Право кохати - ЛАВАНДА РІЗ\nЗнаю, звучить абсурдно, якщо не знати справжнього змісту! А правда полягає в тому, що мене оберігає породження зла, темний страж, який проник в наш світ. Його особиста зацікавленість мною, його жага відчути кохання – і є тією шкідливою звичкою, бо світлі почуття непритаманні демонам, особливо древнім. Але цей вирішив ризкнути, кинути виклик темряві та отримати право кохати! Через що моє життя розділилося на “до” та “після” і я дуже хочу розповісти вам історію народження нашої любові! На межі емоцій, пристрасно, моторошно-хвилююче!”\nТе, що я ще досі жива – це все завдяки… шкідливій звичці.\nЗнаю, звучить абсурдно, якщо не знати справжнього змісту! А правда полягає в тому, що мене оберігає породження зла, у якого виявився настільки дивний недолік. О, так, я розумію, що виглядає це як марення шизофреніка на сповіді, але це стало аксіомою мого життя.\nІ це моє життя розділилося на дві половини на «до» та «після».\nАле те, що було «до» тепер здається лише мильною бульбашкою – райдужною, оманливою та порожньою.\nЦя різнобарвна, безглузда кулька лопнула, як ніби її й не було! Залишивши після себе лише відчуття брехні та спустошення. Так іноді, напевно, буває, коли ти перший раз дізнаєшся про те, що казки – це всього лише вигадка, а доброго Санта Клауса ніколи не було, немає і не буде. І коли ти про це дізнаєшся – закінчується твоє дитинство і ти розумієш, що ось вже стільки років тобі безсовісно брехали з найщирішими намірами та милими усмішками на обличчях.\nАле тепер цього часу для мене не існує, особливо після того, як я переконалася, що на відміну від добрих казок, жахи та моторошні історії цілком реальні! Я сама відчула на собі цю реальність в проміжку між «до» та «після». Пережите мною жахіття, загрожує перетворити це «після» на смертельну агонію. І ніхто, абсолютно ніхто в цьому світі, хто населяє нашу нейтральну зону, як її називають «там», не зможе мені допомогти. Ніхто і ніщо! Тому що ВІН тут! Він проник сюди слідом за мною. … Демон пітьми! … Рафаїл!\nІ його особливий інтерес до мене і є його шкідливою звичкою. У якийсь момент того пекельного існування я стала слабкістю виплодка темної сторони. Але щоб жити в цьому «після» – потрібно спочатку розповісти про проміжок, котрий змінив геть усе.\nЩось мене непокоїло вже з ранку. Спочатку страшенно не хотілося вилазити з теплого ліжка. Писк будильника здавався набагато різкіший та нестерпніший, ніж раніше. Поглянувши на відображення свого обличчя у ванній кімнаті, я вперше подумала, про те, що молодість виявляється не нескінченна, що це всього лише вислизаючий відрізок часу. Побачивши свій заспаний, пом’ятий та дурнуватий вираз обличчя – настрій одразу погіршився. Промайнула думка, що потрібно все-таки відвідувати косметолога і масажні кабінети. І одразу накотило роздратування. «А як для всього цього викроїти час, якщо робота займає у мене більшу частину доби?!!»\nЗгадавши про роботу, я остаточно спохмурніла. Наспіх умившись та почистивши зуби обпалюючу холодом м’ятною пастою, я, нарешті, дісталася до кухні й поставила на плиту джезву. Процес роздумів про майбутній день вже запустився і, звичайно ж, мене протверезило шипіння кави, яка знову «втекла». І чому я засмутилася? Вже давно треба звикнути, вона тікала у мене з періодичністю рівно добу через дві!\nПопиваючи маленькими ковточками ароматний напій, я прислухалася до внутрішнього відчуття, яке час від часу в мені ворушилося. Дивно, але вчорашній ентузіазм наче хвилею змило! Сьогодні ця поїздка вже не здавалася мені такою багатообіцяючою. По-перше, стали закрадатися сумніви, що ми накопаємо там що-небудь гідне тих припущень. По-друге, не хотілося тягнутися за двісті кілометрів в таку сіру погоду, яка відлякує усі позитивні емоції. Ідея Каміли різко перестала здаватися вдалою, цей матеріал точно був не вартий стількох мук. І чому я тільки з нею погодилася?! «Це ж треба слухати всю дорогу ниття Антуана на задньому сидінні!» Фотограф він був відмінний, а ось співрозмовник – ворогу не побажаєш! І що нас тільки смикнуло взятися за рубрику «Неймовірні таємниці та загадки світу»?\nЧим більше я думала, тим більше зростало небажання вирушати в дорогу, і воно вже погрожувало перейти в ломоту суглобів.\nНаспіх поснідавши та одягнувшись, захопивши з собою сумочку, я вийшла з квартири з препоганим настроєм.\n…Але ж треба було прислухатися до інтуїції! … Тепер я це розумію. Внутрішній голос все-таки був розумнішим за мене і від щирого серця бажав мені добра. Але я недовірливо, як і більшість людей чинить в таких випадках, відмахнулася від дарованого нам шостого почуття. І хто тепер скаже, що мені не намагалися перешкодити зробити помилку? Вони намагалися, чесно сіючи сумніви в моїй душі тихими та тужливими голосами. Але я ж доросла та самостійна жінка, хіба стала б я піддаватися хвилинним слабостям?! Звичайно ж, ні!\nВискочивши на вулицю, на ходу поправляючи комір свого плаща, я не без задоволення помітила спрямований в мою сторону захоплений погляд молодика, який виходив з таксі. Він глянув на мене з легкою усмішкою, трохи піднявши брови і мій настрій помітно покращився, компенсуючи ранковий самоаналіз дзеркального відображення. Значить, все-таки вірне твердження, що «краса страшна сила!»\nОт легковажна ідіотка, знайшла про що думати!\nКаміла й Антуан вже чекали на мене в машині. Каміла сиділа за кермом, нервово барабанячи пальцями по чорній шкірі. Цікаво, що її розсердило? Або те, що я запізнилася на сім хвилин, або вже встиг дістати Антуан. Адже він віртуозно може всього лише однією фразою налаштувати проти себе оточуючих. Хоча ні, навряд чи, сам фотограф, відкинувшись на спинку заднього сидіння сидів в напівдрімоті.\n– Привітик всім! – вмостилася я як зазвичай поруч з водієм. – А що такі кислі міни? – в першу чергу я зверталася до Антуана.\nМи були знайомі з ним приблизно вже років зо два, а я все ніяк не могла спокійно дивитися на його манірність. Антуан був геєм і не приховував цього. А я не приховувала того, що вважаю злочином позбавляти жіночу половину такої непересічної зовнішності, як у нього.\nВін розплющив свої виразні мигдалеподібні очі й скривив красиво окреслені пухкі губи, відповідаючи з удаваною зневірою:\n– Боже мій, Софі, ти ще питаєш! Ця липка волога мряка зіпсує будь-який настрій! По-перше, зачіска! Подивися на моє волосся – безформний стіг соломи! А по-друге, тиск! Адже я дуже тонко відчуваю зміни атмосферного тиску! Моя метеозалежність зведе мене з розуму!\nКаміла красномовно закотила очі. Стало ясно, що все це вона вже вислухала і швидше за все не один раз.\n– Гаразд, поїхали, – кинула вона. – Не будемо гаяти часу. Через чотири години будемо на місці, а до вечора повинні повернутися додому. … Тим більше що у мене сьогодні побачення.\nАнтуан тут же пожвавився:\n– З ким? Невже з цим детективом?! – він томно прикрив очі. – О, так, цей чоловік … – далі він вже не продовжував, ворушачи губами, немов давлячись слиною.\n– Так, ти дивись губу на мого хлопця на розкочуй, а то я не подивлюся, що ти наша подружка! – хрипкий й низький голос Каміли розсмішив мене. Ось кому потрібно було народитися чоловіком.\nЩоб хоч якось скрасити поїздку я ввімкнула радіо, перебираючи станції, поки не спіймала дуже вдалу хвилю, трохи романтизму не завадить.\nКаміла уважно стежила за дорогою, поспішаючи швидше виїхати з міста, поки не утворилися затори, в яких в наш час люди дорослішали, старіли та бездіяльно калічили собі життя. Моя напарниця могла собі дозволити поговорити лише на порожній трасі і лише по суті. Легковажні міркування та інша жіноча балаканина були цій людині не властиві. Звичайно, у Каміли було багато своїх «заскоків», але вона мені подобалася, не дивлячись на відому схильність жінок до таємного суперництва.\nЗ Камілою ми познайомилися на факультеті журналістики в Мельбурні, шість років тому. Потім наші дороги розійшлися. Вона влаштувалася на телебаченні в Штатах, а я осіла в британському видавництві «Гросс». Але два роки тому все змінилося. Один мій знайомий з Коннектикуту запропонував мені непогану роботу. І я переїхала в Штати без будь-яких вагань, прийнявши рішення всього лише за п’ять хвилин. Часом мені подобалося міняти навколишнє оточення. Це вносило свіжий струмінь у відчуття та сприйняття, даючи новий поштовх моєму творчому потенціалу. Коли Майкл зустрів мене в аеропорту, я на сто відсотків була впевнена, що всі зміни лише на краще, ніж я думала спочатку. По-перше, працювати в такому великому видавництві відомого наукового журналу було вже везінням. По-друге, на мій превеликий подив, працювати в парі мені треба було з вже знайомою мені людиною, а це набагато полегшувало завдання і процес вливання в колектив та робочий ритм. Цією людиною виявилася Каміла. І, по-третє, Майкл. Він завжди мене приваблював, але у нас ніколи не виходило перевести наше спілкування в тривалі стосунки, тим більше, що з боку Майкла спостерігався такий самий інтерес. Ось така виявилася потрійна удача!\nМені подобалося працювати в журналі, шукати матеріали, вивчати добірки статей, проводити власні розслідування. Пізніше нам доручили окрему рубрику, і ми стали копатися в темі непізнаного та незрозумілого, розвінчуючи міфи. З Камілою було легко, незважаючи на її складний зовсім не жіночий характер. Мені подобалася її хватка, її цілеспрямованість, здатність підходити до ситуації з зовсім іншого боку, на який мало хто звертав увагу. Коли Каміла входила в раж, віддаючись роботі повністю, вона ставала жорсткою та вимогливою, невтомно домагаючись свого до знемоги. Ця рішуча, розумна й тверда молода жінка не давала нікому спуску, тим більше чоловікам, які з часом починали її боятися, розмірковуючи про те, що творець помилився в виборі її статі. Але мені симпатизували всі її якості. На неї можна було покластися в будь-яку хвилину. В різних питаннях вислухати її неупереджену конструктивну думку та отримати слушну пораду. Я ніколи не бачила, щоб вона нила або скаржилася на щось, і в цьому ми з Антуаном їй частенько заздрили, таку витримку не завжди зустрінеш серед наших колег, а вже тим більше серед її прекрасної половини. Тому ми всі втрьох й спрацювалися! Бо хто ж ще крім Каміли витерпить манірність та капризи жіночного фотографа, і мою легковажність та необов’язковість, які часом на мене накочували.\n– Знаєш, для мене має відбутися щось важливе сьогодні ввечері. Я це відчуваю, – промовила Каміла, не відриваючи погляду від дороги. – Джейк, це той чоловік, якого я хотіла б бачити поруч із собою.\n– Все буде чудово, Кем! Я ж бачу, що ти не байдужа Джейку! І я вже рада за тебе. Ну чому тебе щось ще турбує? – абсолютно щиро здивувалася я.\n– Вона переживає, що може налякати його своєю непохитною волею та незграбністю, а ще різкими випадами в бік того, хто порушує коло її особистого простору, – тихо промовив Антуан, не розплющуючи очей.\nЯ закусила губу, приготувавшись до гнівної відсічі з боку подруги, але Каміла, насупившись, вперто мовчала. Схоже, її дійсно цікавила думка з позиції Антуана.\n– Тобі не вистачає вразливості, трошки навіженості, трошки легковажності, зворушливості й кокетства, як у Софі. Чоловік повинен відчувати себе переможцем, а не переможеним, ганебно покладеним на обидві лопатки в перші ж хвилини спілкування, – продовжив він.\n– Боюся, якщо ти не зупинишся, то ми дочекаємося того, що кращої кандидатури аби піти на побачення з Джейком ніж ти, Антуане, годі й шукати! Ти ж ввібрав в себе всі премудрості жіночої статі! – з ледь помітним докором видавила я, ховаючи посмішку. – Джейк розумний хлопець, можливо, він розгледів в Камилі те, що давно шукав.\n– Дуже може бути, – промовив Антуан, розплющивши свої дивовижні волошкові очі.\n«Ну чому такі гарні очі дісталися чоловікові?! Навіщо, спокушати інших чоловіків? Справедливості немає»\n– А ми з тобою Софі, як завжди знедолені, особисте життя горить синім полум’ям! – немов продовжуючи мої думки, додав Антуан. – До речі, – його погляд став одночасно хитрим та нетерплячим, – А чому ми не чуємо і більше не бачимо Майка?\nЯ зітхнула і відвернулася, дивлячись у вікно на пролітаючі пейзажі, згадуючи нашу останню розмову з Майклом.\n– Майк виявився зовсім не принцом, – буркнула я, розуміючи, що від Антуана так просто не відбутися. Так що довелося трохи заглибитися в пояснення. – З ним легко й весело, але це все, що він може дати. Я думала, що коли у тебе складаються з чоловіком досить тісні стосунки, то само собою з’являються якісь зобов’язання один перед одним, серйозність намірів чи хоча б якийсь натяк на них. Але Майк виявився неготовим дбайливо зберігати наші стосунки та мріяти постаріти разом зі мною. Його набагато більше влаштовують рідкісні побачення, галасливі компанії, веселощі і ні до чого не зобов’язуючий секс. А я бачу своє особисте життя трохи інакше. Незважаючи на свою легковажність, як ти висловився, в душі я залишаюся консервативною дівчиною, з відгомонами химерних старомодних правил.\n– Та вже, дівчата, – надувши пухкі губки, прорік Антуан. – Боюся, з такими запитами ви залишитеся старими дівами!\n– А хто тобі сказав, що мене це напружує?! – відразу ж прийняла я оборонну стійку, перейнявши її модель у своєї подруги Каміли, яка, дивлячись на дорогу, лише криво посміхнулася, слухаючи наші розмови.\nКоли у нас з Антуаном починалися перепалки, Каміла мудро віддалялася, даючи нам можливість виплеснути всі накопичені емоції. А сперечатися з Антуаном ми могли на різні теми. Особливо мене вражала його обізнаність у віяннях жіночої моди. Він легко міг розкритикувати будь-яку зустрічну дівчину або жінку, і це вже увійшло у нього в звичку. Він постійно кидав колючі зауваження з приводу то однієї, то іншої деталі одягу з таким видом знавця, що перед виходом на роботу, я деякий час скептично розглядала себе в дзеркалі з думкою про те, що ж скаже Антуан. А часом він бував таким образливим та дратівливим, що, іноді наступаючи на горло своєму власному самолюбству я намагалася змовчати, аби не спровокувати його чергову істерику.\nЧас від часу мене бавила думка про нашу дивну команду. Мужня, з загартованим, витриманим та твердим характером Каміла з одного боку, і жіночний, безперечно розумний та талановитий, з відмінним смаком Антуан з іншого боку, а я як звичайнісінька безпосередність між ними.\nСлава богу, Антуан був не налаштований продовжувати далі обговорення моєї особистої історії з Майком, і я вирішила вчасно притихнути, притулившись лобом до холодного скла, по якому сповзали великі краплі дощу, залишаючи після себе довгі доріжки, немов сліди від равликів.\nДо місця призначення ми дісталися без пригод близько полудня.\nІ на наполегливе прохання Антуана вирішили трохи перекусити, перш ніж приступити до роботи. Я легко з ним погодилася, тому що паралельно можна було опитати місцевих жителів в кафе, в яке ми зараз прямували.\nСвоєю вишуканою манірністю Антуан тут же прикував до себе увагу якихось хлопців, які обідали за сусіднім столиком. По їхнім недбалим презирливим поглядам я зрозуміла, що вони далекі від толерантного ставлення до секс меншин, і почала хвилюватися аби чого не вийшло, бо мені не подобалось, коли ображали Антуана. А ось в нашу з Камілою сторону ці чолов’яги поглядали більш зацікавлено, стріляючи своїми нахабними очима. Але Каміла, як завжди, не звертала на такі знаки зацікавленості ніякої уваги, зосереджено наминаючи свій гамбургер. А я, покінчивши з салатом, вирішила поставити кілька пробних запитань офіціантці, жестом запросивши її підійти.\n– Скажіть, – швидко кинула погляд на бейдж, – Саманто, можу я поцікавитися щодо однієї теми? – глянула я прямо в очі смаглявій дівчині, за звичкою надавши своєму голосу впевнений професійний тон. – Ми журналісти журналу «Планета та життя». Нещодавно до нас надійшла інформація про ваше містечко, яка власне й змусила нашу команду сюди до вас приїхати. Вам що-небудь відомо про нічні спалахи над місцевим кладовищем?\nВ її очах швидко промайнув жах! Стало зрозуміло, що вона, звичайно ж, чула про це явище, але чомусь опустивши погляд, молоденька офіціантка похитала головою й тихо промовила:\n– Вибачте, але я нічого не можу сказати з цього приводу, – і миттєво зіщулившись вона поспішила піти. Але мене зацікавило відчуття її переляку.\n– Звичайно, вона нічого вам не скаже! – раптом подав голос один з тих хлопців за сусіднім столиком. – Їхня сім’я дуже віруюча, щоб розглядати це явище не тільки як божий гнів.\n– А ви значить, не дуже набожна людина? – підозріло примружилася я, тут же з цікавістю втупившись на хлопця. Він якось неоднозначно знизав плечима, і я вхопилася за нову можливість обговорити цю тему. – Тоді може бути, ви поділитися з нами своїми міркуваннями?\n– А ви вкажете моє ім’я в статті? – недовірливо глянув він на мене з-під насуплених брів.\n– Як побажаєте! – ввічливо посміхаюся, спонукаючи його до подальшої розмови.\n– Тоді краще вкажіть, заради цього я може бути навіть куплю ваш заумний журнал! – вигукнув хлопець, і я вже вловила в очах Каміли неприховану іронію.\n– Добре, – кивнула я. – Так що ви можете нам розповісти?\n– Я не вчений, щоб судити про те, що там коїться, але не думаю, що богу є діло до нашої діри. Та й до чого йому злитися на небіжчиків, по-моєму, вони вже своє отримали! Я на власні очі бачив це сяйво на цвинтарі. Одразу як глянеш дуже моторошне видовище, але потім тебе вже починає до нього тягнути, але я ніколи не заходив на територію самого кладовища під час цієї ілюмінації.\n– Що ж так? – не витримала Каміла, змірявши його зарозумілим поглядом.\n– Тільки не треба думати, що я боягуз! – відразу ж огризнувся хлопець. – Просто я не дурень!\nКаміла недовірливо підняла брови.\n– Нам цікава будь-яка інформація, містере…? – я замовкла, запитально дивлячись йому в очі.\n– Дойл. Пітер Дойл! – промовив він. – І це не вперше, коли світіння з’являється над цим місцем. Мій дід розповідав мені, що точно так само, воно з’являлося за часів його молодості. Так ось, тоді зникли кілька сміливців, які виявили бажання увійти в це сяйво. І більше їх ніхто і ніколи не бачив! Навіть черевиків від них не залишилося, вони немов розчинилися в повітрі. Тому тут справа не в хоробрості. Місцеві знають про це і побоюються підходити близько. Дехто навіть подейкує, що це відкриваються ворота в потойбічний світ. Особисто я не вірю, але краще на собі не перевіряти.\n– А що, минулого разу, за часів вашого діда, ніхто з вчених не зацікавився цим явищем? – я була вся в увазі, навіть Антуан перестав колупатися в своїй тарілці, з сумнівною цікавістю дивлячись на балакучого хлопця. Решта молодиків стримано та мовчазно підтримували свого друга Пітера, який не затримався з відповіддю:\n– Навряд чи до цього комусь було діло під час другої світової війни. А потім спалахи зникли. І ось вже приблизно три тижні, як вони з’явилося знову. Ви перші з журналістів, які приперлися на це подивитися. Шкода, що ви не з телебачення, а то б ми з хлопцями засвітилися на якомусь каналі!\n– І що, це світіння спостерігається щоночі? – чомусь в моєму голосі відчувався сумнів, який вочевидь ображав мого співрозмовника. Пітер роздратовано кивнув, допиваючи останній ковток пива. І тут Каміла знову вставила своє слово:\n– А як реагує на це поліція? Місцева влада? Адже наскільки я зрозуміла, про це шепочеться вже все містечко?\nЇї питання викликало у них досить дивну реакцію. Неначе вона дуже вдало пожартувала. Хлопці почали скалити зуби й давитися від сміху.\n– Вибачте, але я, мабуть, чогось не зрозуміла? – у погляді Каміли вже запалилося професійне чуття.\n– Ви жителі величезного мегаполісу просто не уявляєте собі буденність нашого містечка, – з насмішкою видавив Пітер. – Тут дуже сильно затвердилася лютеранська церква. Складно знайти сім’ю, яка б не відвідувала проповіді пастиря Ніколаса. Це стосується як простих громадян, так і поліції, разом з усіма місцевими адміністративними чиновниками. Всі вони свято вірять, що світіння – це знак диявола, особливо після того, як там поховали одну дівчину, яка наклала на себе руки.\n– І ви вважаєте все це неймовірно кумедним? – тепер вже насупилася я. Мені не сподобалося їхнє зневажливе ставлення до факту самогубства, те, як вони всі пирхнули, коли Пітер згадав про цю дівчину.\n– Скажімо так, – раптом заговорив низьким басом, один з хлопців, який досі мовчав, і щось слизьке промайнуло в його очах. – Це відповідь на ваше запитання з приводу глибини нашої віри, міс Гарден. – З цими словами, всі троє піднялися як по команді і, не зволівши попрощатися, не озираючись покинули кафе.\nЦей слизький холодний пронизливий погляд все-таки дивно на мене подіяв. Але від мене не вислизнув ще один цікавий факт, така вже була моя професія – звертати увагу на всілякі дрібниці.\n– Звідки він дізнався моє прізвище? Адже я не казала, як мене звати і посвідченням не розмахувала? – задумливо промовила я.\n– Може він читає наш журнал і сам здогадався, – знизала плечима Каміла. – Зрозуміло одне, щось в цьому Тауленді не так. Потрібно докладніше розпитати місцевих жителів.\nАле більше наше розслідування не просунулося ані на крок. У кого б ми не запитали про сяйво на нічному кладовищі, ніхто не бажав з нами про це розмовляти. Їхні обличчя злякано витягувалися, очі округлювалися, а губи починали тремтіти.\n– Минуле століття якесь, їй богу! Або масова істерія? Давненько у них, напевно, не було хорошого психоаналітика! – зробила висновок Каміла, кинувши на мене мигцем зосереджений погляд своїх карих очей. Засунувши обидві руки в кишені куртки, вона повільно промовила, роблячи чіткі наголоси, щоб ми з Антуаном змогли її розчути:\n– Схоже, щоб закінчити справи, нам самим доведеться залишитися тут на ніч і переконатися на власні очі, або назавжди спростувати цей факт!\n– Ні! – випалила я занадто емоційно. – Це вже ні в які ворота, Кем! Ну нехай мої плани на вечір, навіть чорт з ним з Антуаном…\n– Щиро дякую, – не забарився, вставив він похмуро.\n– Але ти, Кем?! Ти ж сьогодні зібралася на побачення! Ти так довго цього чекала, стільки надій! Невже якийсь нічний цвинтар може зрівнятися з побаченням із Джейком?! – я дійсно була вражена такою ідіотською самопожертвою заради роботи.\n– Нічого. Я зателефоную йому і перенесу зустріч на завтра, а краще на суботу, – спокійно вимовила Каміла, анітрохи не схвильована таким несправедливим порівнянням і похмурою перспективою ночівлі на кладовищі. – Не тягатися ж нам сюди ще раз?! – більш командним і владним тоном заявила вона. – Все вирішено, ми залишаємося! Давайте пошукаємо якийсь пристойний мотель і знімемо номер.\n– Ну, і що ми будемо робити до вечора? – одразу поникнувши, поцікавилася я, подумки прощаючись з планами відпочити сьогодні ввечері в клубі разом з Джессікою. «Потрібно буде подзвонити кузини і все їй пояснити», промайнуло у мене, і тут моя зловтішна радість з приводу пропущеного вечора, все ж таки нерозсудливо спливла на поверхню. Я знову зірвала спробу моєї кузини познайомити мене з якимось там хлопцем.\n– А знаєте що, ви як хочете, а я для підбірки розшукаю сім’ю самогубці і постараюся з’ясувати причини трагедії. Не погано було б зрозуміти, чому місцевий священик пов’язує цю смерть з нічною ілюмінацією! – ну ось, а ще весь час докоряю Камілу в трудоголізмі, а самій ніколи на місці не сидиться.\n– Без мене! – заперечуючи, змахнув руками Антуан, з видом мученика поправляючи своє укладене пінкою волосся.\n– Добре, а ми тоді оглянемо кладовище при денному світлі! – кивнула мені Каміла, не звертаючи уваги на закотившого очі Антуана. Ще б пак! З його талантом та художнім підходом, йому б в пору клацати виключно фотомоделей, а не надгробні плити. Але сперечатися з Камилою він боявся, напевно вже пошкодувавши про те, що не пішов зі мною.\nЗнайти родичів загиблої мені не склало ніяких труднощів. У поліцейській дільниці, похмуро глянувши на мій пропуск, мені видали адресу без зайвих розпитувань. Поліція всюди недолюблювала нас журналістів, і ця глушина виключенням не стала.\nМаленький одноповерховий котедж потопав в тіні величезних розлогих дерев. Двері мені відчинила така ж низенька, під стать своєму затишному житлу, щупла літня жінка, змірявши мене настороженим переляканим поглядом. В таких маленьких містечках завжди з побоюванням ставилися до чужинців.\n– Здрастуйте, місіс Квеллард. Я журналіст. Мене звуть Софія Гарден, – сунула я їй своє посвідчення. – Ми могли б поговорити про трагедію, що сталася в вашій родині? Тут, в Тауленді, ми проводимо розслідування для нашого журналу. Якщо вас не зобов’яже, то будь-яка інформація пов’язана з останніми подіями в вашому містечку може пролити світло на деякі факти, – я намагалася говорити якомога м’якше, тому що миле зморшкувате обличчя бідної жінки одразу змінилося від болючих спогадів. Моє співчуття було абсолютно щирим. І бачачи її коливання, я вже було вирішила відмовитися від свого задуму, але вона раптом відсунулася убік, жестом запрошуючи мене увійти.\nУ просторій вітальні вся полиця біля каміну була заставлена фотографіями молодої, зовсім ще юної дівчини. Таке гарне обличчя не відразу забудеш! Дивовижні ідеальні пропорції, виразні блакитні очі, зворушливий погляд, лагідна посмішка, яка одразу хапає за душу. На одній з фотографій юна білявка в обіймах симпатичного хлопця. Вони виглядали такими щасливими! … В їхніх очах був цілий океан ніжності та обожнювання. Я мимоволі замилувалася цими відкритими обличчями, дивуючись подібній ідилії, піймавши себе на думці, що у мене ніколи в житті не іскрилися так від щастя очі, як у них. Високий, мужній, широкоплечий юнак на фото виглядав дуже закоханим. Чомусь дивлячись на нього, здавалося, що ця людина володіє теплою щирою душею. А ще, дивлячись на них обох, дуже сильно хотілося вірити, що обидва вони … живі. Я обернулася до притихлої господині будинку.\nВловивши мій погляд, вона гірко похитала сивою головою:\n– Це моя Аріанна та її наречений Річард! Славна … була пара. – Прошепотіла вона. Від слова «була» у мене защемило серце і раптом накотило почуття провини, яке заважало почати розмову.\n– Дівчина просто янгольські прекрасна. Що ж могло змусити її обірвати своє життя? Це зовсім не проста цікавість, повірте мені. Поглянувши на ці обличчя, ця історія чіпає мене за живе.\n– Минуло вже майже три місяці, а я все ніяк не можу змиритися, – пошепки почала свою розповідь місіс Квеллард. – Аріанна була моєю племінницею. Ми жили разом з нею з тих пір, як загинули її батьки. Вона була нагородою та прикрасою моєї самотності. Така жива, весела, кмітлива! Ніколи не відмовляла мені в допомозі. Завжди дбайлива, завжди уважна. Я так хотіла, аби вона була щаслива . … Вони з Річардом дружили ще зі школи. Такий милий і добрий хлопчик. Він віддано упадав за Аріанною цілих десять років. Це була любов, про яку я колись читала в книжках, але ніколи не вірила в існування таких сильних почуттів. Вони розуміла один одного без слів, варто було їм тільки вловити інтонацію або зустрітися поглядом. Поруч з ними я відчувала, що і цей світ може бути досконалим. Вони випромінювали гармонію та радість! Щоправда, багатьох дратувало чуже щастя. Люди з неприязню шепотілися за спиною моєї племінниці, називаючи її красу розпусною. Бо не один десяток хлопців не міг спокійно дихати, якщо вона проходила повз. Але Анна бачила перед собою тільки Річарда. Втім, як і він її. Нарешті, моя мрія здійснилася, і вони вирішили одружитися. Здавалося, навіть я почала світитися від щастя! Незадовго до весілля Річард відправився в Хартфорд забрати там замовлені обручки … – місіс Квеллард тремтячою рукою налила собі в склянку води і зробила кілька ковтків. Трохи заспокоївшись, вона продовжила далі.\n– Але Річард не доїхав додому. Мабуть він так поспішав. Його машина перекинулася на великій швидкості, в поліції сказали, що лопнуло колесо. Річард загинув миттєво, вилетівши через лобове скло, його … розчавила власна машина, простягнувши по бетону. Навіть обручки нема на що було надіти, суцільне місиво. … Аріанна, – господиня запнулася, збираючись з силами, а я відчула, як моє тіло покривається гусячою шкірою і закінчення цієї історії вже чути не хотілося.\n– Аріанна не могла отямитися від горя. Але вона все-таки наполягла на тому, щоб побачити його, або те, що від нього залишилося, в останній раз. Як вона змогла це винести, я не знаю! Тільки в ту мить на її обличчя вже лягла смертельна блідість та погляд став наче скляним. Якби я змогла зрозуміти, що вона задумала в той момент, якби змогла утримати!!! … Але гадаю, вона не змогла б вже жити в цьому світі без нього. У бідної дівчинки не вистачило сил винести настільки страшну розлуку. Чому вона вчинила саме так? …Не знаю. Ймовірно, таким великим був її відчай. Вона залишила записку біля розп’яття, всього на всього одне питання – «Чому ваш бог відібрав у мене моє щастя?» Потім Аріанна піднялася на дах нашої церкви і … стрибнула вниз. Вона померла в лікарні, не приходячи до тями. Пастор Ніколас суворо засудив її вчинок, приписавши її стану одержимість демоном. … Мені навіть не дозволили поховати її поруч з ним, з Річардом, як я не благала їх про це. Вони лежать там порізно. Ніколь поховали в найдальшому та темному кутку кладовища, подалі від усіх, гидуючи її ганьбою.\nЯ слухала місіс Квеллард і навіть не помічала сліз, які котилися по моїм щокам. Ця нещаслива історія кохання пройняла мене до глибини душі. Питати про якесь світіння на кладовищі зараз було нерозумно і вже не обов’язково. А ще я відчула, що щоб я не сказала, намагаючись втішити, я все одно не зможу полегшити біль цієї бідної жінки.\n– Люди бувають дуже жорстокими через своє невігластво, – додала вона, піднімаючи на мене свої каламутні від горя очі. – Несамовито твердячи про добро, вони самовіддано творять справжнісіньке зло, навіть не розрізняючи різниці між цими двома поняттями. Як страшно іноді думати про те, у що ж вони насправді вірять, чому поклоняються. В який момент людська душа впадає в подібну оману? А найжахливіше те, що деяким речам взагалі неможливо знайти пояснення! Дійсно, чому господь дозволив загинути Річарду? Чому дозволив піти Аріанні? Невже їхнє щастя комусь заважало або їхня любов засліпила небеса?… З тих пір я більше не відвідую церкву і рідко виходжу з дому.\nПовисла пауза. У гнітючій тиші було виразно чути цокання годинника в сусідній кімнаті. І більше нічого. Поки я, нарешті, не заговорила, боячись знову поглянути на щасливі обличчя на фото:\n– Я від усього серця сумую разом з вами. Немає сенсу говорити про те, що час лікує рани. Залишається сподіватися, що десь їхні душі зустрілися і вони знову разом, все так само щасливі. Тримайтеся, місіс Квеллард. Вибачте, що потурбувала вас своїм візитом.\nЯ покинула цей будинок з важким серцем. Думки раз у раз поверталися до цієї трагедії і питання про справедливість. Я навіть не зовсім пам’ятаю, як зловила машину і попросила відвезти мене до квіткової крамниці. Купивши оберемок темно-червоних троянд, майже чорних, я вирушила на цвинтар пішки, розпитавши дорогу у продавця. Такий пригнічений стан ще жодного разу мене не відвідував. Я відчувала ніби особисто знала Аріанну та Річарда, і ця втрата немов стосувалася і мене самої. Тому у мене і виникло таке непереборне бажання відвідати їхні могили, віддати данину дотику до пам’яті про їхню любов, посумувати в скорботі біля них про їхні нездійснені надії.\nКрокуючи по курному узбіччю, я все бачила перед собою їхні обличчя на фотографіях. Чому і кому дозволено так різко обривати чиєсь щастя? Як же вберегтися від цього? І чи можна це пов’язати зі звичайною випадковістю, з трагічною безглуздою долею?\nКладовище я відшукала так само швидко. Або я не помітила довгого та звивистого шляху? Ноги наче самі принесли мене сюди. Я стала бродити між надгробків абсолютно не знаючи, де ж похований сам юнак. З холодним завмиранням я розглядала прізвища та обличчя на рідкісних фото. Поки абсолютно випадково не натрапила на цю сіру плиту, з якої, посміхаючись, на мене дивилося миле та щире обличчя.\nРічард Стенлі Крейд\nЯ присіла на зелену траву, поклавши близько холодної мармурової плити половину оберемку квітів. Якби мене запитали зараз, чому я тут, то, напевно, я б не відразу знайшлася з відповіддю. Але мене гризло нестерпне відчуття втрати. Звичайно ж, місце сприяло цьому, але тут була прихована ще якась причина, таємне веління моєї душі ще й досі не розгадане мною.\nВажко зітхнувши, я піднялася на ноги і відправилася на пошук могили дівчини. Я зрозуміла, що потрібно йти в найдальший кут, де городяни сховали останки нещасної закоханої Аріанни.\nВона дійсно була в найтемнішому кутку, куди навіть не проникало сонце через розлогі крони дерев. Чорна плита. На ній невелике фото Ніколь, на якому вона чомусь не посміхалася. І мені навіть здалося, що я помітила в цих очах виразний смуток. Невже здалося?! …Та ні. Я дійсно чітко побачила цю незрозумілу тугу в її погляді. Від крижаного жаху, який знов нахлинув на мене, у мене підкосилися ноги. Я поклала залишок троянд до її могильної плити та задумалася, прислухаючись до тиші. До цієї смертельної непохитної тиші. На кладовищі в цей час я опинилася одна, єдина жива душа серед мертвих доль. Навіть птахи не тривожили спокою мертвих, і вітер, здавалося, обходив стороною найближчі дерева та чагарники. І мені раптом, це так дивно, мені раптом стало ніяково від того, що я жива, а вони ні. Ці двоє так вміли любити один одного, вони пізнали те, що багатьом не буде дано навіть за довге життя. Вони могли б ділитися цим щастям з іншими, віддавати своє тепло цьому неспокійному світові. Але якась зла випадковість так жорстоко обірвала відразу два життя. Чому вони? Адже стільки ж в світі тиняється збоченців, убивць, наркодилерів та інших злочинних елементів! Чому світ не рятує від них? Чому він знищив любов? Про це я ніколи раніше не замислювалася. Найгірше було те, що мені на це ніхто не зміг би відповісти. Я навіть не була впевнена, що душі Аріанни та Річарда свідомо з’єдналися десь там, продовжуючи любити один одного. А раптом «там» просто не існує?! Раптом цей трагічний кінець обірвав всі зв’язки, а згодом про них випарується навіть пам’ять? Мене це сильно зачепило. Атмосфера кладовища навіювала лише важкі та безрадісні думки. І ці думки текли так повільно, або це час минав так швидко. Тільки я не помітила, як згустилися сутінки.\nДивуючись своїй легковажності, згадавши, що забула мобільний в машині і подумавши про Камілу та Антуана, я піднялася на ноги вже в непроглядній пітьмі, попрямувавши до виходу, спотикаючись то об одну, то об іншу плиту.\n… Але раптом темряву розрізали стовпи світла, які виривалися з-під землі, висвітлюючи простір навколо мене. Немов в надгробки були вмонтовані потужні прожектори для нічного освітлення. Заковика була в тому, що я прекрасно розуміла, адже я ж бродила вдень по цьому кладовищу, що ніяких прожекторів і ламп там і близько не було. А що ж тоді було джерелом світла? І раптом мене пронизало ще одне незвідане відчуття – істеричний жах! Почуття, що віднімає сили, дар мови, здатність рухатися і думати. Ступор!\nСвітіння ставало яскравішим, воно засліплювало мене до різі в очах, і здавалося, поглинало мене повністю…\nНа якийсь час моя свідомість, по-моєму, відключилася. Але я не можу сказати точно, скільки ж саме пройшло часу, це було вже не важливо.\nСпочатку я стала розрізняти голоси. Мова рідна зрозуміла, тільки не розібрала, що це за акцент. Потім повернулося сприйняття, і я відчула, що мене грубо тягнуть попід пахви. В ніс вдарив запах спітнілих та давно не митих тіл. І ще я відчула холод. Але бачити я як і раніше ще не могла. Люди, які волочили мене, вочевидь поспішали і моторошно нервували, судячи по їхнім напруженим голосам.\nДодалися ще якісь звуки, скрегіт металу, гуркіт та скрип. Здатність вимовити хоча б звук, до мене теж поки не поспішала повертатися. Мене посадили на холодну підлогу, приваливши спиною до такого ж холодного каменю. Єдине, що я робила, так це судомно й уривчасто дихала.\n– О! Нам знову не пощастило! – пролунав чийсь хрипкий голос, явно розчарований. – Нам би не завадила пара-трійка мужиків! Вона що ще не в собі?\nІ тут я прозріла, в буквальному сенсі цього слова! Але краще б я цього не бачила!\nНапівтемне, слабо освітлене приміщення, голі кам’яні стіни та обличчя, що схилилися наді мною. Я ніколи не бачила таких знеможених та сірих обличь! Я навіть не допускала, що це бродяги або бездомні. Занадто багато в їхніх очах було порожнечі та відчаю! Те, що мої останні спогади пов’язували мене з кладовищем, я б скоріше припустила, що це … небіжчики. Але не з райського саду, а скоріше навпаки. Тільки ось чому я опинилася тут, невже за свої двадцять п’ять років я встигла скоїти стільки смертних гріхів?\nЯ витріщалась на них в усі очі, не промовляючи ані звуку. А вони з гіркою досадою оцінювали мене і говорили про мене в третій особі.\n– Не вистачало нам ще однієї звихнутої істерички, – пробурчала якась подоба жінки.\n– Зовсім дівчисько, навряд чи вона витримає, хіба що зійде за приманку, – промовив наступний бородатий та кудлатий «небіжчик».\n– Потрібно дочекатися Гарольда і послухати, що він скаже. Може, він дозволить нам обірвати її муки? – прогугнявив ще один голос з темряви.\n– Де я? – зміненим до невпізнання голосом видавила я і сама себе злякалася.\n– В пеклі мила, можеш не сумніватися! – зневажливо кинула перша подоба жінки, і знову грубо схопивши мене за руку, вона потягла мене за собою. – Ходімо, покажемо тебе всім і послухаємо Гарольда!\nІнтуїтивно я відчула зростаючий всередині себе протест. Решту «всіх» подібних цим я бачити зовсім не хотіла!\nАле сцени з нічного жахіття тільки починали розігруватися! Протягнувши мене по якомусь темному вузькому проходу, який іде вниз, ми опинилися у величезній витягнутій печері. О, боже! Скільки ж їх тут було!\nВони сиділи на підлозі або визирали з видовбаних в стінах ніш. Світло було тьмяне, але я встигла розгледіти, що їх об’єднує одне – брудний та недоглянутий вигляд, рваний одяг та божевільні погляди, від яких хотілося кричати.\nНаче тіні, збуджено повискуючи, вони вибиралися зі своїх укриттів, з азартом та цікавістю розглядаючи мене. Хтось спробував протягнути до мене руку, але жінка, яка мене волочила безцеремонно тріснула занадто цікавого.\nЯкийсь страшний безглуздий сон!!! Я хочу закричати, але не можу! Значить, я сплю. Потрібно швидше прокинутися. Мене дуже сильно трясе від холоду та страху.\nМене підвели до більш освітленого кутка, де лежав овальний плоский камінь, немов виточений вручну, розміром з величезний обідній стіл, висотою приблизно сантиметрів вісімдесят. Дивно, що я звернула увагу на такі подробиці.\nЧиїсь руки швидко підхопили мене та усадили на середину цього уявного столу або п’єдесталу. Вони, ці люди-тіні, ці живі мерці, оточили камінь з усіх боків. Мій переляканий погляд зупинився на високому чоловікові, який спокійно стояв поруч, схрестивши руки на грудях. Волосся його було повністю сивим, але по обличчю, яке, до речі, було виголене, йому від сили можна було дати років сорок. Внутрішній голос знову мені підказав, що цілком ймовірно це і є той самий Гарольд. І я здається я мала рацію, тому що зустрівшись зі мною поглядом, він голосно заговорив, звертаючись до мене:\n– Мене звуть Гарольд, я старійшина цієї колонії, тут підкоряються моїм наказам, всередині цієї гори я є закон, який ніхто не має права порушувати. Не бійся, якщо ти не зламаєшся – ти звикнеш. Це ще не найстрашніше, що тобі доведеться побачити та дізнатися. Як тебе звати?\n– Софія, – прошепотіла я, не зводячи з нього очей, але в той же час, не випускаючи з поля зору решту інших дивних людей.\n– Як ти думаєш, Софіє, куди ти потрапила? Ти можеш припустити, де ти знаходишся? – він уважно насупився, приготувавшись ловити кожне моє слово. Здоровань, який стоїть поруч із ним хрипко заіржав та вигукнув:\n– Це моє найулюбленіше місце, коли вони намагаються вгадати!\n– У мене два варіанти, – спробувала видавити я, утримуючи залишки самовладання. – Перший – я сплю і бачу жахіття, – мене перервав нестримний знущальний регіт. – Другий варіант, – продовжила я, коли Гарольд підняв палець і сміх тут же вщух. – Так як на момент цього провалу я перебувала на Таулендському кладовищі – я опинилася під землею, серед місцевих небіжчиків. Але більше мені подобатися перший варіант, – тепер вже ніхто не видав ані звуку, лише Гарольд криво посміхнувся:\n– Не хочу тебе засмучувати, Софіє, але другий варіант ближче до реальності. Хоча нам не пощастило ми не небіжчики, ми живі люди, які потрапили сюди так само як і ти, тільки з інших місць і в різний час. Для себе ми називаємо це місце пеклом.\nСлухаючи його, я ляснула себе по щоці, спочатку болю не відчула, тому другий раз я тріснула себе сильніше – щока відразу почала горіти.\n– Ти не спиш, Софі, – похитав головою Гарольд. – З часом ти звикнеш, якщо звичайно не зламаєшся.\nЗнову він про це!\n– Якщо вона так хоче прокинутися, може, я її вщипну ?! – промовив все той же широкоплечий, зарослий чорною щетиною здоровань. Але тут же осікся об холодний погляд свого ватажка.\n– Гаразд, – видихнула я. – Що це за місце? Якщо сюди можна увійти, і всі живі, а не примари, тоді значить, є можливість вийти! – я просто наполягала на відповіді!\n– Це просторова пастка тільки впускає. У пастці не передбачено запасного виходу, – охоче продовжив Гарольд. – Уяви, що пекло все-таки існує. І тут не киплять в маслі грішники, а тягнуть своє існування та борються за виживання звичайні люди, котрі провалилися в чорну діру. Це територія Темряви. Тут все виткане з енергії зла – це його вотчина. Тут правлять демони! О, вони дуже навіть реальні, можеш мені повірити! Янголів я не зустрічав у своєму житті, але в існуванні демонічних сутностей я переконався особисто!\n– Маячня! – я спробувала говорити впевнено. – У вас затьмарився розум. Я ніколи особливо не вірила в існування пекла, – тут я скривилася. – Може, ви ще скажете, що тут повно відьом, перевертнів, вампірів та інших персонажів Хелловіна?\nГарольд знову похитав головою, терпіння у нього було не позичати!\n– Все набагато складніше і реальніше. З подібними персонажами, якби вони існували, людина могла б боротися, але не з демонами виплодками зла. Ти просто зараз ще не готова прийняти інформацію. Я дам тобі кілька діб, щоб прийти до тями. Підемо, я покажу тобі, де ти можеш відпочити, – він простягнув мені руку, і це не сподобалося жінці, що стояла поруч із ним. Це саме вона мене сюди притягла. Кинувши на мене лютий погляд, вона демонстративно розвернулася та пішла геть.\nРуки я не подала. Я спустилася вниз і спробувала протиснутися крізь натовп за Гарольдом. Але раптом один чолов’яга, несподівано схопив мене за плечі, згріб в оберемок, з силою притискаючи до себе, зарився обличчям у моє волосся, з шумом втягуючи мій запах. Я навіть не звернула увагу на біль. Найгірше було відчувати його сморід! Тому дихати мені не довелося.\n– Негайно відпусти її, Томасе!!! – гаркнув Гарольд.\n– Але вона така свіжа, трепетна! Понюхай, як вона пахне! – застогнав бугай, але Гарольд відштовхнувши його в сторону, схопив мене за руку.\n– Це скоро мине, Томасе! Через кілька тижнів запах шампуню та духів вивітряться навіки, – полоснув він мене колючим, засуджуючим поглядом. – Я пропонував вам свою руку, міс, зовсім не з ввічливості! Якщо не хочете, аби вас розірвали зголоднілі чоловіки, робіть, що я вам наказую! – офіційно вимовив він.\nПереляк пройшов, і, не віднімаючи руки, я попленталася за ним.\nПро що я думала? Я продовжувала запевняти себе, що це сон. Адже жахіття можуть терзати цілу ніч. За таку нічку може приснитися ціле життя від початку і до кінця, а на це потрібно чимало часу. Так чому б мені не думати, що я сплю?! Адже легше і куди безпечніше переконувати себе в цьому, щоб не закрадалися думки про реальний жах, від якого сходиш з розуму.\nГарольд притягнув мене до цілого ряду ніш. З десяток цих напівлюдин волочилися за ним, як ніби придворна свита. Зупинившись біля стіни, Гарольд вирвав у мене сумочку. Виявляється, я досі стискала її в руках! Потім, він зірвав з мене мій теракотовий плащ так грубо, що я почула хрускіт безнадійно відірваних ґудзиків. Порившись в кишенях, він витрусив вміст в мою сумку. Діяв він дуже швидко й вправно. Він зняв з мене годинник, рвонув золотий ланцюжок, і почав стягувати мої улюблені срібні кільця. А я навіть не встигла збагнути, як все це втратила в одну мить. Він кинув мій плащ в одну з нижніх ніш, немов підстилку і простягнув мою сумочку одному зі свити:\n– Позбудься від цього, Джеку!\nНавіть уві сні мене обурило це нахабне пограбування.\n– Але! …Якого біса?! Негайно поверніть всі мої речі! Я вимагаю! – я просто відчула, як від злості перекосилося моє обличчя.\nГарольд штовхнув мене на мій плащ і, ігноруючи мої вигуки, на останок стягнув з мене ще й мої туфлі, кидаючи їх тому ж Джеку.\n– На підборах, міс, вам буде тут незручно! – вишкірився Гарольд. Всі інші продовжували пожирати мене очима. Мабуть їх, все-таки тішила моя розгубленість. Закінчивши мене оглядати, Гарольд майже співчутливо промовив, дивлячись на мою червону блузку і чорні облягаючі штани.\n– Та вже, одягнена ти теж не дуже, але спасибі що не в спідниці! – ці його слова вже здалися мені повним маразмом! Можна подумати, вони одягнені за останньою модою!\n– Попрошу Елізабет підшукати тобі зручні лахміття, – побачивши в моїх очах німе обурення і питання, він додав. – Щоб можна було легко тікати, повзти, падати і дертися, і на чому не так помітні будуть бруд та кров.\nІ навіть уві сні я не змогла приховати своєї огиди, а він добре розбирався в емоціях.\n– Сядь або краще лягай. І залишайся тут. Спробуй заснути. Я буду поблизу, ти в цілковитій безпеці. Тобі потрібен час, а його тут в надлишку, як і темряви.\nЯ все-таки підкорилася його порадам. Під цим пильним поглядом уважних, і на мій подив, розумних очей, забилася в нішу, підібгавши під себе ноги. Але спати уві сні я ніяк не хотіла.\nЯ мріяла прокинутися, і чим далі тим сильніше! І все ж продовжувала спостерігати що коїться навколо. Стовпотворіння розсмокталося. Вони кидали на мене цікаві погляди з різних сторін. Хтось спав в своїх виїмках, хтось крутився й сильно кашляв. Кілька чоловік безцільно тинялися туди сюди. Гарольд, присівши на овальний камінь, став про щось приглушено розмовляти з Томасом, кидаючи на мене крадькома важкі погляди.\nДля них я розпатлана дівчина, що забилася в кут, яка витріщається на все переляканими круглими очима. Здається, я навіть не кліпала. Звичайно мене абсолютно не хвилювало, як я виглядаю, адже в порівнянні з цими обшарпанцями – я була просто зіркою.\nРаптом сталося якесь пожвавлення біля входу. Кілька людей тягли щось дуже важке, насилу зваливши його на стіл. І тут я зрозуміла, чому цей камінь був такого брудно-бурого кольору і так смердів! Це була туша якоїсь тварини … або його частина.\nМисливці протягнули Гарольду кілька фляг, а він кивнув їм в мою сторону, щось тихо пояснюючи. Його свита тут же зосереджено зайнялася справою, кинувшись розрізати м’ясо на шматки.\nЯ вже не помічала нічиїх поглядів – на мене стала накочувати хвиля моторошної нудоти … коли я побачила, як один з цих людей, з явним задоволенням злизує кров зі своїх забруднених рук!\nТому мені довелося ткнутися обличчям в коліна і прискорено подихати, відганяючи задушливу хвилю.\nЩось штовхнуло мене в плече, і я підняла очі. Переді мною стояв роздягнений до поясу чоловік, ні, швидше за все хлопець, але з дуже змученим та втомленим виглядом. За якусь секунду я до дрібниць розібрала його образ: довге, брудне темне волосся зібране ззаду в хвіст, щетини на забрудненому обличчі я не помітила, зосереджені очі, шкода, я не розгледіла якого вони кольору, тому що в цій напівтемряві очі у всіх здавалися темними, широкі вилиці та квадратне підборіддя, опущені вниз куточки губ. Мене вразили його шрами! Ось чому я на нього так дивилася! Його напівоголене тіло, руки, навіть обличчя – було вкрите суцільними шрамами різної величини.\nКоли він штовхнув мене ще раз, я зрозуміла, що він простягає мені маленьку флягу:\n– Це вода, – глухо вимовив він. – Зроби пару ковтків, будеш мені потім винна. Сьогодні ми добре пополювали і заслужили воду. Вода в цьому довбаному місці найдорожча річ. Вона чиста, можеш так не морщитися, – він швидко відкрутив кришку і підсунув флягу прямо до моїх губ, але з рук не випустив.\nВсе ще не виходячи зі свого загальмованого стану, я сьорбнула рівно два ковтки. Він задоволено кивнув і сховав флягу.\n– Мене звуть Брайан. Моя чергу полювати тепер не скоро і Гарольд доручив мені навчити тебе битися і всьому іншому, – цей Брайан глянув на мене з таким розчаруванням, що я навіть образилася, насупивши брови.\n– Що, тягар не в радість? – майже вже своїм голосом буркнула я.\n– Спочатку я посплю, а потім ми продовжимо, – кинув він невесело, тим не менш, не відповідаючи на моє запитання. Брайан застрибнув в нішу наді мною, і вже через кілька хвилин зверху почувся храп.\nМені нічого не залишалося, як згорнутися клубочком на своєму плащі і заплющити очі, тому що дивитися, як ті нещасні з’юрмилися навколо сирого шматка м’яса, зовсім не хотілося. Я сподівалася, що якщо заснути тут, то можливо я прокинуся там…\nНапевно, я заснула, провалилася в якесь неспокійне забуття. Тому що коли мої очі знову відкрилися – овальний стіл був вже порожній, а мешканці цієї комунальної печери забилися по своїх норах. …\nЯ застогнала, у мене вийшло це дуже тонко й жалібно. Адже жахіття до мого жалю не закінчилося! … Прямо переді мною промайнуло чиєсь тіло. Я згадала Брайана і зрозуміла, що це він зістрибнув вниз. Він тут же сів біля мене, і тепер я побачила, що він доволі кремезний та високий, тому що зайняв собою майже всю мою нішу, втиснувши мене в стіну.\n– Думки про те, що ти зійшла з розуму або що ти ще спиш, не полишили тебе? – запитав він так просто, ніби заздалегідь знав про що я думала.\n– А хіба є інші варіанти? – видавила я.\n– Зрозуміло, – зітхнув він. – Їсти хочеш?\nЯ заперечливо похитала головою і мій погляд упав на його оголену спину. Це ж була не спина, а зошит в клітинку!\n– Шрами … звідки? – я просто не змогла не запитати.\n– Єдине, що я тобі можу зараз відповісти – звідти! Я не хочу починати з кінця, тому давай будемо засвоювати все послідовно, щоб не сполохати сприйняття. Запитай що-небудь простіше.\n– Навіщо Гарольд відібрав мої речі? – зітхнула я, згадавши про гаманець, косметичку, візитницю, ключі від квартири й прикраси. Не повертаючись до мене, все так само лякаючи мене своєю спотвореною спиною, Брайан відповів голосом, повним зловісної приреченості:\n– Все, що було в тебе до цього – забудь! Нічого не повинно нагадувати про минуле життя … вірніше про існування загорнутого в яскравий фантик з ілюзорним присмаком щастя. Якщо будеш згадувати, тягнутися думками до минулих уподобань – зламаєшся! Думай ніби ти увійшла в цей світ з чистого аркуша, бо тут потрібні особливі навички, Софі. Я б хотів пояснити тобі все відразу, але не можу. Навряд чи від того барахла, що було в тебе в сумці, тут була б якась користь. Тільки викликати непотрібні спогади про «той» світ. Ну, яка тут користь від гігієнічної полуничної помади, жуйки або брязкалець? Повір мені, тут навіть від презервативів користі ніякої!\n– Презервативів у мене не було! – буркнула я.\n– О, та я дивлюся, ти у нас дівчина легковажна! – обернувся він, сміючись над своїм жартом. – Я розумію тебе, Софі, навіть більше ніж ти думаєш! Я бачив тут різних людей, хтось вже зник, хтось ще тримається. І всі задають однакові питання, хапаються за шмотки, за минулий досвід. Нерозумним було б в нашому випадку залишити собі навіть упаковку вологих серветок – це викликало б ностальгію та біль, знову нагадало б нам, що ми люди, але тут ми вже не люди, а істоти! Забава для демонів! – Брайан розлючено прогарчав й швидко проговорив, опускаючись до шепоту, – Запитай в мене скоріше що-небудь інше, а то я зриваюся, боюся заплутати тебе.\n– Чому Гарольд поставив тебе моїм наставником? Розумніше було б, аби мені все пояснювала жінка, – мені дійсно було цікаво, чому до мене приставили саме цього хлопця. Але Брайан, мабуть, передбачав і це питання, бо він знову розвеселився:\n– Жінки! Деякі з них майже не бувають за периметром. Вони озлоблені та дратівливі. Кожну нову свіжу жінку вони сприймають як чергову суперницю, бо ті привертають до себе загальну увагу. Якщо хочеш щоб тобі видряпали очі – можеш як-небудь поспілкуватися з ними. … У мене більше досвіду, я тут можна сказати … давно, і часу у мене більше ніж у Гарольда, аби підготувати тебе.\n– Підготувати до чого?\n– До виходу. Тут нікого просто так не годують, а головне не поять … водою.\n– А що було в тих величезних флягах, які ви принесли з полювання?\n– Кров вбитої тварини, – недбало знизав плечима Брайан, але, помітивши, що я перестала дихати, посміхнувшись, додав, – Голод та спрага можуть змінити людську істоту до невпізнання. Добре, коли є м’ясо, здобуте на полюванні, гірше було, коли нам доводилося їсти самогубців. Тому Гарольд суворо кладе край спробам суїциду, тим більше що це бісить демонів, – він невдоволено скривився, немов сказав щось зайве.\n– Скільки саме часу ти тут знаходишся? – нехай не думає, про демонів я поки питати не буду, мені б з людьми розібратися.\n– Часу! – пирхнув Брайан. – Час тут відсутній! Тут немає годинників, а якщо вони і потрапляють сюди, то не працюють. Тут немає ані заходів сонця, ані світанків, світила немає, воно не тут. Взагалі немає зірок і Місяця. Неможливо визначити, коли закінчується один день і починається інший. Іноді короткі проміжки здаються вічністю. Навіть зарубки, як Робінзон, робити нереально! Рахувати про себе секунди? Не до цього! Тому неважливо скільки проходить часу, важливіше дочекатися кінця!\n– Добре, який був рік, коли ти потрапив сюди? – не вгамовувалася я, явно нервуючи його питаннями на цю тему, де він був змушений згадувати про своє минуле життя.\n– У 2000 мені було двадцять шість років. Порахувала? – його погляд став недружнім. – Тільки мені не говори! Добре? Я не бажаю знати!\nЯ кивнула, розгублено закліпавши. Це не дуже укладалося в голові. Минуло стільки років, а він і досі виглядає на ті ж двадцять шість.\n– А Гарольд? – обережно запитала я. – Він був до тебе?\n– Гарольд … він був тут одним з перших. Ще з … 1820 року. Я знаю, ти порахувала і не знаходиш пояснень, тому я й сказав – забудь минулі поняття про життя та смерть. Тут інші закони, вони тут трохи помінялися місцями. Гарольд не ходить на полювання, не виходить за периметр. Він керує колонією, і демони, здається, тримають його саме для цього.\nТут мені в обличчя полетіло якесь лахміття. Я обурено підвелася, відсуваючи брудне ганчір’я. Виявилося, що це повернулася та сама жінка, яка мене знайшла:\n– Переодягайся! Це тобі підійде, а свій одяг разом з білизною, віддаси мені, ми його спалимо, – грубо, з неприхованою зневагою кинула вона, втупившись на мене пісним обличчям.\n– Я не хочу це надягати. Мені комфортно і в цьому. Навіщо? – просто так здаватися я не збиралася. Яке б жахіття тут не панувало, додавати до цього ще й вошей мені зовсім не хотілося.\n– Ще й як захочеш! – загрозливо насунулася на мене жінка. – Збираєшся трясти тут своїми спокусливими формами в вузьких штанях?! Твоє надушене вбрання не витримає навіть першого полювання! Будеш як всі! А якщо не станеш переодягатися – Брайан зробить це!\n– Переодягайся, Софі, швидко, поки я затуляю тебе своєю спиною, – сухо втрутився Брайан. – Скоро бруд і запах абсолютно перестануть тебе турбувати.\n– Деяких перестає хвилювати геть усе! Навіть елементарне задоволення, яке дехто може собі ще дозволити! – з викликом та насмішкою, кинула ця нахаба, дивлячись на Брайана з таким самим презирством, з яким дивилася і на мене. Стало зрозуміло, що вона натякає йому на щось особисте. Але Брайан проігнорував її випад, відвернувшись в іншу сторону.\nЯ доторкнулася до лахміття і здригнулася, намагаючись не дихати, пригнічуючи спазми нудоти. Спочатку я зняла верх, начепивши на себе подобу рваної футболки на три розміри більше. Потім низ, натягнувши моторошну подобу розтягнутих заношених спортивних штанів.\nЖінка гидливо взяла мої речі і пішла невдоволено хмикнувши. А я сиділа і боялася поворухнутися, відчуваючи затхлий сморід.\n– Це Елізабет, подруга Гарольда, – промовив Брайан. – Не думай про те, що на тобі, ані нам, ані їм це не важливо.\n– Елізабет теж не залишає периметр? – тремтячим голосом промимрила я. Легко сказати – не думай!\nБрайан просто кивнув головою у відповідь.\n– А що ж важливо, Брайане? – прошепотіла я, чомусь починаючи відчувати, що я все-таки не сплю.\n– Важливо те, що всередині, яка ти людина, яку маєш душу. Якщо щось є, вони візьмуть це і ти, нарешті, звільнишся! А якщо ні, то можна мучитися тут нескінченно. Нескінченно я маю на увазі для цього місця – значить вічно!\n– А ти тут так давно, тому що у тебе всередині нічого немає? – нерішуче припустила я, але в погляді, який він на мене кинув, я побачила стільки болю, що мимоволі відскочила назад.\n– У мене в середині ще багато чого залишилося!!! Просто вона ще не все забрала!!! – прогарчав він, затремтівши всім тілом. Його знервованість тут же передалася й мені. – Все, з тебе поки досить, – шумно видихнув він, трохи заспокоївшись.\n– Ні, будь ласка, не йди! – я рвучко схопила його за плече, мимоволі відчувши тепло його тіла. Теплий, значить, дійсно живий. Але він тут же нервово скинув мою руку:\n– Я хочу їсти! Пізніше поговоримо!\nНе обертаючись, Брайан кудись зник. Єдина тут людина, до якого у мене зародилося якась крихка довіра. Чомусь коли він говорив, я чула в його голосі щирість, і що цю гнітючу правду він сам переживав дуже болісно.\nЯ знову забилася в куток, і у мене перед очима раптом виникли спогади мого останнього ранку вдома. Як багато я зараз віддала б за теплий душ, зубну пасту, запашну каву та м’яке ліжко! Дрібниці затишку, які ніхто не цінує … до певного моменту.\nКраще б він не йшов! Я не можу не думати! Тут же згадала про Камілу та Антуана, про те, як вони шукають мене, про батьків, про Різдво, яке я тепер точно з ними не зустріну. Я навіть встигла згадати, що не встигла до кінця розрахуватися за ремонт моєї машини.\nНі! Потрібно щось робити. Я більше не можу лежати та сходити з розуму!!! Схопилася та пішла прямо до виходу, не звертаючи ні на кого жодної уваги. Майже побігла. Я поняття не мала, куди ведуть ці неосвітлені проходи. Помчала прямо, потім повернула праворуч, наткнувшись на ще один поворот. І знову прямо по тунелю, побачивши попереду сіре світло. Я вискочила назовні занадто несподівано! І …завмерла.\nТут теж всюди була сіра напівтемрява. Навколо цієї гори мертва пустка, потрісканий чорний ґрунт неприховано зяяв своїми ранами, загинувши без вологи. Кошлате сіре небо нависло занадто низько. Нема за що було зачепитися навіть погляду. На кого і де вони полювали?!\nВипадково, в піднебессі я помітила ковзнувшу темну тінь. Намагаючись її розгледіти, задерла голову вгору побачивши, що вона наближається і стає схожою на величезного птаха. Вона опускалася, а я стояла немов прикута до місця, не в силах від страху навіть відвести очей. Хіба бувають птахи розміром з бика? Воно спустилося досить низько, щоб я чітко змогла розглянути, що це зовсім не птах. Скоріше за все, це було якесь чудовисько, яке мало людську подобу. Хіба люди мають крила та такі страхітливі кігті на довжелезних пальцях? А очі! … В цій напівтемряві вони горіли зловісним червоним вогнем. Чудовисько видало оглушливий вереск, немов скрип гальм і опустилося навпроти мене.\nЧому коли хочеться й потрібно б втратити свідомість, то це ніколи свідомо не виходить? Я немов скам’яніла, вкрившись льодом. Серце калатало так, що я сама чула цей відчайдушний дріб, і мені здалося, що істота це теж чує. Воно пильно дивилося на мене, злегка нахилившись вперед. Але, коли воно зробило крок вперед, видавши тихе шипіння, я почала задкувати, упершись спиною в стіну.\n– Не ворушись, Софі! – пролунав голос Брайана з темного проходу. – Дай йому визначитися!\nЧудовисько невдоволено потрясло крилами і знову завищало. Воно все насувалося, і я заплющила очі. Якщо воно мене вб’є, то я не хочу бачити перед собою його мерзенну морду! Його гучне дихання обдало мене жаром. Я так тремтіла, що мені здалося, що це здригається сама гора позаду мене.\nНічого не відбувалося. Я відчувала, що потвора нависла наді мною, але на цьому все закінчилося. І я все ж таки вирішила подивитися. Два червоних хижих ока не кліпаючи дивилися прямо мені в обличчя. І варто було мені лише потрапити під цей погляд – мені в груди одразу вп’ялося щось гостре, і всередині все сколихнулося, душа застрибала наче м’ячик, піднімаючись все вище. Голова крутилась, тіла я вже не відчувала. Що це? Смерть?\nІ тут раптом я почула. Зверху завищало ще одне, тільки більш грізно та протяжно. Воно опустилося позаду видавши дуже дивний звук. Перше страховидло знехотя відчепилося від мене і озирнулося. Другий знову гнівно завив! Здавалося, він лише знизав плечима, а перший вже з розгону гепнувся об кам’яну стіну неподалік від мене, наче горобець об лобове скло. Через хвилину очухавшись, підбите чудовисько згребло себе до купи й перекидаючись, злетіло вгору.\n«Дуже добре, тепер мене зжере другий», – подумала я, переводячи погляд на монстра. Він виявився ще більший та значно вищий. Червоні очі уважно мене вивчали, але він навіть не думав наближатися. Всупереч пораді Брайана, мені захотілося розвернутися та зникнути в проході, але немов почувши мої думки, голос Брайана відповів мені знову:\n– Якщо він захоче, він рвоне за тобою в печеру. Стій, поки все не закінчиться!\n– Чекати поки він не вб’є мене?! – вийшло вимовити у мене.\n– Вони ніколи не вбивають відразу. Лише поступово…\n– Чудово. У мене буде час підготуватися, – бовкнула я уїдливо, стиснувши губи. Кинутий мною погляд на чудовисько, напевно, висловлював не тільки страшний переляк, але ще й докір. – А чому не можна покінчити з цим одразу? Він що відкусить мені для початку якусь частину тіла? – я просто перевершила саму себе, але чудовисько це вочевидь забавляло, мені чомусь так здалося, з того, як воно на мене витріщалося.\n– Якщо ти думаєш, що це буде голова, то марно сподіваєшся, – сердито вигукнув Брайан. – Я не встиг тебе підготувати і усе розповісти. Хто тебе просив вискакувати назовні?! Просто стій тепер і дивися!\nНапевно, в катастрофічні моменти безнадійної небезпеки вимикаються мізки і всі відчуття, навіть страх. Ну, у мене, принаймні, так сталося. Замкнуло. Тому що я не стала стояти та чекати, як було велено. … Я пішла до чудовиська, раз воно стояло на місці. Сама від себе такого не очікувала! Якщо я сплю – то прокинусь, якщо в безнадійній пастці – то навіщо так довго мучитися, як ті нещасні!\nМені навіть вистачило нерозсудливості торкнутися його темних холодних грудей. На дотик його шкіра була схожа на зміїну. Дивитися в очі я йому не змогла, але дуже розбірливо прошепотіла:\n– Якщо з ввічливості, то негарно змушувати даму чекати, а якщо по простому – то недобре бавитися з їжею.\nІ яке ж було моє здивування, коли він голосно пирхнув, немов розлючений кінь, і з одного стрибка злетів вгору, зникнувши з очей, обдавши мене хвилею вітру, створивши мені відчуття ніби я стою на вертолітному майданчику. Постоявши хвилину, отетеріло усвідомлюючи неприродний для себе вчинок, я обернулася. Біля входу до підземелля, насупивши брови застиг Брайан.\n– Він змився, – спробувала обуритися я, чомусь дивлячись на нього винувато.\n– Напевно, тому що, як і я, він ніколи ще не зустрічав такої ідіотки як ти! – хоча його голос здавався сердитим, Брайан раптом швидко підійшов до мене і спробував на секунду мене обійняти, напружено оглядаючись на всі боки. – Мені дуже шкода, Софі, що ти опинилася тут, – пробурмотів він. – Підемо, нам потрібно до Гарольда. Я все тобі поясню пізніше.\nНазад ми йшли мовчки. Він залишив мене біля моєї ніші, і широкими квапливими кроками поспішив до Гарольда. Дуже довго, вони удвох про щось радилися, поки Брайан не повернувся назад. Мені не потрібно було питати, він тут же приступив до роз’яснень.\n– Тобі доведеться звикнути до каламбуру в моїх непослідовних поясненнях. Твоє перше питання прозвучало б, звичайно ж, так – «що це було?». Це були демони. Дуже дивний випадок, який серйозно спантеличив Гарольда, у нього навіть немає припущень. Справа в тому, що першим на тебе напав дуже молодий і тому ненаситний демон. Такі можуть вбити швидко, у них сильна спрага, випив би твою душу за мить, і ти б вже забула про свої муки. Але йому чомусь завадив дорослий демон. Він фактично грубою силою відібрав здобич у молодика, але не наклав печатку на твою душу, як вони зазвичай це роблять, щоб інші не розкочували губу на їхню жертву. Він просто захистив тебе і полетів геть! Хоча я не знаю, що ти там йому шепотіла. Але, незважаючи на це, Гарольд все одно вважає, що цей демон все ж вибрав тебе. Гарольду видніше. Тільки є один неприємний момент. Дорослий демон не вбив молодика, а образив його і відпустив. Є загроза, що демоницям закортить помститися тобі, вони захищають свій молодняк. У цьому проклятому місці, демониці лідирують за кількістю, вони лютіші, кровожерливі та хитріші, пекельні створіння одним словом. Зазвичай, дорослий демон-мисливець вибирає собі жертву і розтягує своє задоволення надовго. В них багато енергії, за століття вони втягнули в себе безліч душ, і ми для них немов розвага від нудьги, щось на зразок десерту. Вони відпивають маленькими ковтками, викликаючи для цього у нас певні емоції, продовжуючи наші терзання. Якщо на тобі стоїть печатка демона – просто так ти померти вже не зможеш, поки він цього не захоче. Чоловіків собі зазвичай вибирають демониці, а жінок відповідно – демони. Коли Гарольд побачив тебе, він відразу відчув, що на тебе обов’язково буде хтось полювати, вони … полюбляють таких як ти. Коли я помітив біля тебе молодого, неврівноваженого демона, я зрадів за тебе, в надії, що твої страждання обірвуться легко. Ну чому той другий втрутився?! Демониці тепер можуть тобі нашкодити. Над жінками, ці фурії знущаються з особливою жорстокістю, вони нападають зграєю, і тоді така душа розривається ними на дрібні частинки, вже не маючи жодних шансів коли-небудь відродитися в нейтральній зоні, тобто в світі людей. Розумієш? – Брайан красномовно свердлив мене своїми потемнілими очима.\n– Я … хотіла б зрозуміти. Але після твого поспішного викиду інформації, у мене накопичилося ще більше питань, – я ж журналіст, я намагаюсь триматися врівноважено, обманюючи, напевно, в першу чергу себе.\n– Став свої питання!\n– Виходить, що ви тут боретеся не за життя, а за смерть?\n– Дуже точний висновок.\n– І … висмоктані демонами душі, можуть пережити друге народження в тому світі, тобто реінкарнація існує?\n– Так, душі можуть відродитися не один раз. Там, в нейтральній зоні, в світі, де ми жили, померлі потрапляють або до світлих, або до темних. Обидві сторони поглинають енергію душ, це їх живить, вони за це борються. І тільки ми бовтаємося тут в цій пастці між життям та смертю.\n– Якщо темрява ковтає душі … як вони потім залишають самих демонів, аби повернутися?\n– Тільки якщо хтось із демонів здохне! Але від старості вони не вмирають. Вони можуть жити століттями! Здохнути він може, тільки якщо його вб’є інший демон. А б’ються на смерть вони часто. І душі в момент розриву його оболонки, піднімаються в світ живих, в пошуках своєї нової долі. Я не знаю, але якось їх там розподіляють світлі. Щоб існувала нейтральна зона, світло і темрява намагаються тримати рівновагу. В одному дорослому демоні може зібратися сотня душ.\n– Як це відпивають по ковтку? – я ніколи б не подумала, що почну серйозно ставитися до потойбічного, незважаючи на те, що ми вели подібну рубрику в нашому журналі. У логічний людський мозок все це не вміщувалося, але я з усіх сил намагалася зрозуміти Брайана.\n– Вони типу гурмани. Демонам смакують певні емоції, ті, що живлять їх – злість, ненависть, страх. Викликаючи у людини ці почуття – вони упиваються ними, висмоктуючи в цей час з тебе частинку твоєї душі. Для них це вишукане задоволення, з таким азартом підживлювати себе. Тому швидко померти вони не дадуть. Якщо тебе поранять дикі тварини, що кишять за периметром – демони вдихнуть в тебе свою силу і рани загояться. Іноді вони самі наносять тобі глибокі й болючі рани, викликаючи для себе такий бажаний для них страх або біль – і п’ють. А потім щоб ти не віддав кінці, лікують тебе. І грати так вони можуть дуже довго. Сьогодні юний демон відчув твій страх і захотів напитися. А ось дорослого мабуть страх не привернув, йому потрібна від тебе якась інша емоція.\nКнига дуже сподобалася! У Вас вийшли такі глибокі філософські роздуми над буттям, над рівновагою в світі. Кажуть нам подобається те, що нам близьке… Можна поцікавитися, що Вас надихнуло?\nДивно, за всіма за канонами вони мають бути приреченими, за всіма легендами добро має бути зверху. Але вінець всеж – любов!\nА ще дивно))) я не люблю містику і жахи, але цей твір\nабсолютно ними не просочений, він надихаючий, піднесено радісний і життєствердний! І хай ми всі живемо в сірій зоні, та лиш вона дозволяє відчувати всі кольори життя и душ!)))\nДякую вашій Музі!\nНеймовірна історія❤❤❤❤Я плакала, а фінальна фраза просто ……дуже – дуже емоційно… таке кохання трапляється напевно раз на міліон..


Северин Обст - автор часописів та любитель Карпат\nМій Львів » Історія » Северин Обст – автор часописів та любитель Карпат\nПолотна Северина Обста\nСеверин Обст – польський художник, який народився на Галичині та прославився своїм вмілим малярством і доброю вдачею. Талановитий юнак з дитинства захоплювався Гуцульщиною, а місцеві жителі скелястих гір неодноразово ставали героями його вже легендарних полотен. Сьогодні розповідаємо про незвичайного ілюстратора та відданого любителя карпатських гір.\nДорога з Нижнього Березова до Відня\nСеверин Обст народився на Франківщині 29 грудня 1847 року у маленькому селі Нижньому Березові. З дитинства хлопчик мав тягу до малярства, добру вдачу і був напрочуд товариським. Свою початкову освіту українець здобув у Яблунівській школі, пізніше опановувати науку перебрався до Станіславова (сучасне місто Івано-Франківськ), а згодом Северин навчався у Снятині.\nХист до пензлика привів юного маляра до далекого Відня, де він навчається у Академії образотворчих мистецтв. Наука давалася хлопцю легко, він із задоволенням вивчав живопис, графіку та історію культури. Під час студентства Северин заприятелював з Артуром Гротгером, який навчався у майстра Крістіана Рубена.\nДовідка: Артур Ґроттґер — польський живописець, один із провідних представників романтизму в польському мистецтві, ілюстратор та рисувальник.\nПісля навчання хлопець повертається на батьківщину. Щоб якось забезпечити себе, він починає малювати на замовлення портрети тогочасної знаті. Так героями картин юного Обста стали родини Богусевичів і Задуровичів з Буковини та Франківщини. На жаль, більш детальної інформації про дитинство та юність про Северина є вкрай мало, зокрема особисте життя художника покрите таємницею – невідомо, чи був він одружений та чи мав родину.\nЧитайте також: Памво Беринда: автор першого українського словника\nМандри по світу малярства\nБудучи ще молодим художником, Северин Обст відвідав Краків, де під час гостювання познайомився з тамтешніми митцями. Тут він потоваришував і зі своїм майбутнім колегою і другом Вітольдом Прушковським. Загалом Северин був товариською людиною. Легкий у спілкуванні, він захоплював панів і панянок своїм світоглядом. Немалу роль у цьому відіграло навчання Обста у Відні, де юнак побачив інший погляд на мистецтво та легку манеру спілкування.\nВ дитинстві Северин захопився красою і фарбами Гуцульщини – цей Карпатський край не давав спокою юному таланту, тож художник якийсь час навіть винаймав помешкання у Яремчі та Жаб’ї (сучасна Верховина). Свої мандри Гуцульщиною він закарбовував на яскравих полотнах, любив малювати побут і традиції мешканців гір. В цей час маляр не тільки вдосконалював свої мистецькі навички, але й всерйоз захопився етнографією та почав збирати колекцію виробів народного мистецтва.\nДо слова, тоді багато митців хотіли закарбувати пейзажі українських вершин та життя гуцулів, однак це був народ не простий. Гуцули не підпускали до себе лихих чи корисних людей – вони бачили, чи добро, чи зло несе людина, зважали не те, як вона ставиться до природи. Уродженець Франківщини припав до душі карпатським жителям, на його полотнах часто бачимо усміхнених жінок в традиційному вбранні та залиті сонцем гори.\nЕтнографічна праця Северина втілилася в двох альбомах замальовок декоративних мотивів народного мистецтва гуцулів. До слова, ці зібрання професор Максиміліан Новицький вже згодом передав до музею Дідушицьких.\nЛьвівські історії Северина\nУ 1883 році художник рушає до Львова, тут він продовжує малювати – захоплюється аквареллю. Своє помешкання винаймає в крилі будинку на вулиці Оссолінських 7, (сучасна вулиця Стефаника 7-А). У Львові віце-президент Промислового музею запрошує Северина Обста стати ілюстратором видань “Взорів промислу домашнього”, (на фото вище).\nОбст досить швидко завоював славу відмінного маляра, тож його ілюстрації почали з’являтися в тогочасних часописах, зокрема в “Металевих виробах селян на Русі” та у журналі “Вишивки селян на Русі”.\nПротягом 1883 та 1893 року Северин Обст вчителював у власній майстерні на вулиці Сакраменток. Тут його учнем став майбутній живописець та графік Казимир Лотоцький. Слава про художника розповсюджувалася швидко – на його малярство приходили дивитись у Варшаві, Львові, Кракові, Коломиї, Тернополі та Ряшеві.\nСам Обст часто лишався невдоволеним своїми картинами, і до своїх полотен ставився більш критично. Попри те, в 1912 році у Лембергу відбулася персональна виставка художника, на якій було представлено понад 200 картин.\nБільшість робіт Северина Обста присвячена Карпатам, малював він олійними фарбами або ж аквареллю. Саме Карпати і його мешканці мали великий вплив на галицького митця. У роботах художника відслідковуються прості, невигадливі народні мотиви, водночас герої його полотен зачаровують своєю органічністю серед природи.\nВражає і різноманіття фарб – сміливі кольори переплітаються зі складними фігурами. Чималу увагу привертає і етнографічна робота маляра, він збирав розповіді гуцулів про традиції і звичаї їхнього повсякденного і святкового життя.\nНа полотнах Северина постають подружні пари у праздникових строях, самотні парубки серед поля та вродливі молодиці у хустках і гуцульських кептарах. Творчість Северина Обста привернула увагу українських художників до Гуцульщини, ця земля завжди притягувала до себе митців. Попри те, Обст зобразив у своєму малярському стилі інше, небачене життя місцевих мешканців, він віднайшов там атрибути магії в звичайних речах.\nНаразі творчий здобуток Северина Обста не став широко популярним, його роботи представлені в кількох екземплярах на Західній Україні. Попри те, належної уваги вони все ще не отримали.


9 Крайовий пластовий з'їзд\n15-16 квітня 2006 року, Київ\nДоручити КПР від імені З'їзду до ЗО квітня 2006 року надіслати привітання Президенту України, Почесному пластуну Ігорю Юхновському, Міністерству сім'ї, молоді та спорту, Міністерству освіти, Крайовим пластовим організаціям, ГПБ, ГПР, Начальному Пластуну, Світовому Скаутському Бюро, партнерським молодіжним організаціям, організації польських харцерів.\n3 нагоди 120 річниці з дня народження засновника Пласту д-ра О. Тисовського оголосити 2006 рік роком засновника Пласту д-ра О. Тисовського.\nДоручити новообраному проводу розробити та організувати заходи для відзначення цієї дати.\nЗабезпечення фінансової та матеріально-технічної самодостатності організації\nКПЗ вважає пріоритетом відбудову табору-музею «Сокіл» як пластової оселі, з метою забезпечення потреб Пласту при проведенні літніх таборів, вишколів, семінарів тощо.\nДля цього КПЗ доручає КПР в місячний термін прийняти Статут Благодійної організації «Сокіл» та зареєструвати його в Івано-Франківському управлінні юстиції з метою ефективного управління будівельними роботами та фінансами, здійснити довід землі на Пласт НСОУ.\nКПЗ вважає за необхідне пошук та оформлення на Пласт НСОУ земель для забезпечення в майбутньому місць для таборування та інших пластових акцій. КПЗ рекомендує округам та станицям активізувати співпрацю з органами державної влади в цьому напрямку. Голосували: «за» - 97. Рішення: Резолюцію прийнято.\nПокращення менеджменту організації, якісне та кількісне збільшення кадрового потенціалу\nДля залучення нового членства, зокрема виховників, КПЗ доручає Крайовому проводу розробити програму «Гайда до Пласту», котра включатиме ВППП, літні ознайомчі табори, порадник для діяльності нових осередків на базі вже існуючого пластового досвіду.\nКПЗ доручає Крайовому проводу налагодити систему спеціалізації дорослих членів Пласту НСОУ за поділом на виховників, інструкторів та адміністраторів.\nКПЗ схвалює проведення адміністративних вишколів у Пласті та рекомендує Крайовому проводу їх систематизувати і вдосконалювати.\nКПЗ рекомендує пластовим проводам усіх рівнів сприяти своєму членству у проходженні семінарів та навчань, що проводяться іншими громадськими інституціями.\nПокращення внутрішньої комунікації та зовнішньої презентації Пласту\nКПЗ доручає Крайовому проводу розробити та затвердити положення про інформаційну політику в Пласті.\n3 метою координації діяльності, обміну досвідом та втримання єдності Пласту КПЗ рекомендує не рідше, ніж раз на рік проводити зустрічі Крайового проводу з головами округ, регіональними, станичними.\nКПЗ визнає необхідність оперативного інформування пластового загалу у вигляді «Вісника Пласту», який повинен видаватися в електронному та друкованому вигляді і розсилатися всім дійсним членам Пласту НСОУ не рідше, ніж раз на квартал.\nКПЗ доручає Крайовому проводу відновити видання газети «Пласт - український скаутинг» українською та англійською мовами для зовнішньої презентації Пласту.\nКПЗ потверджує необхідність видання пластових журналів для новацтва «Пташеня», для юнацтва «Юнацтво».\nКПЗ потверджує необхідність видання презентаційної продукції Пласту (буклети, календарики тощо).\nАктивна позиція Пласту в загальнодержавному та світовому скаутському просторі\nКПЗ схвалює резолюції щодо створення єдиної національної скаутської організації України, які були прийняті на спільній зустрічі представників проводу Пласту НСОУ, СПОК та Світового Скаутського Комітету, що відбулася 25.06.2005 в Києві. КПЗ доручає новообраному проводу Пласту продовжити переговорний процес на основі даних резолюцій з метою вироблення єдиної національної скаутської організації України.\nКПЗ потверджує необхідність підтримувати уже існуючі та налагоджувати нові контакти з українськими громадами за межами України для надання їм різного роду допомоги.\nКПС доручає пластовим проводам усіх рівнів провадити активні партнерські відносини з органами державної влади та місцевого самоврядування.\nКПЗ потверджує необхідність організації та активної участі Пласту НСОУ в різного роду соціальних та благодійних проектах, що сприятиме залученню пластового загалу до вирішення проблем суспільства та підняття іміджу організації, і рекомендує Крайовому проводу проводити 1-2 благодійні проекти на рік, до яких будуть залучені всі осередки.\nКПЗ доручає пластовим проводам усіх рівнів активізувати співпрацю зі скаутськими організаціями з-поза меж України, особливо з організацією польських харцерів ZHP, що сприятиме обміну досвідом та швидшій інтеграції Пласту НСОУ в світове скаутське товариство.\nКПЗ доручає Крайовому проводу в рамках розвитку Пласту однією з напрямних діяльності визначити християнське виховання, яке б включало:\nактивізацію діяльності капеланської служби;\nорганізацію духовних зустрічей для пластунів, в т.ч. церковних наук перед стійкою біля Плащаниці;\nвдосконалення та впровадження в дію розробленої в Пласті програми «Релігія в життя»;\nзалучення капеланів до виховної роботи, духовної опіки та психологічної підтримки таборовиків у рамках, визначених статутом та правильниками Пласту;\nпроведення вишколів та дошколів з виховної роботи в Пласті для катехитів, семінаристів, капеланів, священиків.


Підключаємо рушникосушку: скільки заливати води\nНеділя, 08 вересня 2019 16:48\nПочнемо з того, що запитка водою необхідна не всім рушникосушкам. Є вироби з сухим дротовим ТЕНом. Це електричні сушарки, яким залив води протипоказаний категорично! Якщо це зробити, виріб просто буде зламано.\nОтже, висновок такий. Запитка водяна потрібна лише виробам водяного типу. Для електричних це згубно!\nЄ виняток. Це дизайнерські рушникосушки і радіатори від HotArt комбінованого типу. У них є зовнішній мокрий ТЕН. Взимку цей прилад працює від системи опалення, а влітку - від подачі електрики. Ми докладно розповімо, як він функціонує.\nЯкщо ви підключите сушарку до автономної закритої системи, для нього теплоносієм може стати практично будь-яка речовина (від дощової води до антифризу). Головна умова - його хороша теплопровідність.\nЯкщо ж прилад використовує центральне опалення, не може бути вибраний інший теплоносій, крім води.\nНемає ідеального теплопровідника. У будь-якої рідини є переваги і недоліки:\n• Масло занадто в'язке, тому для його використання потрібен потужний циркулярний насос.\n• Вода взимку в морози може замерзнути. Її треба зливати, якщо система не використовується (наприклад, на дачі).\nЗаправляємо рушникосушку правильно\nВкрай важливо заправити сушарку для рушників технологічно правильно. Пам'ятайте шкільний курс фізики? При нагріванні все речовини обов'язково розширюються. При заживленні пам'ятайте про такі важливі правила:\n1. Теплоносій повинен зайняти не більше 92% всього обсягу сушарки. Обов'язково залиште 8% на розширення рідини при нагріванні.\n2. Зтравити частинки повітря, які потрапили при заправці. Особливо уважно перевірте зони між перемичками. Для цього у виробі є клапан. Ви без особливих зусильь знайдете його на верхній стійці. У моделях змієподібної форми зтравлювати повітря не потрібно. Він накопичується лише в перемичках.\nТепер про схему безпосередньо заживлення.\nЗапитка сушарки при автономній системі:\n1. Дві верхні заглушки зніміть. Під ними ви знайдете краник, через який спускаєтся повітря і доступ до верху стійки.\n2. За допомогою спеціального ключа або простої викрутки поверніть кран Маєвського (обов'язково по ходу годинникової стрілки).\n3. Використовуючи доступ, розташований під заглушкою, залийте теплоносій в рушникосушку. Пам'ятайте, що приблизно 8% треба не долити.\n4. Простежте, щоб теплоносій потрапив в перемички рушникосушки. З цією метою прилад необхідно повертати під різними кутами з боку в бік. Не виключено, що ви відразу не нальєте потрібну кількість теплоносія. Тоді просто долийте ще.\n5. Поверніть на місце верхню кришку. Переконайтеся, що вона надійно закріплена.\n6. Залиште кран Маєвського відкритим.\n7. Підключіть сушарку до автономної мережі. Якщо вона комбінована, включіть ТЕН безпосередньо в розетку. Встановіть прилад на максимальну потужність.\n8. Для нагріву, достатньо 10-15 хв. Зайва рідина і повітря будуть виходити через кран Маєвського.\n9. Коли пристрій максимально нагріється, він автоматично вимкнеться.\n10. Потрібно буде 2-3 рази максимально нагріти змійовик. Це робиться для того, щоб випустити надлишок рідини\n11. Закрийте кран Маєвського. Прикрийте його наявною заглушкою.\n12. Тепер все зроблено правильно.\nЯкщо опалення центральне\nЯкщо рушникосушка підключена до опалення центрального, то немає необхідності додатково в неї вливати воду. Слід лише підключити її до системи і відкрити запірні крани. Коли вода заповнить прилад, відкрийте кран Маєвського і випустіть з перемичок повітря. Сушарка встановлена.\nЯк бачите з нашими порадами встановити, так само просто, як і купити дизайнерські рушникосушки і радіатори від HotArt в інтернет-магазині.\nMore in this category: « Підключаємо рушникосушку через бойлер Комбінована рушникосушка »


Блокада шийного відділу хребта є методом зняти хворобливі відчуття при больових синдромах корінців. Блокада відмінно знімає біль за рахунок зупинення проведення імпульсів нервовим волокном. В залежності від місця блокади, ефект буде різнитися, тому її потрібно ставити точково і вмілою рукою. Проведення блокади в домашніх умовах неможливо через вимоги до неї великого професіоналізму і стерильності проведення. При неуспішній блокаді можливий розвиток гнійного ураження спинного мозку та його оболонок, що ставить під загрозу життя людини. У блокади найменшу кількість протипоказань, що робить її універсальним методом у боротьбі з болем.\nПостійний біль небезпечна не тільки зниженням якості життя, але й освітою больового вогнища в головному мозку людини. Він являє собою групу тіл нервових клітин, які при постійному впливі сигналу починають володіти власною індукцією, яка може спонтанно викликати активність нейронів. Подібні явища називають епілептичними припадками і вкрай небезпечні для людини унаслідок неконтрольованого хворобливого стану.\nЩо таке блокада\nБлокада являє собою ін’єкцію натрій блокуючих речовин в шию, тіло нерва або спинномозкового ганглія. У складі блокади звичайно використовують розчин лідокаїну або новокаїну, змішані з фізіологічним розчином. Крім цього у складі можуть бути присутнім ліки, вітаміни та інші речовини, які потрібні для проведення терапії. Сам принцип заснований на блокаді роботи натрієвих каналів. Імпульс в нервовій клітині утворюється за рахунок різниці електричного потенціалу всередині мембрани і навколо неї. При виникненні подразнення, наприклад, тиску або іншого імпульсу, потенціал клітини починає змінюватися. При певних значеннях починає входити натрій, який продовжує процес створення імпульсу.\nОбов’язково прочитайте: як виконується блокада при остеохондрозі шийного відділу?\nЛідокаїн і новокаїн є заместительними блокаторами роботи натрієвих каналів. Потрапляючи в навколишнє середовище клітини, вони блокують розширення каналів і помп, що призводить до придушення створення нервового імпульсу.\nБіль за своєю суттю є сильними імпульсами, що виходять від клітини в головний мозок. При відсутності можливості створювати імпульс біль, вироблена тканиною, пропадає. Вибір препарату відштовхується від характеру болю. Лідокаїн є сильним блокатором з меншим часом дії, він підходить для екстреного зняття сильного болю. Новокаїн навпаки, має приблизно в півтора рази більший період дії при більш слабкому піку накопичення в клітинах, тому він підійде для слабкого синдрому, що вимагає тривалий зняття болю.\nСам метод вже давно використовується в неврології та анестезіології. Для використання блокади необхідно знання розташування нервових корінців і їх проекції на тіло людини. Проводяться вони тільки лікарями, молодший і середній медичний персонал в такому випадку допускається лише для утримування пацієнта.\nУ процедурі використовуються стерильні інструменти – голка і шприц. Для блокади використовується спеціальна тонка і подовжена голка, яка дозволяє найбільш безболісно входити в тканини, що оточують хребет. Сам розчин також стерильний, що виключає можливість потрапляння мікроорганізмів у спинний мозок. Для проведення блокади потрібно стерильні умови, які досяжні в лікарні. Ставлять блокаду в процедурній або малої операційної лікарем у присутності медсестри або медбрата. Пацієнтів з гострим больовим синдромом можуть прив’язати до кушетці щоб виключити ймовірність облому голки в людині.\nБлокада є універсальним засобом зняття болю. Вона використовується не тільки при остеохондрозах і грижах, але і може бути методом анестезії для проведення місцевих операцій. Залежно від цілей, методи та місце введення сильно відрізняються.\nПоказання для постановки блокади:\nБольовий синдром внаслідок защемлення корінців;\nДіагностичні заходи, при яких біль заважає проведенню обстеження;\nЯк анестезія при проведенні деяких поверхневих операцій, що не потребують загального наркозу;\nЯк терапія, разом з введенням лікарських засобів і вітамінів.\nБольовий синдром при ураженнях шиї, наприклад, остеохондрозі, остеопорозі або міжхребцевої грижі серйозно заважає одужанню пацієнта і знижує якість життя. Блокада є універсальним засобом для лікування хвороб шиї, оскільки повноцінно знімає біль і не дає розвиватися больовим вогнищ в головному мозку.\nБлокади як правило ставлять курсами і для них необхідно з’являтися в лікарні амбулаторно, або проходити повноцінний курс лікування в умовах стаціонару. Другий варіант більш кращий, оскільки поведінка людини після проведення блокади може сильно погіршитися внаслідок відсутності нервових імпульсів і належного відпочинку.\nУ деяких випадках, особливо при шийних міжхребцевих грижах, людина відчуває жахливий біль і не дає повноцінно провести рентген або УЗД шиї. Для цього проводять діагностичну блокаду. Біль іде і стан пацієнта нормалізується. Крім стандартної суміші туди можуть додавати деяку кількість безпечного контрасту. Контраст дозволяє краще розглянути на рентгену і УЗД пошкоджені тканини. Він складається з оксидів металів, які на знімках виділяються чорним кольором. Оточені подібним речовиною тканини стають на рентгені чітко видно, стає можливо оцінити розміри і форму. Для діагностики масштабів пошкодження це дуже корисно і дає точні дані для постановки діагнозу.\nРадимо прочитати: як і навіщо роблять блокади при грижі хребта.\nОперації, що не вимагає проникнення в глибокі тканини тіла цілком можуть проводиться під блокадою. Наприклад, видалення шийних жировиків або доброякісних пухлин жирової клітковини на шиї. Ще одним показанням для блокади на час операції може бути великий вік людини, які може зі слабкою серцево-судинної системи не перенести повноцінний наркоз з введенням в наркозное стан.\nЛікувальні блокади являють собою суміш вітамінів і ліків. За рахунок введення прямо в хвору тканину нерва шиї, ліки та вітаміни починають діяти і засвоюватися максимально швидко, минаючи кишковий тракт і кров. Деякі ліки мають поганий рівень захоплення білками, тому їх введення можливе тільки интрамурально.\nПитання про необхідність блокади ставиться тільки лікарем, який повноцінно знає всю історію хвороби пацієнта. У неї є свої протипоказання, які при недотриманні можуть призвести розвитку побічних ефектів. Протипоказання поділяють на абсолютні і умовні.\nДо абсолютних протипоказань, які виключають можливість проведення процедури, відносять:\nНеврологічні реакції організму на біль;\nПатологічні зміни печінки;\nМіастенія і захворювання серця.\nЕпілепсія є абсолютним протипоказанням з причини слабкості нервової системи людини. Введення блокаторів в нервову тканину може спровокувати процеси спонтанної активності нервових клітин і епілептичного припадку, який небезпечний збоєм в роботі серця і легенів. Для усунення болю у людей хворих на епілепсію застосовують інші методи – протизапальні засоби та місцеві анестетики.\nНеврологічні патології заважають роботі з нервовій системі. При розвитку розсіяного склерозу нервова діяльність стає безладною, що призводить до непередбачуваних реакцій на препарати. Введення препаратів прямо на нервову тканину може призвести до спазмів і судом, посилення болю і порушень у роботі внутрішніх органів.\nТеж можна сказати і про деменцію. Деменція схожа з розсіяним склерозом – на оболонці нервових волокон руйнується жирова тканина, що допомагає в швидкому проведенні імпульсу по нерву. Часто імпульс втрачається, не доходячи до головного мозку. Відключення роботи нервової тканини може спровокувати процес демієлінізації на тканини.\nОбидва препарату метаболізуються печінкою. Не дивлячись на умовну безпека препарату, при гепатиті, гепатозах або жирової емболії печінки будь-яка доза зможе стати для неї сильною загрозою. Навантаження сильно підвищується і призводить до подальших ланцюговим порушень у роботі внаслідок перевантаження органа. Лідокаїн, новокаїн та інші блокатори викликають проблеми в роботі серця. Міастенія, перенесений інфаркт та інші хвороби серця є протипоказанням для проведення блокади та інших видів анестезії та наркозу. Блокатори можуть викликати проблеми в роботі серця внаслідок закупорки натрієвих каналів і порушення ритму. Подібне порушення може довести до зупинки серця і смерті.\nДо відносних протипоказань відносять ті, при яких блокада шийного сплетення повинна бути виправдана ризиком. Виділяють наступні відносні протипоказання:\nПатології в структурах кістки;\nЗапалення в шкірі і підшкірно-жировій клітковині;\nІндивідуальні особливості захворювань, для яких робиться блокада.\nДо патологій в основному відносять остеопороз і остеолиеит. Остеопороз є порушенням кісткової тканини, при якому руйнується початкова структура кістки. Відбувається це через зменшення кількості кальцію. Постановка блокади на шиї може призвести до загострення процесу, що сильно позначиться на роботі атлантозатилочного суглоба і призведе до погіршення.\nОстеомієліт є гнійним захворюванням хребців і навколишніх тканин, зокрема, м’язів. При постановці гній може потрапити в нервову тканину, що викличе абсцес і її загибель. Відновлення нервової тканини займає тривалий час і вимагає дорогої терапії, яка доступна не кожному людині.\nЗапалення шкіри протипоказань схожі з остеомієлітом. При попаданні гною глибше процеси почнуть розвиватися далі, стрибкоподібно. Це викличе посилення абсцесу і рівня нагноєнь у тканини, що ускладнює терапію. На відміну від кінцівок, при сильному розвитку газової гангрени, ампутувати тканини навколо шиї можливим не уявляється. До індивідуальних відносять ті, які обумовлені збігом різних захворювань. Наприклад, при остеохондрозі не завжди можливо провести блокаду необхідно отримати доступ до нерва або м’яза, проте, розвинені хондротические змін навколо хребця можуть перешкодити цьому. Протикати їх не завжди доцільно, оскільки це може спровокувати агресивну розвиток захворювання.\nПеред процедурою бажано поїсти за два-три години легкої їжі. Це додасть в кров достатню кількість глюкози і не дасть втратити свідомість при неприємних відчуттях. Не варто набивати шлунок великою кількістю білка – це створить навантаження для печінки, а для даних препаратів це небажано.\nЯкщо процедура проводиться в амбулаторних умовах, бажано добиратися до місця не за кермом – після процедури можлива раскоординация руху м’язів, що можливо призведе до ДТП. Можна прогулятися до лікарні пішки, а якщо це неможливо – краще приїхати громадським транспортом або на таксі.\nПеред введенням голки пацієнта укладають на живіт так, щоб вся шия була в легкій доступності. Оголятися необхідно до пояса, однак бюстгальтер можна не знімати. Шию розташовують на твердій подушці. Після цього місце уколу пальпують на наявність инфильтраций, і при їх відсутності знезаражують.\nПісля цього у шприц набирається спочатку необхідна доза ліків, розрахована лікуючим лікарем. Після цього добирають до загальної маси об’єм стерильного фізичного розчину і інших ліків, які необхідні для уколу. Фізіологічний розчин необхідний для кращого прийняття ліків клітинами, оскільки копіюють їх внутрішню середу, не допускаючи зморщування або навпаки, набухання. Після цього голку обережно виводять, знову обробляти антисептиками місце уколу прикладають вату зі спиртовим розчином. Після цього пацієнтові необхідно 3-5 хвилин не вставати, щоб дати тканин зарубцюватися. Бажано не йти з лікарні протягом 20-30 хвилин, щоб дати ліків подіяти і у випадку побічних ефектів сказати про них лікарів.\nУ цілому, процедура не займає багато часу і не складна в проведенні з технологічної сторони, однак вона вимагає від лікаря великого досвіду в поводженні зі шприцом і знання анатомії шиї. Втім, майже кожен лікар з досвідом більше року може самостійно проводити блокаду, тому не варто хвилюватися.\nРадимо почитати: ураження спинного мозку\nУ разі стаціонарного лікування процедура полегшується, оскільки після проведення вам не обов’язково йти додому, можна прилягти на ліжко і відпочити. Біль відступає майже відразу, оскільки лідокаїн і новокаїн відносяться до медикаментів швидкої дії. Не звертайтеся з даної проханням до недосвідченим лікарям, оскільки незнання розташування корінців може призвести до тяжких наслідків. Самостійно блокаду в домашніх умовах зробити не можна через відсутність стерильних умов. Тому не бійтеся проведення процедури – вона безболісна, не має сильних протипоказань.\nMAXCACHE: 0.9MB/0.06178 sec


Я надзвичайна (у) – 190 грн – купить в Украине по низкой цене, отзывы на книгу – Balka Book\nЯ надзвичайна (у)\nДізнайтеся про неймовірних жінок. Знайдіть те, що надихає! Ця книжка проведе вас шляхами найдивовижніших жінок в іcторії людства. Виконуйте творчі завдання, читайте приголомшливі історії та надихайтеся їхніми прикладами. Уявіть, як ви ширяєте над Атлантичним океаном з Амелією Ергарт, розмірковуєте над філософськими питаннями з Гіпатією, винаходите корисні речі з Марією Кюрі та багато іншого. Прославляйте цих чудових жінок, однак ніколи не забувайте: Ви й самі надзвичайні! Ілюстрації Лорен Фарнсварт і Софі Бір. Переклад з англійської Ірини Савюк.


Вечірній Київ :: У столиці відбудеться Тиждень українського кіно на підтримку Олега Сенцова: розкалад сеансів\nУ столиці відбудеться Тиждень українського кіно на підтримку Олега Сенцова: розкалад сеансів\n7–12 червня у Кінотеатрі українського кіно «Ліра» відбудеться Тиждень українського кіно на підтримку Олега Сенцова. Про це повідомили в Міністерстві культури України.\n14 травня 2018 року незаконно засуджений у Росії на 20 років таборового ув’язнення український кінорежисер та письменник ОЛЕГ СЕНЦОВ оголосив безстрокове голодування з вимогою звільнити 64 українських політв'язнів, яких запроторив у свої тюрми кремлівський режим.\nТисячі і тисячі людей, занепокоєні небезпекою для здоров’я та життя українського митця-мешканця анексованого Криму, невинно засудженого за сфабрикованим звинуваченням у Росії на 20 років таборового ув’язнення, поставили свої підписи під зверненнями до російської влади, до світових лідерів, до усього людства з вимогою вплинути на керівництво РФ і зупинити кремлівське свавілля.\nКінотиждень, організований колегами Олега, має донести глядачам максимум інформації про його долю та про долю інших кремлівських заручників.\n- Мусимо дати ще один поштовх суспільству до розуміння: Росія веде проти України жорстоку та підступну гібридну війну. Олег з цим не змирився. Він бореться. І ми не маємо права зрадити його. І теж мусимо боротися – словом, справами, зброєю. До повного визволення! До Перемоги!, - зазначають організатори кінотижня.\nСеанси супроводжуватимуть творчі групи фільмів, працюватиме фотозона. Благодійні кошти, зібрані на цих кінопоказах, будуть спрямовані на підтримку родини Олега Сенцова.\nКінотиждень на підтримку Олега Сенцова відбувається за сприяння Міністерства культури України, Державного агентства України з питань кіно, Національної спілки кінематографістів України, ДП «Київкінофільм», Кінотеатру українського кіно «Ліра», Обєднання учасників АТО «Справедливість», проекту «Жовтий автобус».\nНагадаємо, мер Києва Віталій Кличко збирає підписи відомих спортсменів та зірок світового футболу під зверненням з вимогою негайно звільнити українського письменника та режисера Олега Сенцова.