Розділ III. §2 (3). Володимир Литвинов. Ренесансний гуманізм в Україні\n(Розділ III. §2. закінчення)\nДосить активно виступали вітчизняні мислителі розглядуваного періоду і за розмежування світської і церковної влад, за відокремлення церкви від держави та їх невтручання у справи одна одної. Якщо дотримуватися хронології, то першим, хто застановлявся над цим питанням, слід назвати Гр. Саноцького, який хоч і говорив, що для володарів "корисно опирати всі дії на релігії", але виступав за незалежність політики і права від релігії; прагнув, щоб церква з осередка антидержавних інтриг стала підпорою монархії і служила б інтересам держави. Але найчастіше цієї проблеми торкався С. Оріховський. Він виступав за розмежування повноважень церкви і держави, за те, щоб король і єпископ чинили в межах своєї компетенції. "Єпископ під час богослужіння, — писав мислитель, — не є підданим короля. Після того ж, як богослужіння закінчилося, коли ти повернешся до своїх королівських справ, тоді знову будь королем. Бери до рук меча, якого Бог дав тобі для покарання злих і захисту добрих. В церкві ж забудь, що ти король. Там до певної міри королівство єпископів, а не твоє. Ти ж будь королем не в церкві, а в державі" (269, с. 76). Цілком у дусі реформаційних учень Оріховський обстоював ідею незалежності світської влади від церковної: "Нехай хрестять по костьолах, але в державі не бурмиструють! Якщо їм до смаку світські справи, нехай скинуть сутану і або вітчизну покинуть, або римського султана!" (989, с. 42). Однодумцями в цьому питанні були його сучасники, польські діячі Ян Тарновський, Ф. Моджевський, а пізніше подібної думки дотримувались українсько-польські діячі С. Кленович та Я. Замойський.\nОріховський прагнув утримати рівновагу в стосунках між церквою і державою, даючи доказ, що звертає увагу насамперед на узгодженість теоретичних засад тих відношень з практичним їх втіленням, не дозволяючи вивищуватися ні державі, ні церкві "Не став ні священика вище од вівтаря, ні короля над священиком... Бо коли король підноситься над священиком, скрутним тираном буває" (299, с. 337, 594). Неприйнятною для мислителя була і присутність на нарадах у короля єпископів, бо це "чуже для релігії Господа Христа". Відокремлення церкви від держави вимагав також С. Зизаній: "Аби духовныи як справами світськими в панствах також войною бавитися не сміли..." (794, с. 76).\nДеякі наші гуманісти вимагали покласти край втручанню церкви в державні справи (С. Оріховський, С. Кленович); виступали проти духовної юрисдикції, привілеїв кліру, впливів духовних сенаторів, проти десятин. Зокрема, Оріховський був проти втручання церкви до вирішення світських справ: "На твоїх нарадах сидять також найсвятіші єпископи. Їх ти шануй як отців. Але завів ти це, певно, випадково, тому що воно чуже для церкви" (269, с. 46). У виконанні юрисдикції духовні суди перевищують свої прерогативи, судячи не тільки за злочини духовні, але й за світські. Стародавні статути дозволяють духовенству судити тільки у справах духовних при застосуванні релігійних санкцій, а в першому ряду клятви ніде тим часом не вільно їм "судити про честь або із землі засуджених людей виганяти". Виступаючи за скасування духовної юрисдикції, Оріховський підійшов до проблеми держави зі світських, а не теологічних позицій, що було значним кроком на шляху до звільнення політичної науки від теології.\nВодночас вітчизняні мислителі здебільшого не схвалювали і втручання світського елементу до церковного життя. І то не тільки посполитого люду, ремісників, але й короля: "тобі не можна призначати єпископів ні за чиїмось приписом; бо миряни не мають права обирати єпископа, якого хочуть у церкві Бога" (269, с. 48 — 49). З обуренням Оріховський наводить приклад того, як один кандидат у єпископи припав був до ніг короля. А коли хтось із присутніх голосно обурився, почув відповідь: "тобі добре говорити, бо ти вже єпископ Познанський. А мені, щоб стати Перемишлянським, треба ще здобути [ласку короля]" (269, с. 71, 75). І справді, зауважує мислитель, єпископ, який започаткував таким чином ганебне воздавання почестей у Польщі, невдовзі вже простував Перемишлянським шляхом. Виступаючи проти таких крайнощів, коли в хід ішло відверте підлабузництво, Оріховський в цілому не заперечував участі короля у виборах єпископів, але тільки з правом дорадчого голосу. Трохи пізніше вже інший український мислитель — Хр. Філалет у "Апокрисисі" відверто захищає право світських людей брати участь у вирішенні різних питань церковно-суспільного життя, бо і "межи світськими много бывает людей побожних и в простоті много збудовати могущих..." (683, с. 87).\nЗагалом міркування вітчизняних гуманістів щодо стосунків між державою і церквою можна схарактеризувати як такі, що повинні базуватись на рівнозначності, рівноважливості і взаємній толерантності. Для держави, постійно наголошував Оріховський, однаково важливі і вівтар, і священики, і король, коли вони діють у межах своєї компетенції: "Якщо ж хоч одну з тих речей усунути з польської держави, то всю державу розвалиш" (299, с. 331, 333). Ідея розмежування сфер впливу між світською і церковною владою виявилась плідною і пізніше розвинулась на українському грунті у творах П. Могили, який, знаємо, не прийняв ні папоцезаризму, ні цезарепапізму. Духовенство, на думку цього мислителя і церковного діяча, повинно стати найближчим дорадником, а не зверхником майбутнього світського володаря держави.\nДосі ми говорили про обстоювання вітчизняними гуманістами пріоритету держави у її відносинах з церквою або ж про висунення ідеї розмежування повноважень цих інституцій і невтручання у справи одна одної. Це ставилося навіть у заслугу тому чи іншому мислителеві і було визначальним для зарахування його до кола гуманістів. Не відступаючи від таких кваліфікацій, мусимо сказати, проте, що реалії виявляються набагато складнішими. Річ у тім, що часом той самий мислитель у різні періоди життя (як Оріховський) або за певних ситуацій (як пізніше П. Могила) висловлювались із одного й того самого приводу полярні думки. Така непослідовність у поглядах українських гуманістів на одне й те саме явище сама по собі не є чимось унікальним у європейській практиці, але потребує конкретизації і з’ясування її причин чи "відходів" мислителів від своїх гуманістичних принципів.\nУ випадку з Оріховським можна говорити про кон’юнктуру. Відомий польський дослідник Станіслав Кот з цього приводу, наприклад, писав: "Поворот до теократичних поглядів є несподіваним у людини, яка доти боролася з ієрархією і багато зробила для компрометації її у Польщі. Сучасники вважали це за вмілу тактику Буонджовані, який обіцяв посприяти в Римі щодо виправдання його одруження. 11562 року Оріховський вже пише "Pro dignitate sacerdotali" ("Про священицьку гідність"). Не заперечуючи сказаного, хочемо лише додати, що вже до цього Оріховський зазнав психологічної травми, викликаної смертю дружини і п’ятьох його дітей впродовж короткого часу. Мислитель сприйняв нещастя як кару Божу за його збиткування над папою і католицькою церквою в цілому. Прагнучи спокутувати гріх, Оріховський пише серію "покаянних" трактатів, які так і не умилостивили папу: навіть запізнілого схвалення одруження вже з покійною на той час дружиною автор так і не одержав. Трагізм Оріховського був зрозумілий його сучасникам. Принаймні, добрий його приятель, а донедавна й однодумець Ф. Моджевський не поривав із ним відносин після метаморфози, що з ним сталася; він лише дорікнув другові: "Зачекай вихваляти Пія IV, який тільки почав правити. А що буде, як від нього не одержиш відпущення гріхів (absolucji), якого чекаєш? Чи й тоді будеш його підтримувати в тому приматі і повноті влади зверхничої?" (972, с. 212). Зрозуміло, що перебуваючи в такому пригніченому стані, Оріховський усі тогочасні події в Польщі і за її межами сприймав дуже хворобливо і не завжди адекватно. Його лякало те, що чехи, німці, англійці і французи "королями своїми об землю вдарили після того, як зверхністю папською згордували". Початки цього лиха він бачить і в Польщі, і прорікає жахливу долю полякам у майбутньому, якщо не схаменуться. Вихід із цього становища Оріховський бачить у впровадженні церковної юрисдикції.\nВ інший час і за інших обставин обстоював пріоритет церкви відомий український церковний і культурний діяч П. Могила. У передмові до Лаврського видання "Учительного євангелія" (1637 р.) мислитель писав: "Стан Цесарській і Кролевській єсть досить поважний, але над оного єсть поважнійший стан священническій: бо Цесаром, кролем и всім потентатом того світа владза од Бога Всемогущого єсть дана над маєтностями, грунтами землі и над тілом людським, а священници владнут душею людскою" (779, с. 322). Така позиція П. Могили пояснюється не тільки його становищем високого церковного ієрарха, але й історичними умовами. Адже, як пише В.М. Нічик, українці "не мали власної державності, коли світська державна влада на їхніх землях належала польському королю і була чужою і ворожою народові, а єдиною, так би мовити "своєю", була влада православної церкви, П. Могила не міг обґрунтувати верховенства "царства" (814, с. 126).\nОб’єднуючу й консолідуючу роль православної церкви розуміли й інші українські мислителі, зокрема З. Копистенський, який писав, що коли народ зберіг міцну церкву, то йому не страшна втрата світської православної еліти. Подібне зустрічаємо і в Д. Наливайка:\n...коли предки ваші віру, як щит держали,\nто недруги дому їх перед ними дрижали.\n(184,11, с. 172).\nГуманісти епохи Відродження щиро вірили, що суспільний прогрес можливий за умови, якщо при владі буде "філософ на троні", тобто ідеальний правитель — розумний, добрий, який дбає про благо підданих, їхню освіту і виховання. Така влада правителя буде обмежена законом, а сам він здобуватиме й утримуватиме її виключно мирними засобами — завдяки власній доблесті та вірним, щирим і розумним дорадникам. Особливо припала до вподоби гуманістам ідея давньогрецького філософа Платона, який можливість ідеального суспільного ладу в державі пов’язував з умовою, що царями стануть філософи або ж царі будуть філософувати. На цьому особливо наголошував у своєму творі "Виховання християнського володаря" Еразм Ротердамський, який був палким прихильником сильної, але просвіченої і гуманної монархічної влади, хоча не заперечував і республіканізму. Іншим визначним апологетом просвіченої монархії був Макіавелі, на думку якого правитель повинен поєднувати в собі такі чесноти, як мудрість, доброту, порядність, вірність. Але характерною рисою цього мислителя було те, що він допускав і навіть виправдовував аморальні дії правителя та вияви жорстокості й нещирості, якщо того вимагали обставини. Фактично він в основу політичної моралі поклав правило "мета виправдовує засоби" (428, с. 152). Ідеал просвіченого, мудрого, справедливого правителя розробляли також Т. Мор, С. Кастільоне, М. Лютер.\nОбраз ідеального володаря досить докладно виписували й українські гуманісти від С. Оріховського до П. Могили, які творчо використовували не тільки праці згаданих західноєвропейських мислителів, але й візантійських (Прокопій Кесарійський, Никифор Влемлід, Сімоката, Георгій Геміст Плетон), котрі передували першим і належали швидше до епохи Передвідродження (653, с. 114 — 115). Яким же бачили наші мислителі ідеального правителя? Він також мав бути мудрим, освіченим (добре "вицвіченим"), справедливим монархом — філософом на троні (М. Пашковський, І. Домбровський, К. Сакович, З. Копистенський, анонімний автор "Epicedion"-y). Але кожен мислитель змальовував свій образ такого правителя, спираючись на власні політичні орієнтири і ті суспільні умови, в яких жив. Для І. Домбровського, наприклад, це Олександр Острозький, який, коли\n...держава страждала від розбрату й сварок жорстоких,\n(184, II, с. 213).\nП. Могила, як пише В. Нічик, орієнтувався "на міркування про ідеального володаря, наявні у творах східноєвропейських авторів: отців і вчителів церкви, письменників, учених, державних діячів" (653, c. 114), але не тільки. Йому імпонувала ідея освіченого володаря, "філософа на троні", популярна в Україні ще від Оріховського. Подібних поглядів дотримувався З. Копистенський. По суті, обидва мислителі малювали образ майбутнього монарха, який відповідав би передусім таким вимогам: походив би з давнього українського князівського роду, зберігав вірність добрим звичаям предків, любив слов’янську книжність, культуру тощо.\nЩо ж до Оріховського, то він є одним із найкращих ідеологів просвіченої монархії у Європі. Як і його попередник Еразм Ротердамський, він був прихильником сильної, але освіченої і гуманної монархічної влади, яка обмежувалася б лише впливом радників і моральними принципами та милосердям правителя. Оріховський солідаризувався з Макіавелі, вважаючи, що державець повинен прагнути до того, щоб його вважали добрим, милостивим, чесним. Але, всупереч італійському мислителю, Оріховський не радив монархові діяти підступно, всупереч загальноприйнятим нормам поведінки і вимогам моралі, хоч би якими політичними мотивами той керувався. "Не часто обіцяй, — писав він, — та коли вже дав слово, дотримай його і підкріплюй його ділом... Найпильніше дбай, щоб завоювати прихильність тих людей, серед яких правиш. Вона єдина є захистом королів. Без прихильності підлеглих неміцною і непевною буває влада королів" (269, с. 13, 29). Реальним втіленням освіченого монарха мислитель бачить польського короля Сигізмунда Старого, який буцімто є справжнім "філософом на троні": мудрим, справедливим, мужнім, лагідним. Ці погляди сконцентровані в трактаті "Напучення...", де Сигізмунд змальовується ідеальним королем, таким, про якого мріяв нібито Платон, коли писав: "Щасливі ті держави, де або правлять філософи, або правителі філософують" (299, с. 306).\nЯк і його попередники, Ксенофонт ("Виховання Kipa"), Еразм Ротердамський ("Виховання християнського правителя"), Н. Макіавелі ("Державець"), Дж. Понтано ("Правитель") та інші, Оріховський не прагнув намалювати реальний портрет короля-повелителя, а наділяв його рисами, які б хотів бачити в ньому. В епоху Відродження такі методи виховання можновладців були популярними: гуманісти вірили, що справжню людину формує не тільки природа, але й цілеспрямоване виховання. Оріховський переконує короля в тому, щоб він не тільки мудро правив і з мудрими жив, але й дбав про освіту й виховання своїх підлеглих. Тільки тоді, на його думку, вони будуть щасливими. "Якщо ти мудрий, — пише він до короля, — тоді я вільний, багатий, щасливий. А якщо ти не мудрий? — Тоді я раб, бурлака, вигнанець" (269, с. 5, 33). Віддаючи належне ролі сенату в державі, мислитель, однак, вище за нього ставить короля й обґрунтовує це таким чином: "Кажуть, що достатньо, коли сенат буде розсудливим. Тільки ж це так само, як би хтось сказав, що стерничий на судні може шаліти, якщо розумні матроси. Але так не буває, о королю! Не слухай таких. Стережись їх і знай: це спів сирен" (269, с. 9).\nУсі нещастя роду людського, на думку Оріховського, пов’язані з тим, що деякі королі змалечку не одержали належної освіти і виховання, не спізнали корисних наук. Як наслідок, з’являються жахливі тирани — Бусирід, Фаларід, Клавдій, Нерон, Сарданапал, Геліогабал, Діонісій, а в Польщі — Болеслав, які жили у суцільних утіхах, розкоші, розпусті й байдикуванні. Такі королі пильнують передусім щоб видатні люди у їхній державі не множились. І вважають себе щасливими, коли відважних, шляхетних, розумних, вчених мужів виженуть із своєї держави. Підтверджуються ці слова просторими екскурсами в історію — давню і новітню, європейську і вітчизняну. Тому наслідувати мислитель радить Лікурга Спартанського, Александра Македонського, перса Kipa, поляка Сигізмунда Старого, які були мудрими, освіченими, справедливими володарями. Корисно для правителя помандрувати й за кордоном, напучував молодого короля Оріховський, щоб спізнати життя різних народів, їхню історію, культуру. Це допоможе збагнути справжню цінність своїх законів і звичаїв, а також причини розквіту й занепаду держав, різницю між свободою і неволею. "Не виїжджаючи з дому, — зауважує мислитель, — так про доброту й чесність будеш знати, як цвіркун про сонце, якого ніколи не бачив, у закутку живучи..." (299, с. 220).\nІдеальному правителю, "філософу на троні", на думку вітчизняних мислителів, повинні бути притаманні всі основні чесноти, а передусім мудрість, яка не раз "здобувала монархам скіпетр і державу" (X. Євлевич). Класичним зразком тут служив Александр Македонський, вихований Арістотелем. Про це у X. Євлевича розповідає сама Мудрість:\nВідав мудрий король той моїх рук потугу,\nЗнав — в кулаці тримаю світову округу,\nБо йому не раз я теж думку підкидала\nІ порадою всюди в пригоді ставала,\nУ боях, у походах, в найскрутнішім горі,\nВорогів поражала на землі і в морі...\n(115, с. 517).\nУ віршах К. Саковича є окремий розділ під назвою "В гетьмані, якій цноты мают бити", де найважливішою названо статечність у вірі та страх Божий. Там само визначаються риси, які повинні бути притаманні полководцеві: обізнаність у військовій науці, мужність, чуйність, звичність до голоду й холоду, а передусім справедливість, яка дозволяє "добрих миловати, злих зась карати..." (653 с. 107).\nПро те, що мудрість і справедливість здобувають "славу, честь і державу", багато говорили також К. Транквіліон-Ставровецький, І. Домбровський та С. Оріховський. Останній у свого зразкового правителя хотів би бачити ще й інші чесноти: славу, розсудливість, щедрість, терплячість, лагідність, поміркованість, скромність, відвагу, мужність, чесність, сумирність, покірливість. Переліченим якостям Оріховський надавав дуже великого значення. Королі, позбавлені цього, писав він, виявляються слабкими, зманіженими і не шанованими. Їх називають сарданапалами. У таких правителів доблесть вважалася ґанджем, сором’язливість — дивацтвом, цнотливість — глупотою, ощадливість — скнарістю. Думки Оріховського про якості досконалого правителя багато в чому збігаються з думками Платона, Арістотеля, Еразма Ротердамського, Н. Макіавелі, Дж. Понтано, А. Ф. Моджевського, Т. Мора, з працями яких він був добре обізнаний. На праці декого з них є навіть прямі посилання. Запозичені ідеї мислитель використав творчо, критично, осмислено.\nПросвічений монарх, на думку гуманістів епохи Відродження, повинен дбати повсякчас про спільне благо своїх підлеглих, головними складниками якого вважали можливість здобуття освіти, а також мир і злагоду в суспільстві та захист від зовнішніх ворогів. У Західній Європі найбільше про це писали Еразм Ротердамський, Н. Макіавелі, Жантійє. Так, наприклад, створюючи образ ідеального монарха, Еразм всіляко підкреслював його постійну зайнятість суспільними справами: "Якщо доброму батькові сім’ї вистачає завжди турботи в одному-єдиному домі, то настільки більше справ у людини, якій довірено цілу державу" (529, c. 195). Про те, що інтерес просвіченого правителя повинен бути зосереджений навколо спільного блага, постійно нагадував італійський гуманіст Макіавелі, який виправдовував при цьому будь-які дії володаря, якщо вони спрямовані на користь суспільства.\nСеред українських гуманістів подібні думки висловлювали: С. Оріховський, С. Пекалід, автор "Перестроги", X. Євлевич, І. Домбровський, С. Почаський, К. Сакович, П. Могила. При цьому слід зазначити, що перший уособленням ідеального просвіченого монарха вважав польського короля, а інші мислителі — різних українських можновладців. Оріховський, зокрема, намагався створити взірець ідеального володаря нового типу, такого, яким би він хотів його бачити, — освіченого, розумного, дбайливця про добробут громадян, а не про власні гаразди. Таким, вважає мислитель, був польський король Сигізмунд Старий, наслідувати якого він радить молодому королю Сигізмунду Августу: "громадяни поважатимуть короля, якщо він під час правління ні про що інше так не дбатиме, як про суспільний гаразд" (269, с. 23). Того ж короля, який використовує державу для своїх потреб, Оріховський називає тираном. Мислитель схвалює й неординарні дії короля, які приносять вигоди для держави, як, наприклад, шлюб Августа з донькою "римського імператора Фердинанда", бо він приніс "небачені вигоди польській державі — зв’язки з усією Європою, замирення з германськими князями тощо" (269, с. 89). Адже королеві, наголошує Оріховський, слід турбуватись не стільки про дружину для себе, як про королеву для держави.\nІнші українські мислителі — автор "Epicedion"-y, M. Пашковський, І. Домбровський, П. Могила хотіли бачити на троні православного, мудрого монарха, батька підданих, доброчинця, який дбає про спільне благо, про свободу вітчизни і захист її від зовнішніх ворогів. Ці та інші українські мислителі славлять тих князів і гетьманів, які дбають про освіту, яка, на їхню думку, є великим благом для всього суспільства. Сакович хвалить, зокрема, П. Сагайдачного за те, що "дорогу до наук став прокладати для української молоді"\n(183, с. 179).\nС. Пекалід та З. Копистенський хвалять князів Острозьких за "ліцей тримовний", подарований Волині та Русі. Мова йде про Острозьку академію, яку вони називають "прекрасним творінням, де перебувають видатні вчені, мовці, математики, астрологи, філософи" (184, II, с. 45, 54). Вдячність за "фундування шкіл" висловив П. Могилі у своєму творі "Євхаристіон" С. Почаський. Разом з тим дехто (як, наприклад, автор "Перестороги") засуджував тих князів, які "шкіл посполитих не фундовали... То много зашкодило панству Рускому велми, же не могли школи и наук посполитих расширяти и оных не фундовано, бо коли би они науку мали, тогда би за неведомостью и глупством своим не пришли до таковоі погибели..." (125, с. 25 — 26).\nОкремої розмови заслуговує С. Оріховський як апологет просвіченої монархії, який принциповою умовою існування і розвитку цивілізованої держави вважав належну освіту і виховання володаря. Монарх, який претендує на роль просвіченого, писав Оріховський, повинен учитись, прагнути до науки, дбати про школи і вчителів: чим більшої держави ти король, тим пильніше турбуйся, щоб уже тепер одержав правильні настанови, як захистити усіх людей. Усі славні королі були освіченими, а невчені — тиранами, бо їхній розум не дістав добрих настанов. Серед останніх мислитель називає вже згадуваних Діонісія Сицилійського, Болеслава — польського короля, Клавдія, Нерона — римських імператорів. Оріховський висловлює королеві свої міркування щодо реорганізації старих шкіл і відкриття нових. При цьому мислитель не обмежувався загальними деклараціями, а давав конкретні рекомендації: "вчителями у школах наставляй не придворних слуг, що блискають пурпуром і тонким полотном, але людей вчених, завдяки яким молодь стане вченішою і твоїй державі більш потрібною. Так само й про гімназії та інші школи піклуйся. Сам призначай туди надійних вчителів, які навчать, покажуть і привчать юнаків займатися такими справами, завдяки яким вони стануть вже у зрілому віці добрими, славними і щасливими. І навпаки, якщо буде знехтувано добрими справами і запанує байдужість, ті ж самі вчителі з найбільшим старанням виховають юнаків такими, що принесуть державі найбільшу неславу, ганьбу і нещастя" (269, с. 60). Добрим словом Оріховський згадує і попередніх королів, зокрема Ягелона, завдяки якому польський народ, який був найдикішим, тепер, завдяки науці, полагіднішав і став більш освіченим". Хвалить мислитель і короля Владислава за те, що у Кракові заснував гімназію, яка до цього дня заживає слави. Бо звідти, "немов з Троянського коня, вийшли численні лицарі, знамениті мудрістю і наукою" (273, с. 59).\nОбґрунтовуючи ідею освіченого абсолютизму, західноєвропейські гуманісти (Еразм, Жантійє, Макіавелі) і вітчизняні мислителі (С. Оріховський, Павло Кросненський, Хр. Філалет, П. Могила) стояли на тому, що правитель повинен не тільки видавати закони для підданих, але й сам їх дотримуватися. Основою справедливих відносин між правителем і підданим, на їхню думку, повинен бути договір, згідно з яким обидві сторони присягають виконувати свої обов’язки, дотримуючись закону і взятих зобов’язань. Слід зазначити при цьому, що Еразм і Макіавелі припускали (хай навіть декларативно) відступи від цього принципу (перший — для філософа з гурту "семи мудреців світу", а другий — звільняв правителя від дотримання закону, коли в цьому є необхідність, тоді як у вітчизняних мислителів такого вільного поводження з законом ми не спостерегли. "Король, — писав, наприклад, С. Оріховський, — зв’язаний законом і тому є рабом законів. Він не може робити все, що захоче, а лише те, що дозволяє йому закон" (289, с. 78). Цю думку мислитель проводить послідовно у таких своїх творах як, "Напучення", "Турчика І", "Похорон Сигізмунда", "Послання до папи римського". Думки ж про те, що король не підлягає законові, що його забаганки є законом, що зиск для короля є найвищою справедливістю, Оріховський називає не інакше як "нероновими баєчками", що ведуть до тиранії (277, с. 26). Про те, що правитель має бути обмежений законом і взаємними зобов’язаннями, говорив Павло Кросненський та Хр. Філалет. Останній, зокрема, писав, що ми виконуємо перед королем наші повинності "взамен того, аби нам присяги свои панскои додерживати, а ведле прав пановати рачим, потребуємо" (187, с. 1808). Ідею просвіченого монарха, обмеженого законами, обстоював і розвивав П. Могила, на думку якого філософ на троні має спиратися на закон, щоб урівноважувати і гамувати зростаюче протиборство суспільних станів. Мудрість правителя, отже, повинна виявлятися в умінні керувати державою на основі законів та їх дотримання всіма членами суспільства, зокрема й королем, який "существом оубо телесы равен ест всякому человеку".\nЗдобути владу й утримати її просвічений монарх може, на думку вітчизняних мислителів, якщо буде втіленням стандартного набору відомих уже чеснот, притаманних ідеальному володарю (філософу на троні), з різним, щоправда, акцентуванням на окремих із них тим чи іншим автором. Для К. Транквіліона найважливішою є слава й честь; для С. Почаського — справедливість і щедрість, які спонукають правителя діяти так, "аби не пустіли у підданців комори і скрині". С. Пекалід та анонімний автор "Ерісеdion"-y надавали перевагу освіті ("музам давньогрецьким"), мужності, хоробрості, відвазі ("марсовому табору військовому"), наявність яких у володаря, на думку мислителів, важко переоцінити:\n(181, с. 191).\nІ. Домбровський, натомість, крім відваги, доблесті і звитяги, цінує ще доброчесність, освіченість, уміння майстерно висловлюватися, "удосконалений музами розум", "дбання про добробут підданців". Правитель, який не має цих чеснот, на думку мислителя, не зможе утримати владу, бо\nДоля... має звичку помщатись на людях пихатих\nІ проганяти чваньків із престолу високого дуже.\n(220, с. 29).\nПрикладом правителя позбавленого чеснот, до того ж підступного і жорстокого І. Домбровський називає князя Святополка Окаянного, який убив "підступно братів своїх рідних — Бориса і Гліба". У віршах К. Саковича, присвячених Конашевичу-Сагайдачному, є перелік "В гетьмані якій цноти мают бити". Крім інших чеснот, притаманних ідеальному володарю, таких як статечність, страх Божий, освіченість, мужність, тверезість, чуйність, призвичаєність до голоду й холоду, автор особливий наголос робить на справедливості, яка одна "добрих миловати, злых зась каратЂ за их злость" може. Завдяки цій чесноті правитель здобуває авторитет, а отже й легко утримує владу. Ще інший мислитель, П. Могила, висловлювався на користь того, що володар повинен керувати державою за допомогою філософії і бути при цьому скромним та прагнути заслужити прихильність підданців. Тільки це, гадав він, може допомогти цареві здобути й утримати владу. Родовитість, сила війська, жорстокі покарання тут не посприяють.\nОріховський також радить бути лагідним, справедливим, стриманим, розважливим, поміркованим, доброзичливим, ласкавим за будь-яких обставин. Це, на його думку, забезпечує правителю авторитет і допомагає утримувати владу. В напученні польському королю Сигізмунду Августу Оріховський наводить увесь арсенал чеснот, завдяки яким володар здобуває й утримує владу, але серед них виокремлює чотири найголовніші — умілість, доброту, поміркованість, ощадність. В іншому місці до них додає ще доблесть (яка поєднує правителя з підлеглими і робить улюбленцем усіх) та справедливість, яку мислитель називає сильною, могутньою, славною, знаною і милою людям. Серед негативних чинників, що ведуть до втрати влади володарем, Оріховський на перше місце ставить легковажність, хтивість, жагу, пияцтво, шал, які "немов чума змушують його занедбувати державні справи. Прикладом тому — Дідона, Нерон" (269, с. 84 — 86).\nПросвіченим, ідеальним правителем, тобто "філософом на троні", монарх може стати, на думку гуманістів епохи Відродження, якщо в нього буде відповідне оточення — наставники, сенат, двірцеві слуги. Як їх добирати і за якими критеріями, — про це намагалися давати поради мислителі у своїх творах. Від того, вважали, якими будуть дорадники — гідні чи негідні — значною мірою залежатиме, стане монарх просвіченим чи тираном. Серед українських мислителів великого значення надавав умінню правителя добирати собі найближчих дорадників С. Оріховський. Радники й слуги короля, через яких він править державою, повинні бути мудрими, вченими, чесними; заслуговувати довір’я та мати сміливість критикувати короля за помилки і говорити йому правду у вічі. "Ти ще молодий, — звертається мислитель до короля, — а щоб хтось не зміг використати це на шкоду, я змушений (якщо ти чогось не знав би!) в простій і щирій промові порадити, чого тобі слід остерігатися, чим нехтувати. Всякий дорадник є вісником Бога, і його треба слухатися. Бо якщо знехтуєш, бійся, аби замість дорадника не послав тобі Бог нахлібника зі зрадливою душею, який тебе обдурить" (269, с. 13).\nПодібно до Макіавелі, Оріховський вважає, що це повинні бути не просто люди, віддані правителю, а такі, що піклуються передусім про гаразди народу і держави: "Хай сенатори стануть отцями держави, далекими од чварів, дружніми, лагідними. Хай душу мають не затуманену ворожістю, не обплутану ненавистю, не сліпу від заздрощів. Хай щиро й чистосердо бачать, що шкодить, а що корисне державі" (269, с. 25 — 26, 43, 99). Наголошуючи на тому, що серед почту короля завжди повинні бути чесні і вчені мужі, які заслуговують на довір’я, мислитель разом з тим наголошує: "І не так уже й важливо, чи з твоєї вони держави, чи з чужої, бо як про породистих коней не думають, чи вони польські, чи іноземні, так само і людей добирай: дивись, аби лиш були корисними для тебе і держави". Оріховський послідовно обстоював принцип оцінки людини не за знатністю її роду, а за особистими якостями. Але не завжди. Відступ він робить при доборі сенаторів. І це обґрунтовує в такий спосіб: "Ти ж, маючи таку чудову раду, добирай, скільки змога, мужів знатних і народжених славними батьками: почасти тому, що вони є ніби стовпами твоєї держави, почасти ж, що інші мешканці держави з діда-прадіда вже звикли дослухатися авторитету таких родин" (269, с. 39). Щоб переконати короля у важливості правильного вибору наставника, Оріховський вдається до аналогій із античних і новітніх часів. Видатні правителі, пише він, стали відомими, славними, безсмертними лише завдяки тому, що мали мудрих, розумних вихователів: Александр Македонський — Арістотеля, Павсаній — поета Симоніда, Періандр Корінтський — Талеса Мілетського, Перікл — Анаксагора Клазименського, Діон — Платона, Сигізмунд Старий — Длугоша. Разом з тим Оріховський застерігає короля, щоб уникав базік, нашіптувачів, пліткарів, хвалителів, підлабузників; лестивих, хитрих, підступних. Такі людці, писав Оріховський, не світло несуть заблукалим, не знання — неосвіченим, не надію тим, хто її втратив, а навпаки: гасять те світло, нищать надію в душах людей і з коренем її виривають. Особливий наголос мислитель робить на такій категорії негідних дорадників, як підлабузники взагалі і придворні зокрема, які не займаються важливими державними справами, а лише "кроять каптан, вигадують строї, майструють машкари, бавляться, блазнюють, штовхаючись при дворі". Таких придворних він порівнює з красивою, принарядженою панною при королівні. Що ж до таких підлабузників, як дармоїди ("парасити"), то їх уникати Оріховський радить королеві насамперед, бо такий зводить із розуму королів і мов чарівним напоєм, як захоче, змінює їхній характер. Цього він прагне досягнути, засуджуючи передусім чесноти. Якщо побачить, наприклад, що ти стриманий, негайно починає кричати, що таке життя селюцьке; якщо в короля бенкети без дівчат, без хору й музики, — такий король, на його думку, незнатний. У пихатості своїх хлібодавців лестивці вбачали вченість, у сваволі — . розкутість, у непомірній щедрості і, нарешті, у бездіяльності — саму відвагу. А все закінчується тим, писав Оріховський, що король перетворюється на ганебного тирана, подібного до Сарданапала (який жив зі своїми служницями), або Геліогабала (який влаштував військо із розпусниць), або Алківіада, який привселюдно виставляв на показ свої сороміцькі члени. До "негідних" дорадників Оріховський зараховує і нікчемних, несправедливих, ледачих, хапких, злочинних сенаторів, які використовують державу для своїх потреб. Ці міркування нашого мислителя перегукуються з думкою італійського гуманіста Макіавелі, який писав: "Є один безпомильний спосіб пізнати, чого вартий помічник. Якщо він більше піклується про себе, ніж про державу, і у всякій справі шукає свої вигоди, він ніколи не буде добрим слугою державця" (80, с. 70). Ідею освіченого монарха на троні розвивав польський сучасник і однодумець нашого мислителя А. Ф. Моджевський та інші польські діячі. Але їхні задуми не були зреалізовані, оскільки король і ті сили, на які вони опиралися, — міста і середня шляхта, — зазнали поразки в боротьбі з великими феодалами, що не були зацікавлені в політичній централізації країни. Аналогічна ситуація була й на українських землях, що входили до складу Речі Посполитої. Ідею просвіченого абсолютизму в Україні розвивали пізніше Й. Кононович-Горбацький, І. Гізель, а особливо Т. Прокопович, погляди якого були викладені у праці "Правда волі монаршої" (486. I, с. 398).\nПогляди ренесансних гуманістів на проблему війни і миру ґрунтувалися на засновку, сформульованому згодом Т. Гобсом: "війна є проявом ворожого ставлення людей одне до одного, яке було в їх розрізненому існуванні". А оскільки сучасні їм європейські суспільства мислителі вважали більш-менш згуртованими і цивілізованими, то війнам, на їхню думку, не повинно бути місця, бо вони, як писав Еразм Ротердамський, "завдають людям найболючіших ран, приймають їх з найбільшою огидою і невимовною відразою". Разом з тим у цей час з’являється розуміння, що не кожну війну слід засуджувати, бо є війни загарбницькі й оборонні, які ведуться для захисту вітчизни. Останні, на думку грека Я. Палеолога, є "за правом Божим" ("Думки про війну", 1572 р. — 656, с. 98). Засуджуючи руйнівні, агресивні війни як злочин, гуманісти протиставляли їм переваги миру і закликали до нього, "Війна, — писав Еразм у трактаті "Скарги миру", — мила тим, хто її не зазнав\nПроблема війни і миру була близькою і українським гуманістам кінця XVI — поч. XVII ст., які так само чітко розрізняли справедливі і несправедливі війни; яскравими прикладами тут можуть бути дві промови Оріховського під назвою "Проти турецької загрози" (Turcica), — одна звернена до польського короля, а друга — до шляхти, — а також декларація М. Пашковського про те, що війни за свободу справедливі, а загарбницькі — прокляті людьми (82, с. 28). Поділяв війни на справедливі (Божі) і безбожні, в яких не треба брати участі, князь К. Острозький. Усе це було своєрідним перегуком з міркуваннями таких видатних західноєвропейських теоретиків держави, як Е. Ротердамський, А. Ф. Моджевський, Г. Гроцій. Питання війни і миру було дуже актуальним у тодішній Європі у зв’язку з реальною загрозою турецько-татарської агресії. Антитурецька тема була загальноєвропейською. До неї зверталися С. Брант, Ульріх фон Гутен, М. Сервантес. Твори гуманістів справили значний вплив на формування європейської громадської думки у справі згуртування народів проти турецької експансії. Свою частку до цієї справи доклали й українські мислителі, передусім С. Оріховський. Це засвідчує і багаторазове видання творів мислителя у різних європейських країнах того часу.\nНайвиразнішими пропагандистами миру серед європейських мислителів тієї епохи були Т. Гобс (який турботу про мир уважав основою "природного права" та Еразм Ротердамський зі своїм твором "Скарги миру", який започаткував серію трактатів філософів XVI — XVIII ст. про вічний мир. Українські мислителі також мріяли про мир, якого "бажали усім, також сусідам", оспівували мирну працю і висловлювали бажання, щоб війна поступилася "священним каменам". Мир, на їхню думку, є породжувачем і джерелом усього доброго. Без нього не може бути і в людському житті нічого ані любого, ані тривкого. Під час миру квітнуть науки, мистецтва, література, багатства зростають, розвиваються добрі звичаї серед людей. Тому правителі повинні дбати про мир, його боронити, і лише в такому випадку, писав Оріховський, їх можна називати справжніми людьми, мудрими сторожами роду людського. Ті ж, хто ненавидить мир, є дикунами, непогамованими й жорстокими тиранами. Мета миру, продовжує мислитель, — життя, згідне з природою та її законами. Думки про мир пронизують всі його твори. Але найбільше їх зосереджено у "Промові на похоронах Сигізмунда Старого" та у двох "Турчиках". Вихваляючи справжні чи уявні чесности цього короля, мислитель наголошує постійно на його дбанні про мир у державі. "Одні в мирі перебуваючи шукають війни, — писав він у похоронній промові, — а цей у війнах нічого не шукав крім миру. Інші — мають державу, щоб сусідів непокоїти війною, а цей вважав, що держава без прихильних сусідів буде неміцною. Треті — укладають договори, щоб мати змогу підривати мир, а цей усі договори, які мав з турками, скітами, мосхами, волохами закінчував миром" (273, с. 80 зв.). Сигізмунд, на думку Оріховського, став речником миру не тільки для своїх підлеглих, а й для інших народів і держав Європи. Саме з його ініціативи відбулася нарада кількох королів, на якій було закладено підвалини взаємодопомоги у боротьбі з Туреччиною й ухвалення миру між християнськими народами.\nБудучи відвертим апологетом миру, Оріховський водночас виступає у "Турчиках" завзятим пропагандистом війни на випередження з Туреччиною, яка в цей час загрожувала всім європейським народам. Якби я знав, звертається мислитель до польської шляхти, що ви маєте змогу вибирати на свій розсуд війну чи мир, я ніколи б не став відмовляти вас від твердого миру заради непевної звитяги. Але ж я бачу, що ви мусите боротися за свою свободу, об’єднавшись із германцями, інакше, сидячи вдома, діждетеся найжахливішої неволі. Тільки дурень вірить на слово тому, хто пропонує мир, дружбу, а робить щось інше. "Не вірь, — переконує мислитель короля, — ні угоді, ні союзові, ні вірності Сулеймана. Бо нічого не варті його брехливі присягання, якими домагався у тебе договору. Цим обманом хотів лише досягнути, чого ні Баязет від брата твого, ні Магомет від батька, ні Амурат від дядька твого по батькові не змогли досягнути зброєю" (260, с. 5). Для Сулеймана мирні угоди нічого не варті, бо коли хоче, тоді їх і порушує. Тому й Бог велить починати війну, і всі бачать, що порятунок у зброї, а не в мирній угоді з ним, яку він до того ж постійно порушує. З цього Оріховський робить правовий висновок: коли одна з договірних сторін ламає мирну угоду бодай частково, тоді й інша теж може договору не дотримуватися.\nКрім С. Оріховського, проблема миру хвилювала в Україні таких відомих мислителів, як С. Пекалід, І. Домбровський, X. Євлевич, анонімний автор "Перестороги". Пекалід стверджує, що "коли у нас не буде миру, скрізь доброчесність загине і жодної честі не буде". Він хвалить князя Острозького за те, що наслідком переможних його дій стало не захоплення чужих територій, не продаж полонених у рабство, як це звично робилось у ті часи, а лагідне, толерантне ставлення до переможених. Це, на його думку, усувало причини для конфронтації, а отже, забезпечувало тривале, мирне співжиття різних народів на теренах князівства:\nВін ворогів перемігши, узяв у полон їх багато\nВійськом своїм, і усім полоненим дозволив цей месник\nЖить в Острозі, бо так батьківське серце веліло зробити.\nСкит безпощадний, зрадливий валах і москаль легковажний,\nТакож і турок жорстокий безкарно дивились на нього\n(181 ,с. 211).\nІншим прикладом подібного мирного співжиття автор називає об’єднання "литвинів і русинів". Йому шкода, що повстання К. Косинського "руйнує мир і спокій і приносить величезну шкоду спільному благу". Інший мислитель, автор "Дніпрових камен", називає українців народом мирним, лагідним, справедливим, який не чинить зла іншим народам. Будучи католиком і присвятивши свою поему католицькому єпископові, він виступає за мир і злагоду у руському краї між різними конфесіями і радить адресатові:\nЗапам’ятай, що до зброї не слід удаватися, краще\n(220, с. 16).\nВійськова доблесть — то добре, "та чи не краще є Фебові почесті й славлення миру?" — запитує І. Домбровський у Т. Замойського і сам дає ствердну відповідь. Розповідаючи історію краю, до якого іде єпископ, мислитель постійно акцентує на тих історичних особах, які були прихильниками миру, гамували чвари та розбрат в Україні і "дбали про мир і спокій у державі".\nУкраїнські гуманісти чітко розрізняли війни зовнішні (відсіч чужинцям) і внутрішні (чвари в суспільстві, соціальні вибухи, громадянська війна). У свою чергу зовнішні поділяли на справедливі (захист вітчизни, помста за вчинені кривди) і несправедливі (загарбницькі, агресивні). Останні вони засуджували, називали воєнним розбоєм, а перші — виправдовували як такі, що дають можливість помститися кривдникові. Прикладів тут більше ніж достатньо. Ось хоча б такий з вірша М. Пашковського "Україна татарами терзана" (1608 р.), де автор виявив своє розуміння справедливої війни такими словами:\nВійни святі, як боронять свободу,\nНесправедливі ж — прокляті з породу.\nНесправедливість — годиться відбитись\nПрямо чи криво, аби вборонитись.\n(82, с. 155).\nСеред творів, присвячених цій темі, особливо вирізняються анонімна поема "Про вибиття татар перекопських під Вишневцем року 1512-го", поема М. Гусовського "Перемога над турками під Теребовлею 1524 року", дві промови-трактати С. Оріховського "Про турецьку загрозу". В них дається не тільки виклад історії турецьких зазіхань на Європу й українські та польські землі, а й звучить гарячий заклик до європейських народів згуртуватися перед смертельною загрозою і дати відсіч турецькій навалі, що загрожувала не поневоленням, а знищенням європейської цивілізації. "Це тобі вже, — говорить Оріховський до короля, — не війна з русами і скитами, які лише здобич, а не державу прагнуть захопити; не з литовцями і мосхами, з якими коли хочеш, тоді й ведеш війну; не з прусами і германцями, які і переможені тебе люблять, і якщо переможці, то бояться... Але ти будеш мати справу з осквернителями віри, порушниками миру, грабіжниками людських прав, які не тільки людей, землю, державу прагнуть захопити, але й винищують цілі народи так, що й сліду від них не залишається" (260, с. 26 — 27).\nЗгадані промови Оріховського були складені за зразком Демостенових "Філіпік" і перегукувалися з виступами сучасних йому і більш пізніх європейських гуманістів, таких як Еней Сільвій, Ф. Бекон, С. Брант, Ульріх фон Гутен, М. Сервантес, які формували громадську думку, підштовхуючи її до усвідомлення потреби створення антитурецької коаліції європейських держав. Антитурецькі твори Оріховського видавались у Європі багато разів за життя автора і після його смерті. Так, наприклад, "Турчики" видавались: у Кракові — тричі (1543, 1544, 1590 рр.), у Базелі (1551 р.), у Римі (1594 р.) у Відні (1666 р.).\nУпродовж XVI — поч. XVII ст. спостерігалася тенденція до переакцентування щодо методів ведення справедливої війни, підтримуваного вітчизняними мислителями. Перша половина XVI ст. — "пасивна" оборона краю завдяки спорудженню фортець і укріплень та зосередженню в них численних залог. Друга половина XVI ст. — активізація переслідувань татарських здобичників з метою відбиття полону. І, нарешті, перша третина XVII ст. — воєнні походи козаків углиб ворожої території для визволення бранців та задля помсти, що виявлялась у грабуванні поселень ворога. Згадана тенденція значною мірою залежала від зростання чисельності козацьких збройних сил та їх військового вишколу. Ці дії знаходили повне схвалення у творах українських гуманістів.\nДо "пасивного" виду оборони найактивніше закликав, зокрема, С. Оріховський, який не зупинявся на деклараціях, але й давав практичні поради стосовно організації захисту краю: "Вся наша держава, якщо не помиляюся, поділена на 13 воєводств. Зроби так, — радить мислитель королеві, — щоб певний час по черзі воювало кілька воєводств, а іншого року — інші три. Таким способом найкраще державу захистиш. Супроти ж особливо великої ворожої сили слід готувати посполите рушення". Мислитель викривав польсько-литовські правлячі кола, магнатів, шляхту, які не вміли й не хотіли захищати підвладні їм українські землі, прагнучи лише до примноження своїх маєтностей і прибутків. Оріховський це бачив, а тому звертався до короля з проханням: "Передусім прямуй на Русь, мешканці якої зазнають нападу численних ворогів. Прийди до цієї провінції, Августе, оглянь укріплення, зміни слабкі місця фортець, набудуй міцних побільше. Покажи себе королем, який може прогнати від нас скітів, волохів і турків". І далі: "Нехай король у Львові або Кам’янці протягом літа перебуває, або в іншому місці, яке потребує оборони проти недруга" (269, с. 37).\nЗакликали до оборони рідного краю й інші мислителі, ставлячи за приклад сучасним можновладцям давньоукраїнських князів. Причину тогочасного нещастя вони бачили передусім у відсутності внутрішньої консолідації в українському суспільстві: якби серед українців "та була ще й згода, не потерпали б, як тепер, їхні землі шкоди" від татар і турків (181, с. с. 187).\nПрихильниками "активної" оборони, яка включала не тільки відбиття нападу, а й переслідування ворога з метою визволення полонених, були М. Пашковський, С. Пекалід, І. Домбровський, М. Стрийковський, два анонімних автори творів "Epicedion’-y та "Про вибиття татар", Г. Смотрицький, Й. Верещинський, частково С. Оріховський. Першими особами, яких вихваляли мислителі і ставили за приклад, були князі К. Острозький, М. Вишневецький, гетьман П. Конашевич-Сагайдачний, а також польський гетьман Я. Тарновський, барський староста Б. Претвіч, король Сигізмунд Август та ін. За що ж хвалять їх наші мислителі у своїх творах і до чого закликають? З великою повагою і любов’ю говорить Оріховський про польського полководця Я. Тарновського, який завдав поразки під Вишнівцем великому загонові татар, котрі вдерлись на західноукраїнські землі. На честь цього видатного діяча він написав трактат під назвою "Життя і смерть Яна Тарновського". Мислитель хвалить Б. Претвіча (Претвицького), барського старосту (від 1540 р.), за те, що давав рішучу відсіч татарам на пограниччі. До активніших дій закликав Оріховський і молодого польського короля Сигізмунда Августа. При цьому радить розпочати війну першому, об’єднавшись із австрійцями, німцями, угорцями, волохами, а не чекати, доки Сулейман розіб’є кожного поодинці. Князь К. Острозький зображується мужнім захисником вітчизни, який не міг терпіти, бачачи як\n...зв’язаних тьму женуть по полю,\nІ жінок, та діток тягнуть у неволю.\n(181, с. 66). ‘\nЙого звитяги над ворогами порівнюються з подвигами знаних античних полководців Сціпіона, Гектора, Ахіла. Захищаючи свій край, князь Костянтин провів вісімдесят переможних битв із татарами, і за це йому вітчизна буде вдячна повік. Не шкодуючи життя, він сам кидається у бій і закликає йти за ним своїх вояків. Анонімний автор твору "Про вибиття татарів" вкладає до його вуст такі високопатріотичні слова:\nЧас такий для нас настав, стільки потерпали,\nСтільки горя та біди від татар зазнали,\nЩо обов’язок велить взятися за зброю,\nМужньо з шаблею в руці кинутись до бою.\nЯк не зможемо тепер виявить відвагу,\nБудем дужче потерпать від татар поганих.\nЗброю маємо в руках, тож не зволікаймо,\nРятувать братів своїх, край свій поспішаймо.\n(181, с. 67).\nАктивно виступав проти татарських та турецьких нападників і князь М. Вишневецький-Байда. За це йому анонімний автор присвятив цілий твір під назвою "Epicedion", де говориться, що князь турків та татар "хижих, навіжених, Од кордонів одганяв, як собак скажених", та що "В дикім полі перед ним вороги дрижали". Він увесь час перебував у походах ("все ходив степом неосяжним"), а тому татари стали постійно "терпіти невдачі і відходили з ганьбою". У цілім світі знають римських полководців, — пише автор, — але ж і наш не гірший, бо "Україні послужив там, де небезпечно". І далі:\n(184, II, с. 36 — 37).\nСеред інших захисників України називаються ще Януш та Олександр Острозькі. Та все частіше надія на порятунок і захист пов’язується з козаками, які невдовзі стають головними захисниками рідного краю не тільки від татар і турків, але й москалів, поляків та інших чужинців. Характерною рисою козаків, яка впадала у вічі навіть іноземцям, було те, що "вони ніколи не захоплювали чужих земель".\nНа початку XVII ст. збройні сили України — передусім запорозькі козаки — настільки зміцніли кількісно і якісно, що змогли не тільки стримувати напади татар і турків на українські землі, але й почали здійснювати походи в глиб ворожої території. Це робилось під гаслом звільнення бранців та помсти і нищення центрів работоргівлі (наприклад Кафи). І майже завжди ті виступи переростали у відверті грабунки мирного населення ворога, — що до речі, було тоді звичним явищем у всьому світі. Такі дії козаків сприймались як компенсація за завдану шкоду українській людині. І справді, повернувшись додому вони значну частину здобутого віддавали на церкви, монастирі та шпиталі, для найбільш знедолених. Усе це було в полі зору вітчизняних мислителів і виправдовувалось, ба, навіть заохочувалось і схвалювалось. Полишаючи анонімні (переважно колективно створювані) тогочасні українські народні думи, назвемо бодай кілька значніших творів (де б відображалась героїка цих походів), створених конкретними авторами: віршована поема "Дніпрові камени" (І. Домбровський); "Дії турецькі і змагання козацькі з татарами" (М. Пашковський); "Epicedion", себто вірш жалобний про благородство і вічної пам’яті гідного князя М. Вишневецького" (Анонім); "Дума Українка" та "До Подільського краю син його промовляє " (А. Чагровський); "Вірші на жалісний погреб шляхетного лицаря Петра Конашевича-Сагайдачного" (К. Сакович); "Протестація" (Й. Борецький); "Пам’ять війни турецької, року 1621-го" (Б. Зиморович). Ось як зображує, наприклад, Пашковський похід запорожців у Крим під проводом Кимиковського та Б. Микошинського:\nОд татарських земель, із Козлова, прибилось\nДві галери, на котрих багато томилось\nНаших вибраних в’язнів — до тисячі, може,\nВісімсот жон із дітьми томилось негоже.\nТисяч півтори турок, не більше, було там —\nКозаки нагодились — моторна робота\nЗакипіла в галерах — поган порубали,\nКаторжан увільнили, велику дістали\nЗдобич і до порогів безпечно приспіли...\n(183, с. 69).\nЙ. Борецький наголошує, що козаки йдуть на море передусім для того, щоби невільників визволити, а також по здобич, яку на церкви та шпиталі передають. К. Сакович уславлює гетьмана П. Сагайдачного за те, що\nЗа що з воїнством його Бог благословляв.\nЗемляків своїх — гріхи вчинком покутує.\nБ. Зиморович виправдовує козацькі походи тим, що вони лише віддячували туркам і татарам за їхні кривди тією самою монетою і тому тепер\nВ тороках для торгу водить козак по базару\nГладких турків по парі...\nНесправедливі, загарбницькі війни вітчизняні мислителі, як і їхні західноєвропейські однодумці (Еразм Ротердамський, Т. Гобс), однозначно засуджували як такі, що суперечать природному праву і є аморальними. Трапляються у їхніх творах думки, близькі до чільних засад міжнародного спілкування, за яким кожна держава — рівноправний суб’єкт взаємин, незалежно від її потужності. К. Сакович, наприклад, не розуміє жадоби Александра Македонського до підкорення все нових і нових держав і народів, а тому з докором запитує:\n...чому ти до влади такий невситенний?\nЧом бажаєш під себе підбити всі панства,\nЩоб не вибився жоден з-під твого підданства;\nТак живеш, мов ніколи не маєш умерти,\nВсі багатства земнії бажаєш пожерти;\nЧом же славу порожню у світі шукаєш...\n(183, с. 171).\nОсновним вогнищем агресії супроти України були у той час Туреччина і Кримське ханство. До цієї теми і була прикута увага наших гуманістів. Туреччина, на їхню думку, завжди славилася підступністю, неволею і велелюддям, а духом, розумом і мужністю поступалась європейським країнам. Турецький султан сприймався як "Божа мітла", занесена над грішним світом, і називався не інакше як осквернителем християнської віри, презирливцем угод, губителем природного права, ганьбою і згубою всього, що є в людей святого, чесного, пристойного. Особливо ж ненависною для наших мислителів була данина дітьми, з яких у Туреччині готували майбутніх яничарів:\nТам від кожного хочуть червоного злота,\n... Десятину од діток, хоч ті ще дрібнота,\nЩо п’ять років од дому вони вибирають\nДесятину із хлопців — їх турчити мають.\nНа п’ятнадцять їх тисяч щорік визначають\nВ яничарство, у царських сараях навчають,\n(183, с. 76).\nЩо ж до татар, то вони, на думку автора "Epicedion"-y, не жнуть, а живляться награбованим добром. Через це українці мусять завжди бути при зброї:\nОбиватель нещасний у батьківськім краї...\nІ у мирному часі находу чекає,\nВін за плугом при зброї волів поганяє.\n(183, с. 66).\nТурки й татари тільки й думають, продовжує автор, про загарбання наших земель і поневолення люду.\nІншого шляху до збереження свободи і добробуту громадян, окрім війни, не бачив і С. Оріховський, який писав: "Якщо хтось має якусь ліпшу раду, хай скаже і, доки ще є час, порадить". Війну, наголошує мислитель, треба розпочинати чим швидше, а не чекати, коли Сулейман нападе у незручний для Польщі час. Скільки народів султан підкорив підступом, а ви чекаєте, — звертається він до шляхти, — що вам оголосить війну з дотриманням усіх формальностей. Цього не буде, Сулейман за всяку ціну хотів би, щоб ми не вбачали початку війни у фактах захоплення Валахії, спорудженні укріплень, завоюванні Угорщини. Врешті, споруджуючи замки безпосередньо на кордоні вашої держави, будуючи шанці над самим Дністром, — хіба ж не війну вам нав’язує (277, с. 4). І якщо отак будемо чекати, доки оголосить її відверто, то будемо, панове шляхта, найнеобачнішими з людей! Не треба забувати, що численні острови, узбережжя, порти, провінції стали турецькою здобиччю внаслідок підступу, обману, кривоприсяги, а не з допомогою зброї; не у бою, не в чесній війні.\nЗакликаючи випередити Туреччину з початком війни, Оріховський виявляє розуміння слабких сторін могутньої Турецької імперії, яка трималась на безрідних невільниках-потурнаках, яничарах. Вони, на думку мислителя, ніколи не зможуть забути батьківщину, де народились, де були хрещені. Навіть Ібрагім-паша, муж сановний і славний, ще й обдарований тираном усіма можливими почестями, ніяк не міг забути, що він християнського роду, і зрештою зрадив султанові. А ті, кого втрата таких речей не бентежить, вважаються нікчемними і підлими рабами, які й самі відчувають свою ущербність. В бою вони слабкодухі, бо їх туди заганяють батогами, неначе худобу. Коли доходить справа до сутички з тим племенем утеклих рабів за право, за вітчизну, за гідність предків, за славу, за владу, — то один шляхтич вартий десяти ледацюг.\nДеякі наші мислителі (С. Оріховський, анонімний автор "Ерісеdion"-y) цілком слушно зауважували, що зростанню турецької могутності в значній мірі посприяли безтурботність та незгоди як усередині Польської держави, так і між європейськими монархами. Тому мислитель схвалює ініціативу Сигізмунда Старого, який пропонував європейським королям об’єднатись у боротьбі проти турецької загрози. Адже всі найбільші воєнні успіхи (завоювання Памфілії, Кілікії, Кападокії) турки здобули саме тоді, коли Європа палала міжусобними війнами. Подібне продовжувалось і потім: "Коли Італія була охоплена полум’ям усобиць внаслідок папського розколу, турчин присвоїв Візантій і решту Греції; доки французи з іспанцями вели суперечки за Сицилію і Неаполь, приєднав Єгипет. А хто ж привів турків на Родос — отой квітучий і велелюдний острів, як не смертоносна взаємна ненависть Максиміліана — цісаря і венетів. Ну а Кроацію, Далмацію, Угорщину — хто ж подарував туркам, як не братовбивча війна короля Карлацісаря з французьким королем Франциском" (277, с. 14).\nX. Євлевич у своєму творі "Лабіринт" писав: "...Україна давня Серцем хоробра, віру плекаючи щиру, Завжди доріг шукала до дружби і миру" (184, II, с. 251). Але були й винятки, коли в чужі краї наші можновладці ходили не з миром, а з війною. Їх наші гуманісти здебільшого засуджували, попри те, чи "герої" були сучасниками, чи історичними особами. Разом з тим наголошувалося, що насильників завжди спіткає заслужена кара:\nГубить нерідко царів можновладних надмірна жорстокість\nІ вони гинуть од тих, кого щойно впокорили страхом.\n(220, с. 14).\nІ. Домбровський наводить приклади: з київським князем Ігорем (відомий випадок з древлянами); з польським королем Владиславом, який "доки братів грабував, володінь своїх власних позбувся"; з князем Ростиславом — "Доки фортеці чужі воював, своїх власних позбувся". Піддавав осуду злочинні дії свого великого симпатика Кимиковського і М. Пашковський, коли йшлося про злочинний погром московських послів з обозом, у якому були скарби для кримського хана. Нападників на зворотному шляху побили татари, і таким чином вони одержали заслужену кару або, як каже автор, "Щастя коло для себе назад прокрутили" (184, II c. 188).\nЗаради об’єктивності мусимо сказати і про схвалення вітчизняними гуманістами по суті розбійницьких походів українських князів та гетьманів до чужих країв, де не йшлося вже про визволення бранців з полону. Пояснити це можна хіба тим, що у ті часи, і навіть значно пізніше, захоплення чужих земель не засуджувалося. Чим більше їх хтось захопив, тим славнішим державцем вважався. Наші можновладці не були винятком. Що ж до гуманістів, то, оспівуючи звитяжні бої й успішні походи своїх полководців мислителі хотіли підняти дух народу, віру у власні сили. Саме тому у їхніх творах відведено так багато місця славним сторінкам історії України-Руси періоду її розквіту, уславленню тогочасних правителів і їхніх дій задля зміцнення держави. З цим пов’язане, очевидно, прославляння і сучасних їм державних мужів України, які, виявляючи зразки мужності і відваги, зміцнювали впевненість українців у своїх силах, а ворогів змушували себе поважати. Вихваляння агресивних війн чи походів за участю українців знаходимо у творах таких мислителів, як І. Домбровський, який позитивно ставився до того, що\nШарпали руси албанів, іверів, Гірканське надмор’я,\nПарфів і мідів дражнили війною жорстокого Марса,\n(220, с. 3).\nПісля цих слів уже не здаються переконливими запевнення автора в іншому місці, що українці "непокоять сильніших лиш, А слабким племенам... не чинять зла". К. Сакович хвалить Сагайдачного не тільки за справедливу війну з татарами й турками, але й за походи "на Москву, в Мултянську землю, до Волошинів, інфляндчиків".\nПисали схвально про походи українських козаків за море М. Пашковський та А. Чагровський. Для останнього це просто така собі прогулянка, звична справа баламутів:\nПо трофеї знать ходили,\nГеть лицарство потомили,\nЩо вертає з труду свого,\nВіддаючи славу Богу,\nІ сприймає все як ласку —\nПеремогу і поразку.\n(181, с. 245).\nВоєнні походи в чужі землі були звичною справою не тільки для українських лицарів, але й для коронованих європейських монархів, дії яких теж виправдовувалися нашими гуманістами. Оріховський, наприклад, схвалює польського короля Сигізмунда Старого за те, що "змусив коритися польській державі Стефана V, волоського господаря, славного войовника. І турецького султана Магомета прогнав з Валахії та змусив просити миру. У великій війні Прусію підкорив, Московію приборкав, Скитію часто гамував..." (273, с. 7).\nДо внутрішніх (домових, громадянських) воєн гуманісти відносили такі, що були викликані соціальними, релігійними, міжетнічними або династично-феодальними причинами і точилися всередині держави. Ці війни завжди і всюди мали катастрофічні наслідки для держав і народів у випадку розбалансованості суспільних стосунків у межах навіть одного з названих чинників. В Україні ж вони були наявні всі разом. Тому й не дивно, що все це зрештою привело до "великої руїни", свідком якої був Л. Баранович. Це йому належать слова: "Україна в крові, бо в незгоді. Господи! Зроби так, щоби між нами був мир!" (Mediaevalia, IV, с. 114).\nНагадуємо, що катастрофа сталася пізніше, але симптоми проглядалися вже в розглядуваний період, і то чим далі, то виразніше. Загострення соціальних стосунків переростало в бунти і повстання проти регіональних можновладців українських і польських. Гуманісти по-різному ставились до цих потрясінь: одні захищали можновладців, інші — знедолених, треті — лише шкодували, що від цього потерпали обидві ворогуючі сторони і народ в цілому. Зокрема, Оріховський, говорячи про звичні у Польській державі нелади і чвари, причиною їх називає "нерівність і непокірність", які є немов невиліковні хвороби у здоровому тілі, а також засуджує неповагу до влади, непослушенство до короля; відсутність справедливості, віри поміж громадянами, які навіть перед лицем ворога продовжують сперечатися про права і привілеї. Про все це він говорить, звертаючись з промовою до шляхти, і висловлює свої побажання: "Дай Боже, щоб наші власні непорозуміння не принесли нам більше лиха, ніж ворожа зброя, бо чвари можуть згубити нас, хоч ворога і близько не буде, якщо затаїмо у своїх душах зерна незгоди, то марно будь-що планувати. Бо й що боронити будемо? Мир, якого нема? Чи свободу, яку втратили, дбаючи про особисту вигоду, замість того щоб піклуватися про благо громади?" (277, с. 8).\nАле якщо С. Оріховський ще тільки застерігав про можливі серйозні наслідки від безладу в державі, то С. Пекалід уже був очевидцем великого повстання під проводом К. Косинського. Про ці події він написав поему під назвою "Про острозьку війну під П’яткою проти низових". Знаючи майже напевно, що автор був придворним поетом князя К. Острозького, від нього можна було чекати повного осуду повсталих і виправдання дій князя та інших можновладців. Натомість бачимо певні симпатії до козаків, яких він називає не інакше, як "славними". Йому болить, що козаків усіляко принижує переможець ("волочать у кайданах"). Звідси, на думку Пекаліда, і гнів їхній, і лють, і бажання помсти. Пекалід картає українську шляхту за те, що козака низового довели до критичного стану. Водночас він засуджує і козаків: "Дідько зловіщий забрав у вас розум і ви загордились..." (184, II с. 58). В іншому місці свого твору мислитель, звертаючись до муз, призвідницею війни називає Алекто — богиню помсти, одну з фурій. А часом і взагалі нікого не звинувачує, а лише шкодує з приводу трагедії: "Ex! Яка сила велика вождів на полях залишилась! Русь часто нищить сама свої сили..." (184, II с. 49). Серед позитивних рис переможців Пекалід відзначає "добросердність" Януша Острозького, який "стримався від страшної різні...". Це потверджує і Домбровський у своїй поемі "Дніпрові камени". Януш у нього також добрий і справедливий:\nБо, як держава страждала від розбрату й сварок жорстоких,\n(220, с. 9).\nРізким дисонансом цьому звучать слова із промови анонімного автора, присвячені Томашу Замойському, де схвалюються репресивні дії князя: "Ти покінчив з усім цим злом, придушив заколоти, вгамував чвари, приборкав сваволю, утихомирив зухвальство, заспокоїв місто, зміцнив мир. І нічого немає тепер спокійнішого від нашого, колись такого бунтівливого і тривожного, краю" (115, с. 267).\nДомові війни, спричинені релігійними чварами, потрясали впродовж XV — XVI ст. не одну країну Європи, у тому числі й Польщу, до складу якої входили також українські землі. З вітчизняних гуманістів на проблемах таких війн, пов’язаних з боротьбою католицької церкви з іншими конфесіями застановлявся найбільше Оріховський, який, знаємо, спочатку дуже різко критикував католицьке духівництво за його нетолерантне ставлення до "єретиків" передусім до протестантів. І це, на думку мислителя, призводить до збурення в суспільстві і чварів, таких недоречних у час реальної загрози війни з боку Туреччини. Пізніше, порвавши з протестантами, Оріховський повністю перейшов на бік католиків. З цього часу він стає невтомним критиком усіляких "єретиків", у яких вбачає головну загрозу спокою в державі і навіть причину майбутнього її загину. Ось яким він бачить тодішній стан справ у Польщі: "Нема віри в Господа Бога, нема поваги до влади, нема послушенства до короля; нема віри правдивої поміж нами; всюди неспокій і чвари" (299, с. 307). Різкій критиці піддавав дії католицького духівництва в Україні Гербурт Щасний: "коли у владицтвах руських шукають грошей, нехай не прикрашають те богомільністю", бо це, на думку мислителя, призводить до розбрату і конфліктів (184, II, с. 175).\nАле не всі католики були ворогами православних українців. Свідченням цього є поема Домбровського "Дніпрові камени". У ній відсутня зверхність чи зневага до православного люду. Поема сповнена, натомість, толеранції, закликів до миру і злагоди в українському краї між різними конфесіями. Це було дуже на часі, бо українське суспільство було тоді вже розколотим за конфесійним принципом на кілька віросповідань. Крім православних, було доволі католиків, уніатів, протестантів. Серед тих українських мислителів, котрі причиною внутрішніх негараздів в Україні бачили чвари у самому православ’ї, були передусім М. Смотрицький, Й. Борецький, К. Сакович, І. Потій. Вони рішуче виступали проти "домових воєн" і вважали, що вони в Україні почалися через релігійні суперечки, не тільки між православними і католиками та уніатами, але й у середовищі самого православного духівництва, яке веде аморальний спосіб життя та займається визиском своєї пастви. Це у "Треносі" М. Смотрицького засвідчує сама православна церква:\nОй мені, в опіку ненаситних лакомців поданій!\nГоре і вам, що продаєте, і вам, що купуєте дар святого духа!\nСеребро ваше буде вам на згубу!\nНе хочете знати правди — не хочете бачити й неправди!\nНе хочете розуміти, відки ті, що вам дають, добувають, яким промислом багатіють!\nМолоко доять у овець, вовну стрижуть, шкуру луплять і продають;\nсамі їх м’ясом годуються, кров’ю напиваються\nі вам з обільності м’яс тих і надміру невинної крові уділяють.\n(183, с. 128).\nЗагалом М. Смотрицький був проти якихось радикальних дій щодо представників інших конфесій. Він не схвалював, зокрема З. Копистенського, Й. Борецького та С. Мужиловського, які виступали репрезентантами козацтва і закликали до рішучих дій проти експансії католицької церкви та уніатів. Такі дії, на думку М. Смотрицького, приведуть Україну до загину: "При такому упослідженому становищі нашої церкви рогатий Седукія універсалами своїми закликає до внутрішньої війни і копає землю залізними рогами на загибель бідного нашого народу" (316). Ніби відповідаючи на це звинувачення, Й. Борецький у "Протестації" говорить, що духовенство не підмовляє козаків до бунту та непослуху і не вчить їх, бо вони самі "природній розум і од Бога даровану кмітливість мають". Значне місце посідають питання релігійної боротьби, зокрема змагань православних з католиками та уніатами, у "Пересторозі", де наголошується, що насадження унії, переслідування православних є порушенням прав українців, їхніх вольностей, а отже неодмінно зустріне спротив і приведе до збурення. Про згубність міжконфесійної боротьби багато говорили й уніати, які також закликали до порозуміння і терпимості. Зокрема, І. Потій з гіркотою писав: "Скільки ми надивилися цих словесних і писемних потвор, які нас гидять, не лише серед своїх, а й серед інших іновірців, до яких ми так само, як і вони до нас, нічого не маємо" (184, II, c. 102). У польського полеміста Я. А. Кулеші знаходимо міркування про те, що не утиски польської шляхти й орендарів спричинили до кривавої "домової війни" середини XVII ст., а розкол — "панство руське доки схизми не знало, доти й руїни не було" (Mediaevalia, IV, c. 112). Ці слова, гадаємо, є перебільшенням. У першій половині XVI ст., коли більшість українських земель входила до складу Литовського князівства, якихось помітних конфліктів на етнічному ґрунті тут не зафіксовано. Те саме можна сказати і про Польщу. Українці не почували себе людьми другого гатунку. Це засвідчує і Оріховський, який всюди підкреслював своє українство додаванням до прізвища ще й означення "українець" (Roxolanus, russus, ruthenus, rusyn). Крім того, багато українців займали високі урядові посади, не приховуючи своєї етнічної приналежності.\nКартина змінилась після Люблінської унії (1569 р.), коли майже всі українські землі були інкорпоровані до складу Польщі і почалась посилена експансія польської шляхти та католицької церкви на схід. Саме в цей час і з’являються перші згадки про українських козаків, які спершу захищали свій край від татарських і турецьких нападників, а згодом боронили своїх співвітчизників і від визискувачів польських. Чим усе це скінчилось, відомо: національною ворожнечею і ріками крові. Українські мислителі реагували на ці події кожен по своєму. Взяти хоча б ставлення до козаків. На відміну від шляхетських політиків, які трактували їх як розбійників, грабіжників, автор "Перестороги" називає їх "останками старої Русі", продовжувачами славних воєнних традицій періоду Княжої доби. Для М. Смотрицького "запорозький козак... супроти пограничного неприятеля — то так само як мальтійський для Волоської (італійської) землі: стоїть у поважнім порядку і відважних кавалерів вітчизні нашій дає" (Див. 513, с. 78). І. Домбровський подає свою версію походження козаків: "Безліч разів топтана доблесть тоді й козаків породила" (220, с. 17). Їхня участь у повстанні К. Косинського виправдовується тим, що вони "волю свою боронили". Провину за ворожнечу між українцями і поляками С. Пекалід і Г. Щасний покладають на останніх. Так, Щасний колотнечу, яку поляки затіяли з народом українським, називає раною в серці, яка хоч би й найменшою була, приносить смерть. Натомість в Острозі, на думку Пекаліда, мирно живуть і татари, і багато інших народів. Водночас, виходячи з ренесансно-гуманістичного розуміння держави як очолюваної королем природної організації людей, в якій кожен стан посідає відповідне йому місце в соціально-політичній ієрархії, тогочасні українські автори суворо засуджували будь-які соціальні чи конфесійні кофлікти, що, на їхню думку, зазіхалина природній суспільний порядок, порушували мир і спокій тощо.\nСеред згадуваних внутрішніх воєн, крім уже згадуваних, вітчизняні мислителі вирізняли ще міжусобні чвари і війни можновладців, зокрема князів українських, — що в історичному плані призвело до загину Київської Русі, а наприкінці XVI — на поч. XVII ст. не дозволяло українцям згуртуватись для побудови власної держави. Це добре розуміли вітчизняні мислителі. Не випадково ж З. Копистенський звинувачує деяких українських князів у тому, що "самі з собою почали вальчити", замість того, щоб згуртуватися у боротьбі проти зовнішніх ворогів. Про це саме читаємо і в "Пересторозі", автор якої, крім того, додає, що у міжусобній боротьбі князі часом брали у союзники чужинців, а ті "оные помочники, побЂдивши супостатов их, потом и самих побЂждали и панство руское в руки их приходило" (118, c. 1103, 1106, 1109). Про згубність міжусобних воєн феодалів, у яких гинуть не тільки воїни, але й мирні люди, писав М. Гусовський:\nМали б вони захищати своє, їм довірене стадо.\nДе там! Терзають його, нищать без жалю щодня.\n(656, с. 35).\nС. Пекаліду і І. Домбровському болить, що міжусобні війни згубили Київську Русь, тому останній хвалить Володимира Мономаха за те, що припинив чвари між князями і "розшматоване тіло Русі позбирав він до купи". Разом з тим, вони побиваються, що нині нема кому це зробити.\nПогляди українських гуманістів XVI — поч. XVII ст. на актуальні питання тогочасного державного і громадського життя, таким чином, далеко не завжди мають стрункий концептуальний виклад. Частіше вони репрезентовані у різних за жанром творах у вигляді розмірковувань, висловлювань своєї думки на ту чи іншу суспільно-політичну тему, що в процесі дослідницької реконструкції складаються у певну систему поглядів на проблеми походження і сутності держави, війни і миру, на форми державного правління тощо. Відтворенні завдяки аналізу різних за своїм змістом пам’яток, ці погляди свідчать про перехід українських авторів від середньовічних державно-правових уявлень до ренесансного бачення зазначених проблем; про осмислення останніх під кутом зору застосування державно-правових концепцій епохи Відродження до наявних вітчизняних суспільно-політичних реалій; про створення на цій основі моделей можливого майбутнього державного устрою України. Ці ідейні здобутки українських гуманістів були потужним імпульсом у подальшому становленні державо-творчих ідей в Україні. Вони були використані полемістами, представниками Києво-Могилянської академії та іншими, тою чи іншою мірою близькими до її інтелектуального кола мислителями.


З нагоди професійного свята привітали працівників соціальної сфери\n3 листопада, з нагоди відзначення Дня соціального працівника, у КП «Палац дозвілля» відбулися урочистості. На свято запросили працівників міського управління соціального розвитку, районних управлінь соціального захисту населення, Полтавського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, центру зайнятості населення, територіальних центрів соціального обслуговування та благодійних громадських організацій.\nУсіх, хто самовіддано служить громаді, підтримує у важку хвилину, зі сцени вітав міський голова Олександр Мамай:\n- Соціальна робота – одна з тих професій, яка підтримує людину тоді, коли, здається, виходу немає. Ви, як соломинка, за яку тримаються люди, які самотужки не можуть вирішити проблеми! На жаль, сьогодні тих, хто потребує соціальної допомоги дуже багато. Ви щодня бачите чимало людських проблем, бід, але не дозволяєте своєму серцю стати черствим, байдужим! Шановні працівники соціальної сфери! Дякую вам за професіоналізм, терпіння, гуманізм, за те, що не полишаєте людей наодинці з їхніми бідами! Бажаю вам усім міцного здоров'я, невичерпної енергії, позитивних емоцій! Нехай ваші добрі справи повертаються до вас безмежною людською вдячністю! Нехай вас та ваших рідних оберігає Господь!\nСеред тих, хто цього дня святкував професійне свято, і заступник голови Шевченківської районної у м.Полтаві ради – начальник управління праці та соціального захисту населення Галина Арсененко. Говорить: соціальна робота – це поклик серця та душі:\n- Система соціального захисту населення досить розгалужена. Вона працює від народження людини до її смерті. До нас звертаються люди будь-якого віку з рідних приводів. І завдання працівника соціального захисту – допомогти людині, яка потрапила у важкі життєві обставини. Взагалі, соціальна робота потребує багато знань і, щонайголовніше, любові до ближнього. Адже без бажання допомагати зробити це неможливо. Тож, я вітаю своїх колег з професійним святом. Бажаю здоров'я, терпіння, наснаги, а також поваги тих людей, які до нас приходять.\nЗа самовіддану багаторічну працю на користь територіальної громади, з нагоди професійного свята, кращі з кращих працівників соціальної сфери були нагороджені подяками та почесними грамотами міського голови, в тому числі з нагрудними знаками, та грошовими винагородами.\nТа на цьому подарунки від Олександра Мамая не закінчились. Кульмінаційним моментом свята став розіграш 15-ти путівок на двох до міста Лева. Ще одну, 16-ту путівку, отримала дівчина, яка проводила розіграш омріяних путівок.\nТакож, серед подарунків, які цього вечора чекали на працівників соціальної сфери, виступ молодого, запального гурту «Діти Фрістайлу».


Туя: посадка і відхід у відкритому грунті | Сад і город\nHOME / Поради дачника / Туя: посадка і відхід у відкритому грунті\nБатьківщина вічнозеленого дерева туї-Східна Азія. У середніх широтах вона завоювала популярність, завдяки густій щільній кроні. Вона легко піддається художньому обрізанню, тому може бути використана в пейзажних композиціях, як на дачних ділянках, так і в міських парках, скверах і на вулицях. Завдяки довгому життю (до 150 років), зимовій стійкості і пристосовності до міських умов, це вічнозелене дерево використовують для декорування садів в різних кліматичних зонах Росії, у тому числі в Сибіру і на Уралі. Найбільше поширення отримали різновиди туї : західний, такий, що має конусовидну, колоновидную і кущову форми, підходить для живоплоту біля будинку; складчаста, або велетенська, корейська, блакитний кипарис і східна.\nПро те, які умови любить туя як саджати і доглядати за нею піде мова в статті.\nНайпопулярніший метод розмноження туї-живцювання. Вирощування з живців дозволяє зберегти властивості батьківської рослини. Багато дачників, що зайнялися розведенням, посадкою і відходом за туями, ставлять питання, чому для збору живців необхідно брати вершини осьових пагонів дерева? Фахівці пояснюють, що саме ці гілки зберігають характер галуження, властивий цьому виду. Якщо зрізуються бічні гілки, вийде неправильна форма галуження.\nСамий кращий період для узяття живців від батьківського дерева-весняний місяць квітень. В цей час відбувається перший етап росту рослин. Деревце, з якого беруться живці, має бути 2-3 літнім, у якого лист лусковидний.\nУвага! Брати живці можна влітку, наприклад, в червні, коли реєструється другий період її росту. Зрізуються живці з п’ятою. Ділянку відділення від батьківського дерева треба обробити дезинфікуючим розчином.\nІснує декілька способів вкорінення живців. Це можуть бути субстрат, вода або ємність з мохом. Краще всього зрізані весною живці дають кореневу систему в субстраті. Субстратом виступає суміш річкового піску і садового грунту. Для знезараження піску в нього виливається 3% розчин перманганату калію.\nЧи можна виростити тую з насіння\nЗ процесом вирощування туї з насіння знайомі не лише селекціонери, але і досвідчені садівники і дачники. Процес вирощування може тривати від 2 до 3 років. Головне-терпіння і якісний відхід. Для посіву придатне насіння тільки знову зібрані, у кінці лета-начале осені. Новачків може зацікавити питання, коли краще висаджувати насіння туї у відкритий грунт?\nФахівці радять робити осінній посів насіння в підготовлені скриньки або плоскі, глибиною 15 см, горщики. Зберігається посаджений матеріал в домашніх умовах увесь зимовий період. Посіяне осінню насіння дає міцніші і здоровіші сходи, раніше зростають. Ці показники важливі для молодої рослини перших років життя.\nінші статті Як саджати і вирощувати рапс в якості сидерата\nВисаджувати насіння можна навесні в грунт, але перед посадкою рекомендується стратифікація. Насіння повинне пройти етап підготовки до посадки в грунт через природне охолодження. Фахівці рекомендують охолоджувати насіння в холодильнику, в тій його частині, де зберігаються овочі. Коли настане сприятлива погода, насіння треба посіяти в грунт. Такий спосіб посадки насіння туї навесні дає схожість в районі 90%.\nРади з пророщування насіння\nПочаткуючим садівникам і дачникам, що вирішили вирощувати тую з насіння для своєї ділянки, треба ознайомитися з правилами вирощування і рекомендаціями фахівців, як правильно посадити насіння туї і як доглядати за ними.\nОсь деякі ради:\nНасіння висаджується в підготовлені ящики.\nГрунтом для туї має бути суміш, що складається з 3-х компонентів : торфу (2 частини), садової суміші (1 частина), піску (менше 1 частини).\nУ прокладені борозенки прокладається насіння і присипаються грунтом, який необхідно ущільнити.\nЗдійснюється помірний полив, щоб не оголити насіння.\nНавесні з’являються сходи.\nЯщик зі сходами ставиться в півтінь, щоб молоді рослини не потрапили під прямі промені сонця.\nЦвітіння і плодоносіння\nЗаймаючись вирощуванням туї в саду, слід знати ритм її життя і важливі моменти в плодоносінні: заставляння квіткових бруньок, цвітіння, дозрівання насіння і поширення. У різних регіонах цвітіння туї настає в різний час. У Краснодарському краю вона зацвітає в квітні, а в Ленінградській області-в червні. Заставляння квіткових бруньок залежить від кліматичної зони зростання туї.\nДля запилення, як вітрозапилювану рослину, туя робить велику кількість пилку. Коли вона летить, найближчі водойми здаються золотистими, покриті цим пилком. Як такого плодоносіння у туї немає. У неї в шишечці визріває насіння. Для визрівання сім’я досить одного вегетаційного періоду.\nТуї починають плодоносити з 6-10 літнього віку, маючи в цьому віці висоту від 0,6 до 1 метра. Щедре плодоносіння кожні два роки характерне для дорослих не сортових туй. Уся справа в генетиці. Туя має непоказний вигляд, коли плодоносить. Це навіть схоже на хворобу, але це не так. Це просто не сортова плодоносна туя. Ніякий відхід не допоможе відмовитися не сортовій туї від продукування шишок. Природно, крона виглядає не так охайно, як хотілося б садівникам. Щедре плодоносіння, не залежне від генетики, може викликати пересушування рослини в жару.\nінші статті Матіола дворога-опис сорту, вирощування з насіння\nТуя посадка і відхід у відкритому грунті\nДерево любить світло, але не пекучі промені сонця, які можуть зневоднювати його. Не любить протяги, тому висаджувати тую рекомендується в захищеному від вітру місці. Фахівці рекомендують висаджувати саджанці в удобрений грунт, що складається з перелічених вище в статті компонентів. Коли фахівці радять саджати тую: навесні або краще восени? Це питання хвилює початкуючих садівників, що вирішили прикрасити свій сад пірамідальними красунями. Туя висаджується і навесні, і осінню. Але краще приживається при осінній посадці. Дерево устигає укорінитися до заморозків. Наприклад, в Підмосков’ї і Ленінградській області тую можна висаджувати у кінці вересня.\nТехнологія і покроковий опис посадки туї осінню :\nПідготувати ямку для посадки туї, величина якої залежить від розміру кореневої системи саджанця.\nГлибина ямки має бути на 15-20 см більше, а діаметр-35-40 см\nПеред посадкою туї в ямку засипається суміш грунту і добрива.\nПри посадці декількох туй уздовж алеї відстань між ними має бути 3-3.5 метра.\nПри створенні огорожі з дерев туї в два ряди відстань між деревами в ряду-0.5 метра, а між рядами-1 метр.\nКоренева шийка дерева має бути вища за грунт.\nПісля висадок в грунт дерева слід полити не менше, чим 2 відрами води під кожне.\nПоверхня навколо туї мульчується. Завдяки мульчі, не випаровуватиметься волога.\nТуя відхід і вирощування\nСадівників, що вирішили прикрасити дачу, цікавить, як швидко росте туя. Навіть при самому хорошому догляді деревце росте повільно, в середньому по 20 см в рік. Перші два роки воно потребує добрив. В якості живлення для молодих дерев можна використати хороше комплексне добриво для туї Осмокот і Кемира-універсал. У перший рік життя дерева підгодівлі не робляться, оскільки грунт був досить удобрений при посадці. Надалі підгодівлі робляться з потреби.\nПопри те, що саджанці невибагливі, за туєю на дачі треба піклуватися. Зрошування загорожі з туї є обов’язковим, особливо, якщо ряди туї на дачній ділянці посаджені на відкритій місцевості. Полив після посадки треба здійснювати впродовж місяця щотижня, виливаючи під деревце від 1 до 5 відер води.\nЗверніть увагу! Турбота, в плані підгодівель, має бути розумною. Добриво не рекомендується вносити у кінці осені, коли рослина готується до зими,-це може привести до загибелі коренів.\nОскільки молоді дерева не переносять пекуче сонце, їх прикривають в жаркі дні, а зрошування здійснюється методом дощування вечірньої пори. Цей метод приносить користь і кореням, і хвої. Корені у туї поверхневі, вони добре насичуються водою, завдяки змитому з листочків пилу і бруду, дереву дихається легко, воно і виглядає краще, і розвивається швидше.\nінші статті Сорти моркви\nВарто відмітити! Попри те, що туї морозостійкі, перші два-три роки життя деревце необхідно захищати від заморозків. Досвідчені дачники і садівники діляться своїми радами, як треба укрити тую на зиму, щоб вона безболісно перезимувала. Щоб уникнути заморожування кореневища, корені треба укривати, а гілки прив’язувати до ствола, щоб сніг і сильний вітер не пошкодили їх.\nСлід звернути увагу початкуючих садівників: якщо посадка туї зроблена навесні, необхідно молоденькі дерева обов’язково захистити від поганих погодних умов. Дорослі туї можуть зимувати без укриття, але обв’язування дерева в зимовий період треба робити обов’язково, щоб випавший сніг не обломив гілочки. Готуючи дерево до зими, садівники повинні орієнтуватися на місцевий клімат. Погано переносить туя пониження температури до-35°З морозу. Хвоя буріє і сохне, на корі і гілках з’являються розтріскування кори і морозобоины.\nДо важливих моментів у відході за туєю відноситься декоративна стрижка. Вона робиться навесні і осінню. Процес підрізування включає не лише видалення пошкоджених і мертвих пагонів, але і створення красивої крони. Перше обрізання треба робити дереву 2-3 літні віки. Зрізувати треба не більше 1/3 частини стебла.\nВажливо! Стрижка куща виконується з використанням спеціальних ножниц – секаторів для стрижки зелених загорож.\nЯк збирати урожай насіння\nЧас збирання насіння доводиться на кінець літа або початок осені. Під збором насіння мається на увазі збір урожаю. Зрозуміло, що туя не приносить плоди, в її шишечках знаходиться насіння, придатне для її насінного розведення.\nЗбирати шишечки треба до того, як вони почнуть розкриватися. Зібрані шишечки просушують в теплому сухому місці. Просихаючи, вони розкриваються, і насіння вільно випадає з них.\nЩо посадити поряд з туями\nПоряд з туями, що ростуть в саду, і що створюють навколо себе тінь можуть виживати тільки невибагливі лісові фіалки, гортензія і конвалії. У туї корені займають поверхневий шар землі і мають вигляд мочалки. На поважній відстані від туї можна посадити троянди. Ландшафтні дизайнери, залежно від композиції, до висаджених троянд зазвичай підбирають круглу форму туї.\nЩо таке шед і необхідні умови для утримання кроликів в шеді\n10 кращих рецептів домашньої настоянки на вишні


«Мені сорочку мати вишивала…» - Ukrainske Slovo\nHome ДІАСПОРА Українське Чикаго «Мені сорочку мати вишивала…»\nСаме під такою назвою 12 травня 2018 року відбулося свято у залі греко-католицької церкви Різдва Пресвятої Богородиці, що в Пейлос Парк, штату Іллінойс.\nПоєднали свято Матері із святом Вишиванки. В такі чудові весняні дні, коли земля вмивається дощами, коли ліси, парки будяться від пташиного щебету, коли сонце простеляє перед нами різнобарвні полотна трав і квітів, коли дихається на повні груди, ми наяву чи подумки повертаємось до найдорожчих серцю осель, до родини. Нас манить поріг маминої світлиці, яка вся потопає у вишитих рушниках і чекає на нас з близьких і далеких доріг, як чайка чаєнят. Вона хоче почути родинну пісню, яка щебече соловейком, кує зозулею, обсипає наші скроні вишневим цвітом, пахне маминими руками свіжоспеченого хліба.\nСвято Матері і свято Вишиванки – це наша національна єдність і гордість, це безмежна любов до землі, до батьків, які дали нам життя і зуміли у вишитому узорі, як оберегові людської душі, передати нам гармонійність з живою природою, бо вишиванка – молитва без слів, це код нашого родоводу!\nЗал при церкві у цей вечір потопав у різнобарвних вишитих сорочках, блузках, платтях, рушниках, серветках. Свою колекцію прекрасних коралів, стежок, привезла відома майстриня Наталія Мазурак, а ще вона показала узори на давніх сорочках в поєднанні із сучасними. Ми мали змогу не тільки любуватися, але й доторкнутися , чи навіть придбати такі прекрасні шедеври народного мистецтва .Пані Уляна, як прекрасний дизайнер, привезла різноманітні композиції з квітів, запах і краса яких полонили всіх присутніх.\nНайщасливішими за всіх себе почували діти. Вони всі були в українських строях. Хочеться віддати належне батькам, бабусям, дідусям, які, не зважаючи на проливний дощ, приїхали з дітьми. Милуючись одне перед одним, вони бігали, танцювали, співали, додаючи настрій всім присутнім у залі.\nПарафіяни і прихожани церкви приготували святковий стіл, який поблагословив отець Теодозій. А концертну програму підготував гурт “Черемшина”. Перед концертом, поки сходились люди, звучали інструментальні мелодії Наталії Бойчук (скрипка) та Ярослава Боднара (саксофон).\nЛегенду про вишиванку, про зразки узорів Трипільщини, одежу древніх скіфів та слов’ян – русичів, про посаг княгині Анни Ярославівни, яким милувалися і захоплювалися французи, про мистецтво творити красу саме матір’ю, жінкою розповіла Ольга Винничук, яка виконала авторські пісні та співану поезію. Відомий поет-пісняр Богдан Максимків прочитав нові свої вірші про вишиванку, маму, рідне село. Свої гуморески та вірш про маму прочитав поет-пісняр Ярослав Боднар. Зал полонили українські пісні-шлягери і було приємно, що люди підспівували нам. Було затишно і по-родинному тепло і приємно. Спасибі Ігорю Катричу за організацію лотереї , де щасливчики виграли вишиті речі, сувеніри. Уклін всім, хто долучився до свята своїми пожертвами, своєю присутністю, а ми з нетерпінням будемо всіх чекати на ПЕЙЛОС-ФЕСТ, 24 червня 2018 року, в неділю, о 12 годині, адже церква буде святкувати своє 25- ти річчя!\nпопередня статтяЩоб допомагати захисникам країни, необов'язково бути заможним…\nнаступна статтяТрамп прокоментував погрози КНДР зірвати зустріч


Як в Ужгороді святкували у переддень Василя (Фото), новини Закарпаття\nЯк в Ужгороді святкували у переддень Василя (Фото)\nУжгородці та гості міста, серед яких багато іноземців, зібралися на набережній Незалежності, аби зустріти Старий Новий рік на Міжнародному фестивалі "Василля".\nМузика з площі чудово лунає й біля запашної закарпатської кухні, де смакують фестиваль "Василля". Збирають біля своїх наметів поціновувачів сонячного напою іноземні гості. Угорці, які цього року вирішили не продавати вино і пиво, а лише пригощати ними, особливо полюбилися людям.\nГастрономічно-колядницький фестиваль "Василля" доводить, що свято об′єднує й не має мовних бар′єрів – українці, угорці, румуни, поляки, словаки, німці... чудово розумілися, а це значить, що міжнародному святу бути! Завтра продовження! А погода обіцяє, що заключний день фестивалю буде сонячним!\nФест Василя Ужгород\nВ Ужгороді на вулиці Минайській сталася ДТП (Фотофакт) 0


Толерантність і терпимість: із якого віку можна прищеплювати ці якості дитині?\nУ нашому суспільстві люблять поляризацію та прості рішення. Толерантність сприймають як загрозу сім'ї або навіть бачать у ній ризики для майбутнього розвитку дитини. Нібито це завадить хлопчику вирости чоловіком, а дівчинці - жінкою.\nАле якщо подивитися критично, то толерантність - це якість особистості, яка допомагає приймати себе й інших у різних проявах, дозволяє колективам і цілим товариствам бути стабільними. Про те, як прищеплювати дітям повагу до інших, розповідає керівник Академії щастя LeapKids Хонората Маслов.\nБагато батьків пам'ятають, що в дитинстві їх дражнили. Причини могли бути різними: зайва вага або худорба, окуляри або смішні вуха, косички або особливості мовлення. Дістатися могло всім. Дитячі дражнилки деяким здавалися нешкідливими, але, за фактом, ставали довгостроковими травмами. У 2019 році в законодавство України були навіть внесені зміни щодо протидії булінгу у школах. Але штрафи і покарання - це вже наслідки. Виправляти ситуацію потрібно спочатку, а дитячий садок - перший колектив дитини і найкраще місце для виховання толерантності.\nВиховання толерантності та терпимості у дошкільнят\nІнноваційний дитячий садок LeapKids дотримується стратегії інклюзивного виховання. У нас діти займаються разом, а якщо комусь потрібна підтримка лікарів або інших фахівців (психологів, логопедів), то вони можуть отримати її прямо в дитячому саду. І, зрозуміло, базовою умовою інклюзивності є прийняття відмінностей інших. Діти вчаться допомагати і підтримувати один одного, радіти разом, досягати перемог і переживати поразки. Грамотно збудовані командні ігри допомагають виховати навички взаємодії. Допомагає, звичайно, і увага вихователів, які в невеликих групах можуть повноцінно приділити час кожній дитині.\nРобота з батьками в питанні формування толерантності у дітей\nСім'я - це теж принципово важлива точка для виховання. Ми в ЛіпКідз підказуємо батькам, як правильніше говорити дітям про особливості інших, як вчити їх не сміятися, а бути відкритими. І тут важливо розуміти, що часто це процес спільної дії батьків і дітей, адже упередження і стереотипи, які підхоплює дитина найчастіше йдуть від батьків і з сім'ї. Тільки дорослі вважають, що сказане у вузькому колі не буде висловлене публічно, а ось діти так не вважають. У такій ситуації сварити дитину - невірно, адже вона лише транслює те, що вважають нормою вдома. В першу чергу має змінюватися поведінка самих батьків.\nГоловна умова формування і розвитку толерантності - повага до дитини: серйозно відповідати їй на складні запитання, не карати, а пояснювати, чому ті чи інші вчинки невірні. Саме такий підхід дозволяє дітям зрозуміти, що така взаємодія є вірною. Зрозуміло, це не означає потурати дитині у всьому, потрібно лише говорити з нею, як із рівнею, - з повагою. Допомогти тут можуть також книги і освітні мультфільми на тему толерантності та терпимості - зараз їх багато. У LeapKids ми вибудовуємо комунікацію з дітьми, ставлячись до них, як до незалежних особистостей, і діти теж намагаються повторювати таку поведінку, сприймаючи один одного шанобливо.\nТолерантність - важлива чеснота у сучасному глобалізованому світі, адже вона дозволяє бути відкритими і терпимими до різних культур і поведінкових моделей, але при цьому зберігати свою особистість і не розчинятися в інших.\nАкадемія Щастя «LeapKids»


У Житомирі з'явиться пам'ятник Олегу Ольжичу | Організація Українських Націоналістів\nPosted on Березень 16, 2016 Березень 16, 2016 by Moderator\nПам’ятник визначному діячеві ОУН, українському поетові Олегу Ольжичу встановлять у Житомирі. Таке рішення затвердила сесія міської ради. На встановлення самого пам’ятника виділили 500 тисяч гривень, мільйон витратять на облаштування скверу біля нього.\nРозмістять пам’ятник на перехресті вулиць Ольжича та Перемоги.\n“Нарешті ми вшануємо на належному рівні нашого видатного земляка. Олег Ольжич – видатний житомирянин. Це людина, яку знають в усьому світі. Але хотілося б, щоб це був не просто пам’ятник. Він має бути окрасою нашого міста. Ольжич не просто поет, він революціонер, практик та учасник визвольного руху.\nНа пам’ятник Ольжичу обіцяв виділити кошти і мер Житомира Сергій Сухомлин.\nДепутати закликають житомирян, особливо підприємців, долучитися до збору коштів на встановлення пам’ятника відомому земляку.\nОле́г О́льжич (справжнє ім’я Олег Олександрович Кандиба), (нар. 8 (21) липня 1907, Житомир — † 10 червня 1944, концтабір Заксенгаузен) — український поет, археолог і політичний діяч. Син українського класика Олександра Олеся.


Українська дизайнерка Ольга Навроцька закриває бренд NAVRO\n5 травня 2021, 14:25 Читать новость на русском\nОльга Навроцька закриває власний бренд / Фото з відкритих джерел\nфейсбук Ольги Навроцької\nҐрунтовну відповідь щодо закриття власного бренду, у вбрання якого одягалися знаменитості для червоних доріжок та світські модниці, дизайнерка розмістила на особистій фейсбук-сторінці.\nЧитайте також Мей Маск позувала для глянцю L'Officiel в одязі українського бренду Bevza: бездоганні кадри\n"Сьогодні, майже через рік після прийнятого рішення, я остаточно закриваю главу під назвою NAVRO. Ліквідую склад, залишаючи на згадку ті чудові, складні і яскраві роки гарних суконь, єдинорогів і квітів, показів і шоурумів, кліпів і концертних костюмів. Це було круто, це було від душі, але тепер мої душа і серце ведуть мене по іншому шляху, і він тільки почався", – зазначила Ольга Навроцька.\nДизайнерка написала, що куди потрапить цього разу – невідомо, але вона вірить в провідників, адже вже колись пішла за їх покликом, і з офісного працівника перетворилася на фею суконь.\n"Подивимося, що вони підготували для мене цього разу. У будь-якому випадку я вдячна їм і всім, хто підтримував мене ці 20 років, пов'язаних з одягом і образами", – написала знаменитість.\nУ 2020 році знаменита дизайнерка заявила про себе, як про письменницю, виставивши в мережі на продаж свою аудіо книгу "Свинокролик, або В пошуках золотої Русалоньки". Вже у 2021 році Навроцька випустила книгу "Життя після смерті Маші звичайної". Ймовірно, дизайнерка вирішила присвятити свій час тепер письменницькій діяльності.\nЩо відомо про бренд NAVRO\nСвою впізнаваність і популярність Ольга Навроцька завоювала після того, як стала співведучою популярного телевізійного шоу "Шанс". Історія NAVRO розпочалася у 2005 році, коли Ольга Навроцька, власник і дизайнер, відкрила власну студію-ательє. Ательє багато років працювало в режимі індивідуального пошиття.\nПершу свою дизайнерську колекцію Little House Ольга показала в рамках Ukrainian Fashion Week в 2014 році. З 2016 року бренд NAVRO вийшов на міжнародний ринок та представлений в багатьох великих мультибрендових магазинах.\nПротягом 20 років успішної кар'єри Ольга працювала майже з усіма українськими знаменитостями. Вона також стилізувала зйомки для журналів Viva, Elle, телевізійних мюзиклів і шоу "Танці з зірками".\nМодні брендиМодаСтиль і модаFashionНовини FashionFashion-світ


Інноваційні форми роботи кафедри світової літератури : індивідуальний проект «Українські перехрестя зарубіжних письменників (Міцкевич і Україна)» — Факультет філології та журналістики\n28 травня 2020 р. в межах реалізації навчальної освітньої програми — «Середня освіта. Мова і література (англійська) та Мова і література (німецька)» першого рівня вищої освіти (бакалаврат)за спеціальністю 014 Середня освіта галузі знань 01 Освіта / Педагогіка, а саме, опанування вибіркової дисципліни за вибором студентів «Інтерактивні методи навчання зарубіжної літератури» — студентка групи Ін(а/с)-46 Дереча Оксана продовжила розробку індивідуального проекту «Українські перехрестя зарубіжних письменників». Підготовлено випуск 3 – «Міцкевич і Україна».\nУкраїна здавна приваблювала до себе митців світового письменництва. Нашій батьківщині присвячували найкращі свої рядки поети і письменники різних країн та епох. І всі вони зливаються у дзвінку пісню – пісню любові до нашої землі.\nАдам Міцкевич – талановитий поет, засновник романтизму в польській літературі. Доля закинула його в Україну, краса й неповторність якої навіки полонили поета. В Україні Міцкевич перебував понад дев’ять місяців, цікавився суспільним та культурним життям, фольклором та історією, написав більшість своїх сонетів, баладу «Воєвода», вірш «Дозор» тощо.\nУ презентації індивідуального проєкту представлено дослідження впливу подорожей А. Міцкевича Україною на його творчість, проаналізовані твори поета, написані ним під час та після відвідин України, здійснено спробу узагальнити українські враження А. Міцкевича та з’ясувати місце творів української тематики у творчій спадщині митця. Індивідуальний проєкт допоможе відкрити сучасним читачам цікаву сторінку життя відомого польського письменника й показати вплив української культури, побуту на формування світогляду великого майстра слова.\nУ педагогічному університеті провели конкурс соціальних постерів проти насилля і дискримінації\nНаступна новина Обласний літературний конкурс «Відлуння заповітів земляків»\nПопередня новина До Міжнародного дня захисту дітей викладач факультету філології та журналістики Тетяна Луньова взяла участь у проєкті Полтавського художнього музею імені Миколи Ярошенка