15 грудня 2015 16:24\nДва комплекти автономного освітлення з сонячними батареями та світодіодними лампами, які було встановлено на аварійно небезпечній ділянці траси Н-15 Запоріжжя – Донецьк вкрали вандали. Про це порталу Depo.Запоріжжя повідомили у Службі автомобільних доріг у Запорізькій області.\nНа місці інноваційних ліхтарів залишилися лише голі металеві стійки з висячими проводами.\nЛіхтарі було встановлено наприкінці жовтня цього року за дорученням Служби автомобільних доріг області в експериментальному порядку. Для встановлення перших автономних ліхтарів, які працюють від енергії сонця, було обрано найбільш небезпечну ділянку траси.\nДорожники кажуть, що саме тут почастішали випадки травмування та наїзду на пішоходів у нічний час доби. Тепер аварійна ділянка знов залишилася без світла.\n“Мабуть, вандалам все одно, скільки людських життів буде покалічено на цьому місці…”, - обурюються у Службі автомобільних доріг.\nЗа фактом крадіжки Служба автомобільних доріг у Запорізькій області звернулася в правоохоронні органи. На даний момент обставини зникнення дорожнього обладнання з'ясовуються.


Інструкція користувача Chief FCA502 (8 сторінок)\nChief FCA502 інструкція користувача\nУ вас виникло питання стосовно Chief FCA502?\nЗадайте запитання іншим користувачам Chief FCA502. Надайте чіткий та вичерпний опис проблеми та свого запитання. Чим детальнішим буде опис проблеми/запитання, тим легше буде іншим користувачам Chief FCA502 надати вам вичерпну відповідь.\nІнформація про Chief FCA502\nОзнайомтеся з безкоштовною інструкцією для Chief FCA502. Ви ознайомились з інструкцією, але не змогли знайти відповідь на своє запитання? В такому випадку задайте своє запитання іншим користувачам продукції Chief FCA502 на цій сторінці. Введіть ваше запитання тут\nСумісність 32" - 65" LCD


Рівненському патрульному, який вимагав від п`яного водія 10 тисяч хабаря, призначили штраф | Рівне Медіа\nРівненському патрульному, який вимагав від п`яного водія 10 тисяч хабаря, призначили штраф\nУ Рівному оголосили вирок лейтенанту патрульної поліції, який вимагав від п'яного водія хабар.\nЯк йдеться у судовому вироку, 13 вересня минулого року обвинувачений виїхав на місце ДТП, що сталась неподалік села Гусари Дубенського району. Там нетверезий водій на автомобілі "Шкода Фабіа" з'їхав у кювет та перекинувся. Аби не складати протокол, патрульний попросив у водія 10 тисяч гривень. Останній погодився на це, але від проходження перевірки на стан сп'яніння відмовився.\nЗгодом патрульний зателефонував водієві та ще раз нагадав про передачу коштів, при цьому наголосивши, що в іншому випадку його протокол скерує до суду.\nПатрульний запросив водія у кафе "LA BULKA", що знаходиться в районі Льонокомбінату. Після передачі 10 тисяч гривень він був затриманий правоохоронцями.\n4 січня між прокурором та обвинуваченим було укладено угоду про визнання винуватості.\nСуд затвердив угоду та визнав патрульного винним за ч. 1 ст. 368 КК України та призначив покарання у виді штрафу в розмір 34 тисяч гривень та заборонив займати посади у правоохоронних органах строком на три роки. Крім того, з обвинуваченого стягнули 19 736 гривень судових витрат.


Браслет на руку плетіння Фантазійне, довжина 19 см ширина 4 мм: купить в Украине недорого от "VIkiDIm - Ювелірна біжутерія оптом і в роздріб"\nБраслет на руку плетіння Фантазійне, довжина 19 см ширина 4 мм\nХочете купити браслет на руку, але не знаєте де? Браслет на руку призначений для щоденного використання. В нашому магазині представлені браслети з камінням так і без них, різноманітність стилю і дизайну. Камені вставки у браслеті натуральні, незважаючи на ціну виробу. В основному це відходи при обробці великих каменів, які потім викупаються фірмою виробника наших виробів, там же на фабриці вони ж і обробляються до потрібного розміру і краси, для подальшого використання у виробах.\nВ залежності від ширини і дизайну браслет може прикрасити зап'ясті і привернути увагу будь-якої людини, як чоловіків так і жінок. Браслети на руку — це невід'ємний аксесуар в житті кожної людини, яка хоче бути стильним. При виборі браслети на руку зверніть увагу на розмір браслета, який ви вибираєте на сайті вказані повна довжина виробу. Для комфортного носіння браслета допускається провис 1 - 1,5 см. Браслет не боїться попадання води! Браслети не викликають алергенної реакції! Купити браслет ви можете в один клік на нашому сайті. Якщо у вас виникли додаткові запитання, телефонуйте — ми з радістю відповімо вам!\nРяд причин купити браслети VikiDim\nБраслети оптом за вигідними цінами


Встановлення та русифікація Foxmail » FreeSoftware.In.UA — про безкоштовні програми для Windows\nЗвантажте інсталятор Foxmail та запустіть встановлення. Відкриється вікно в якому вам потрібно буде натиснути на кнопку виділену червоним овалом:\nНа сторінці, що відкриється наступною, ознайомтесь :) та прийміть ліцензійну угоду:\nДалі потрібно підтвердити папку куди будуть скопійовані файли Foxmail. У мене за замовчуванням чомусь був вказаний диск «D», тому довелось натиснути кнопку вибору та обрати стандартний шлях встановлення (C:\_Program Files\_Foxmail 7.0). Папку Foxmail 7.0 теж потрібно було створити самому:\nЯкщо ви теж змінювали папку встановлення то після натиснення кнопки продовження встановлення має з’явиться таке вікно:\nТиснемо «Так». Відкриється наступна сторінка інсталятора:\nТиснемо на потрібну кнопку і слідкуємо за покажчиком процесу встановлення Foxmail:\nВстановлення відбувається досить швидко, якщо не рахувати невеликої затримки наприкінці. По закінченню встановлення відкриється файл ReadMe, який можна й відразу закрити (все одно там нічого незрозуміло).\nТакож можна поки що закрити і друге вікно (до нього можна повернутися після русифікації):\nНас ще раз про щось перепитають, але ми і тут відмовимось:\nДля встановлення російської мови інтерфейсу звантажте тут потрібний архів, розпакуйте його вміст і перенесіть два отриманих файли в папку Languages програми (за замовчуванням C:\_Program Files\_Foxmail 7.0\_Languages). На запит про дію з вже існуючим файлом Language.ini дозвольте перезапис:\nТепер можна запустити Foxmail знову:\nЯк бачимо русифікатор працює. Тепер можна приступити до налаштування програми. Але це вже тема для іншої інструкції…


Меттью Макконахі погладшав на 25 кг заради нової ролі - Шоу-бізнес - За визнанням самого актора, товстішав він комфортно | СЬОГОДНІ\nМеттью Макконахі погладшав на 25 кг заради нової ролі\nЗа визнанням самого актора, товстішав він комфортно\n45-річний Меттью Макконахі знову пустився в "авантюри", щоб дістати нову роль. Стало відомо, що секс-символ американської "Фабрики мрій" за короткий проміжок часу набрав 25 кг, щоб знятися у фільмі "Золото". У пригодницькій стрічці Макконахі зіграє чоловіка, який опинився в центрі конфлікту з ФБР і індонезійською мафією після того, як знайшов золото в джунглях Борнео.\nЗа визнанням самого актора, товстішав він комфортно: просто їв чізбургери і пив пиво. Метью зізнався, що товстішати – це не худнути, з останнім набагато складніше.\nНагадаємо, що Меттью Макконахі не вперше так "знущається" над своїм організмом. Для отримання ролі в драмі "Клуб Далаських покупців" йому колись довелося схуднути майже на 20 кг, а в подальшому – знову товстішати, щоб зіграти роль стриптизера разом з Ченнінг Татум у "Супер Майку". Треба сказати, що зараз вже мало хто артисти заради ролей поводитиметься подібним чином. Відомо, що Рене Зельвегер відмовилася свого часу набирати вагу для ролі Бріджит Джонс, а Том Хенкс взагалі заробив діабет і проблеми з тиском.\nКинопремьеры недели: Некрасивая история, которая красиво снята и семья против цивилизации Меттью Макконахі став викладачем рідного університету Українські паралімпійці здобувають дедалі більше золота 39-річна Наталія Орейро вийшла в світ в прозорій сукні (фото) Клинт Иствуд: "На пробы Том Хэнкс пришел весь помятый" 50-річна Джанет Джексон поправилась на 43 кг за час вагітності Юлія Висоцька в компанії чоловіка і сина блиснула грудьми на червоній доріжці\nзолото вага Меттью МакКонахі роль Том Хенкс зельвегер худнути


КримSOS - Біля Ханського палацу в Бахчисараї зносять історичну будівлю\nГоловна Публікації Новини Біля Ханського палацу в Бахчисараї зносять історичну будівлю\nБіля Ханського палацу в Бахчисараї зносять історичну будівлю\nУ Бахчисараї місцева влада планує знести історичну будівлю, яка, за словами місцевих архітекторів і краєзнавців, входить до охоронної зони Ханського палацу. Про це з посиланням на Кримський архітектурний портал повідомляє Центр журналістських розслідувань.\nБудівля за адресою вул. Леніна, 97, визнана аварійною, і роботи зі знесення вже почалися.\nКолишній головний архітектор Бахчисарая Валерій Борисов пояснив виданню АН-Крим, що немає необхідності зносити будівлю.\n“Її реконструкція можлива, та й коштувала б дешевше, – пояснює він. – До того ж, у 2011 році НДІ пам’яткоохоронних досліджень Києва проводив роботу з визначення охоронних зон поблизу Ханського палацу. І ця будівля входить до охоронної зони”, – сказав Борисов.\nАдміністрації Бахчисарая до Комітету з охорони пам’ятників культурної спадщини від ініціативної групи громадян на чолі з Борисовим надійшло три листи з вимогою узгодження всіх зносів і нового будівництва. Також відомству було направлено дві заявки на визнання будівлі охоронюваним історико-культурним об’єктом. Відповіді на це не було.\nМайже 2 місяці невідомо, де утримують засудженого в РФ українського політв’язня Олега Приходька\nФігурант «справи про диверсію на газопроводі» Азіз Ахтемов також заявив, що його катували


Втекти від коронавируса: куди люди відправляються перечекати епідемію - Tochka.net\nСпойлер: не всі спроби втечі завершуються вдало\n14 квітня 2020, 10:55\nЕпідемія коронавіруса у світі посіяла велику паніку серед неселенія. Так, деякі надивившись новин, вирішують втекти від коронавіруса і перечекати епідемію в якомога більш віддаленому місці. Наприклад, заможні люди самоізолюється на яхтах, в бункерах, замках і на власних островах. За словами Пенні Мосгроув, головного виконавчого директора міжнародного агенства елітної нерухомості Quintessentially Estates, в зв'язку з коронавірусом кількість нових замовлень на покупку та оренду житла класу люкс помітно збільшилася. Як притулок вони найчастіше вибирають шотландські замки, особняки з бункерами або ж безлюдні острови Карибського архіпелагу.\nЩо ж стосується людей без мільйонних доходів, то вони також бояться епідемії коронавіруса і намагаються сховатися від смертельного вірусу з Китаю будь-якими способами.\nОдин британець втік від коронавируса в гори. За час перебування там хлопець трохи здичавів. Люди, які зупинилися в парку Сноудонія в наметах порушили правила самоізоляції. Коли про це порушення у них запитав фермер, один з чоловіків накинувся на нього з палицею. Фермер викликав поліцейських, які порекомендували туристам повернутися в своє постійне місце проживання.\nДві спроби втекти від коронавіруса було зафіксовано в Росії, одна з яких закінчилася смертю.\nРосійський мандрівник Олександр Норка втік в ліс, щоб сховатися від коронавіруса. Однак бажання врятуватися від коронавірусної хвороби призвело ... до смерті. Чоловік отруївся корінням цикути. Перед смертю він відправив дружині повідомлення, що знайшов коріння латаття і збирається їх приготувати. Однак чоловік помилився і приготував отруйну рослину.\nВід коронавіруса в ліс подалася і сім'я в Свердловській області. Сім'я з трьома дітьми пішла в ліс. Вони запаслися провіантом і хотіли перечекати там епідемію. Але не тут-то було. Сестра багатодітного батька заявила в поліцію про зникнення його сім'ї. За один день поліцейські і лісничі знайшли сім'ю в лісі.\nРаніше ми розповідали, що австралійці виносять сміття в карнавальних костюмах на карантині.\nА ти дотримуєшся правил карантину?


Як зросли ціни на Волині | Новини\nУ Волинської області ціни на продукти харчування та безалкогольні напої підвищились на 1,1% у листопаді.\nНайбільше подорожчали овочі (на 12,0%). Зросли ціни на молоко, сало, сири, сметану, хліб, макаронні вироби, масло, яловичину та телятину, рибу та продукти з риби на 8,8–1,4%. Алкогольні напої та тютюнові вироби зросли в ціні на 1,1%, у т.ч. алкогольні напої – на 1,3%, тютюнові вироби – на 1,0%.\nЗростання цін (тарифів) на житло, воду, електроенергію, газ та інші види палива на 6,5% відбулося за рахунок підвищення тарифів на природний газ на 22,9%, опалення – на 1,3%, гарячу воду – на 0,9%. Підвищення цін на транспорт у цілому на 2,0% зумовлено подорожчанням проїзду в автодорожньому пасажирському транспорті на 10,5%. Разом з тим на 1,7% подешевшали паливо та мастила.\nУ сфері зв'язку ціни зросли на 1,6%, що пов’язано з підвищенням абонентної плати за користування місцевим телефонним зв'язком на 8,2%, мережею інтернет – на 3,1%, мобільним зв'язком.\nціни волинь продукти


Конституційний суд РФ: при відвідуванні СІЗО адвоката можна повторно особисто оглядати без складення протоколу | ADVOKAT POST\nГоловна Сторінка » НОВИНИ » Конституційний суд РФ: при відвідуванні СІЗО адвоката можна повторно особисто оглядати без складення протоколу\nКонституційний суд РФ: при відвідуванні СІЗО адвоката можна повторно особисто оглядати без складення протоколу\nКонституційний суд РФ проголосив постанову по справі щодо перевірки на відповідність Основному закону країни норми Федерального Закону «Про утримання під вартою підозрюваних і звинувачених у вчиненні злочинів». Заявник – адвокат – при відвідуванні СІЗО піддався повторному особистому огляду без складення протоколу.\nПро це повідомляє Legal.Report.\nЗгідно з матеріалами справи, адвокат АП Татарстану Раміль Ідіятдінов в ході відвідин СІЗО-3 в Бугульме пройшов перевірку металодетектором і здав заборонений до використання в режимній зоні стільниковий телефон. Однак уже в локальній зоні його зупинив інспектор, який помітив в кишені захисника предмет, що формою нагадує телефон. Ідіятдінов знову був підданий огляду. Заборонених для пронесення предметів не виявили. На вимогу скласти протокол огляду і представити його правові і фактичні підстави адвокат отримав відмову.\nСприйнявши такі дії принижують його честь і гідність як громадянина і адвоката, Ідіятдінов звернувся в прокуратуру, а потім до суду із заявою про оскарження дій співробітників слідчого ізолятора. В ході розгляду з’ясувалося, що особистий огляд захисника, перевірка вмісту його кишень, огляд одягу і вивчення предметів (процедура, регламентована нормами КоАП РФ), не відбувались. Суди, включаючи ВС РФ, послідовно відхилили скаргу адвоката, вказавши, що, згідно з наказом Мін’юсту Росії, якщо заборонені предмети не виявлені, то складання офіційного протоколу не потрібно.\nІдіятдінов подав скаргу в КС, вимагаючи визнати, що це не відповідає Конституції ч. 6 ст. 34 ФЗ «Про утримання під вартою підозрюваних і звинувачених у вчиненні злочинів». Заявник вказав, що оспорювана їм норма без достатніх для цього підстав встановлює різне правове становище адвокатів і представників органів дізнання і слідства як осіб, огляд яких не допускається.\nУ проголошеному постанові КС вказано, що право на отримання кваліфікованої юридичної допомоги закріплено в Конституції РФ. Закон про адвокатську діяльність дає право адвокату безперешкодно зустрічатися зі своїм довірителем наодинці і без обмеження числа побачень та їх тривалості. При цьому, як неодноразово раніше відзначав КС, закон не встановлює недоторканність адвоката. Реалізація адвокатом права зустрічей з підзахисним не означає відвідання ним слідчого ізолятора без дотримання відповідних режимних вимог, які покликані забезпечувати безпеку всіх осіб, які перебувають на території установ.\nРазом з тим огляд речей і одягу адвоката за межами звичайних перевірочних заходів на КПП, іншими словами – при підозрі його в спробі пронесення заборонених предметів, «носить безальтернативний характер». Адвокат не може відмовитися від проходження такого огляду. Тому з метою захисту його прав в даному випадку повинна бути передбачена можливість письмової фіксації підстав, ходу і результату огляду. Оформлення огляду і його відеофіксація можуть надаватися на вимогу адвоката і повинні зберігатися як мінімум протягом терміну, виділеного на оскарження законності огляду.\nКС РФ вказав, що оскільки проведений повторний огляд Ідіятдінова не спричинив для нього негативних правових наслідків, то справа перегляду не підлягає.


Стресові ситуації впливають на повноту у дівчаток | Схуднення\nВже були подібні дослідження , які довели вплив стресу на зайву вагу. Тепер з’явився новий доказ того , що стрес впливає на повноту вже з віку від одного року. Дослідники знайшли зв’язок з тим в якій обстановці живуть маленькі дівчинки ( наприклад , якщо в сім’ї є стреси , насильство або інші проблеми ) – це може вплинути на розвиток повноти після п’яти років. До такого висновку дослідники прийшли при порівнянні з дівчатками , що живуть в спокійній обстановці.\nЧитати ще : Інститут здоров'я


Вогонь у Чорнобилі: ліс палає | Вікна-Новини\nВікна-Новини / Вогонь у Чорнобилі: ліс палає\nВогонь у Чорнобилі: ліс палає\nУ зоні відчуження продовжує горіти ліс. Вже 5-й день вогнеборці намагаються локалізувати пожежу на території лісгоспу “Чорнобильска пуща”.\nВогонь нині розповсюдився між колишніми селами Буда Варовичі та Кошилівка.\nГустий дим затьмарив небо вздовж кількох кілометрів. На деяких ділянках видимість майже нульова. Це ускладнює переправку пожежної техніки до епіцентру пожежі.\nНадзвичайники повідомляють, що усіма силами намагаються загасити полум’я. За інформацією ДСНС – гасять вогонь 75 вогнебоця та 15 одиниць техніки.\nборяться важко гасять дим дихати підпал палає пожежники пуща розгорається Чорнобиль