За кілька годин до світанку Генрі Пероун, нейрохірург, прокидається й виявляє, що він уже рухається, вже відкинув, сидячи, ковдру, а тоді встає з ліжка. Він і сам точно не знає, коли до нього повернулася свідомість, та це, схоже, не має ніякого значення. Ніколи раніше він не робив нічого подібного, але не стурбований цим і навіть анітрохи не здивований, бо відчуває приємну легкість в усьому тілі, а спина й ноги налиті незвичайною силою. Так він і стоїть, голий, поряд із ліжком — він завжди спить голий, — відчуваючи весь свій зріст, свідомий спокійного дихання дружини й холодного повітря спальні на шкірі. Це теж приємне відчуття. Годинник на тумбочці показує три сорок. Він не має поняття, чому встав з ліжка: в туалет йому не треба, його не стривожив сон, ані якась подія вчорашнього дня, ані навіть стан світу. Виглядає це так, ніби він, стоячи тут у пітьмі, матеріалізувався з нічого, повністю сформований, нічим не обтяжений. Він не почувається втомленим, незважаючи на ранню годину й на запрацьованість протягом останніх днів, на серці немає неспокою за когось із недавніх хворих. Насправді настрій у нього бадьорий, бездумний і нез’ясовно піднесений. Ні про що не думаючи, без будь-якої причини він рушає до найближчого з трьох вікон спальні, відчуваючи таку плавність і легкість ходи, що відразу з’являється підозра, чи йому це не сниться або чи не лунатик він. Якби це було так, він був би розчарований. Сни його не цікавлять; те, що це діється насправді, криє в собі багатші можливості. І він повністю є самим собою, він у цьому впевнений і знає, що сон лишився позаду: відчувати різницю між ним і ходінням, знати, де проходить межа — це суть нормальної психіки.\nСпальня велика, не захаращена. Поки він нечутно просковзує нею з майже комічною легкістю, раптова думка, що це відчуття мине, ненадовго засмучує його, потім ця думка зникає. Ось він біля середнього вікна, обережно відчиняє високі розкладні віконниці, так щоб не розбудити Розалінду. Він у цьому дбайливий і водночас егоїстичний. Він не бажає, аби його питали, чого він хоче — що б він відповів, і навіщо псувати відповіддю такий момент? Він відчиняє другу віконницю, укладаючи її в заглиблення біля вікна, і тихенько піднімає ковзну раму. Вона значно вища від нього, однак легко їде вгору, підкоряючись дії схованої свинцевої противаги. Шкіру стягає від зимового повітря, яке тече в кімнату, огортаючи тіло, але холод його не бентежить. З третього поверху він розглядає ніч, місто в крижаному білому світлі, скелети дерев на площі, а десятьма метрами нижче — чорні гострі прути огорожі, схожі на ряд списів. Надворі один-два градуси морозу, і повітря прозоре. Блиск вуличного ліхтаря не зміг повністю затерти всі зірки; над фасадом доби Реґентства по той бік площі висять залишки сузір’їв південної частини неба. Отой фасад — це реконструкція, пастиш: Фіцровіа воєнних часів використала деякі підказки люфтваффе; а одразу за ним — башта Управління пошт і телеграфу, муніципальна й досить вбога вдень, зате вночі, напівсхована й гарно освітлена — славний пам’ятник більш оптимістичним часам.\nА зараз, які зараз часи? Збентежені й страшні, найчастіше думає він, коли відволікається від щотижневої круговерті, аби поміркувати. Але зараз він цього не відчуває. Він нахиляється вперед, тиснучи всією вагою на долоні, сперті на підвіконня, насолоджуючись порожнечею і чистотою того, що він бачить. Його зір — завжди добрий — зараз немовби вигострився. Він бачить слюдяний блиск бруківки на площі, призначеній для пішоходів, голуб’ячі екскременти, що їх відстань і холод зробили твердими, майже гарними, наче розкидані грудочки снігу. Йому подобається симетрія чорних чавунних стовпів і їхніх ще темніших тіней, і сітка вимощених стічних канав. Переповнені сміттєві урни демонструють радше достаток, ніж злиденність; порожні лавочки, розставлені навколо круглих газонів, немов ласкаво чекають на щоденних відвідувачів — на юрби веселих службовців у час перерви, на серйозних, ретельних хлопців з індійського гуртожитку, на закоханих у стані тихої екзальтації або розриву, на присмеркових продавців наркотиків, на запропащену стару жінку з її дикими, нав’язливими криками. Забирайся геть! кричатиме вона часом годинами й пронизливо верещатиме, нагадуючи якогось болотяного птаха чи тварину в зоопарку.\nСтоячи біля вікна, такий же нечутливий до холоду, як мармурова статуя, дивлячись у бік вулиці Шарлотти, де в перспективі громадяться фасади, риштовання й стрімчасті дахи, Генрі думає, що місто — це чудова річ, прекрасний винахід, біологічний шедевр: мільйони кишать і рояться навкруг акумульованих і нашарованих здобутків багатьох століть, наче навкруг коралового рифу, сплять, працюють, розважаються, найчастіше мирно й гармонійно, і майже всі хочуть, щоб усе відбувалося, як повинно. І власний куточок Пероунів, тріумф узгоджених пропорцій; ідеальне коло скверу, замкнене ідеальним квадратом площі, розпланованої Робертом Адамом — мрія вісімнадцятого сторіччя, скупана й пригорнена сучасністю, світлом ліхтарів зверху, а знизу — фібро-оптичними кабелями, холодною свіжою водою, яка тече трубами, і нечистотами, які змиваються моментально, не затримуючись у пам’яті.\nЗа звичкою аналізувати власні настрої він розмірковує над цією тривкою, ненормальною ейфорією. Можливо, десь там, на молекулярному рівні, поки він спав, сталася якась хімічна пригода — наче напої розхлюпалися на підносі, і це примусило допамінові рецептори розпочати лагідний каскад міжклітинних реакцій; а може, це очікування суботи чи парадоксальний наслідок крайньої втомленості. Він і справді завершував тиждень у стані повного виснаження. Додому повернувся в порожній будинок, лежав у ванні з книжкою, радий, що ні з ким не треба розмовляти. Це його освічена, надто вже освічена донька Дейзі прислала біографію Дарвіна, котра, в свою чергу, має щось спільне з романом Конрада, який вона примушує його прочитати й за який він усе ще не брався — морські подорожі, хоч які морально насичені, не дуже його цікавлять. Вже декілька років вона докоряє йому тим, що сприймає як його дивовижне невігластво, формує його літературну ерудицію, сварить за поганий смак і нечутливість. У чомусь вона має рацію — одразу зі школи в медичну школу, далі невільницька праця на посаді молодшого лікаря, потім повна поглиненість нейрохірургією, поєднана із самовідданим виконанням батьківських обов’язків, — протягом п’ятнадцяти років він навряд чи й відкрив немедичну книжку. З іншого боку, гадає, він бачив стільки смертей, страху, мужності й страждань, що їх би вистачило на півдесятка художніх творів. І усе ж він кориться її спискам книжок для читання — у цей спосіб він підтримує з нею контакт, поки вона виростає, віддаляючись від своєї родини й переходячи в незбагненну жіночість у якомусь передмісті Парижа; сьогодні увечері вона вперше за шість місяців приїде додому — ще одна причина для ейфорії.\nВін відставав із завданнями, які давала йому Дейзі. Регулюючи час від часу пальцем ноги доплив гарячої води, він неуважно читав розповідь про відчайдушні зусилля Дарвіна завершити «Походження видів» і про конспект заключних сторінок, виправлених і відредагованих у наступних виданнях. Одночасно він слухав по радіо новини. Флегматичний містер Блікс знову звертався до Організації Об’єднаних Націй — складалося загальне враження, що йому таки вдалося поставити під сумнів аргументи на користь війни. Потім, упевнившись, що нічого не зрозумів, Пероун вимкнув радіо, перегорнув сторінки назад і почав читати знову. Часом ця біографія пробуджувала в ньому приємну ностальгію за зеленою, ласкавою Англією, що їздила кіньми, часом йому ставало трохи сумно від того, як усе життя може бути вкладене в кілька сотень сторінок — розфасоване, як чатні* домашнього приготування. І від того, з якою легкістю це життя, з усіма його пориваннями, колами родичів і друзів, з усім найдорожчим, що здавалося невід’ємним, може так цілком зникнути. Пізніше він простягся на ліжку, щоб обдумати вечерю — і нічого більше не пам’ятає. Розалінда, мабуть, накрила його ковдрою, коли повернулася з роботи. Сорокавосьмирічний, спить глибоким сном о пів на десяту вечора у п’ятницю — ось воно сучасне професійне життя. Він багато працює, усі навкруг нього багато працюють, а цей тиждень був ще важчим через епідемію грипу серед персоналу лікарні — список його операцій був удвічі довшим, ніж зазвичай.\n* кисло-солодка фруктова приправа для м’яса - кінець зноски\nВдаючись до балансування, до дублювання, він міг проводити серйозні операції в одній операційній, контролювати старшого ординатора в другій і виконувати менш важливі процедури в третій. В його бригаді зараз двоє ординаторів-нейрохірургів — Саллі Медден, вже майже повністю кваліфікована й абсолютно надійна, і ординатор другого року Родні Браун з Ґайани, талановитий, роботящий, але все ще не впевнений у собі; Джей Стросс, консультант-анестезіолог Пероуна, має власного ординатора, Ґіту Сейєл. Три дні, не відпускаючи від себе Родні, Пероун снував між трьома операційними — стукіт його сабо по натертій до блиску підлозі коридорів і рипи й стогони дверей операційних звучали, як оркестровий акомпанемент. У п’ятницю список був типовим. Поки Саллі зашивала пацієнта, Пероун вийшов у сусідню операційну позбавити старшу жінку невралгії трійчастого нерва, tic douloureux. Ці маленькі операції все ще приносять йому задоволення — він любить працювати швидко й точно. Просунув вказівний палець у рукавичці глибоко в ротову порожнину, щоб точно визначити місце, потім, ледь глянувши на електронний посилювач зображення, ввів довгу голку крізь щоку аж до вузла трійчастого нерва. Джей прийшов із сусідньої операційної простежити, як Гіта ненадовго повертає жінку до притомності. Електростимуляція кінчиком голки викликала поколювання в обличчі, і як тільки вона сонно підтвердила, що місце знайдено правильно — Пероуну це вдалося з першого разу, — її знову приспали, поки нерв не буде «підсмажений» високочастотною термокоагуляцією. Уся хитрість полягала в тому, щоб позбавити її болю, залишивши в неї відчуття легкого дотику — і все зроблено за п’ятнадцять хвилин; трирічне лихо різкого, гострого болю скінчилося.\nВін затиснув шийку аневризми середньої мозкової артерії — тут він був свого роду майстром — і зробив біопсію пухлини в зоровому горбі, місці, де оперувати неможливо. Пацієнтом був двадцятивосьмирічний професійний тенісист, який вже страждав від різкої втрати пам’яті. Коли Пероун витягнув голку з глибин мозку, то одразу побачив, що тканина ненормальна. Він покладав дуже невеликі надії на радіо- чи хіміотерапію. Підтвердження прийшло в усному повідомленні з лабораторії, і того ж пополудня він сповістив новину стареньким батькам молодого чоловіка.\nНаступним випадком була краніотомія, пов’язана з менінгіомою у п’ятдесятитрьохрічної жінки, директорки початкової школи. Пухлина знаходилася над руховою ділянкою, була чітко визначена і гарненько відкотилася перед зондуванням — суто поправча процедура. Саллі закривала рану, а Пероун тимчасом вийшов у сусіднє приміщення зробити багаторівневу поперекову ламінектомію опасистому чоловікові сорока чотирьох років, садівнику, який працював у Гайд-Парку. Щоб дістатися до хребців, йому довелося розрізати чотиридюймовий шар підшкірного жиру, а чоловік завадливо обертався на столі щоразу, коли Пероун натискав, ставлячи затискачі, щоб оголити кістку.\nДля старого приятеля, ЛОР-спеціаліста, Пероун розкрив акустичний апарат у сімнадцятирічного хлопця — дивна річ, як ці вушники уникають самі робити складні розрізи для операцій. Пероун вирізав великий прямокутний шмат кістки за вухом, що зайняло в нього годину і дратувало Джея Стросса, який прагнув перейти до операцій за списком їхнього власного відділення. Нарешті пухлина лежала відкрита перед операційним мікроскопом — маленька вестибулярна шванома ледь-що в трьох міліметрах від завитки. Залишивши приятеля-спеціаліста робити видалення, Пероун поспішив зайнятися ще однією нескладною процедурою, яка в свою чергу вже дещо роздратувала його самого — криклива молода жінка зі звичками вічно ображеної особи вимагала, щоб її спинномозковий стимулятор перенесли ззаду наперед. Лише місяць тому він зробив усе навпаки, бо вона жалілася, що їй незручно сидіти. Тепер вона твердила, що через стимулятор вона не може лежати в ліжку. Він зробив їй довгий розріз живота й марнував цінний час, по лікті засунувши в неї руки, в пошуках провода до батарейки. Він був переконаний, що незабаром вона прийде знову.\nЙого другий сніданок складався із сендвіча фабричного виготовлення з тунцем і огірком та пляшки мінеральної води. У переповненому буфеті, де тости й макарони з мікрохвильової печі завжди нагадували йому запахи головної операційної, він сидів поруч із Гітер, дуже симпатичною жінкою-кокні, яка допомагала прибирати операційні між операціями. Вона розповіла йому про арешт свого зятя за звинуваченням у збройному пограбуванні, коли на нього помилково вказали під час поліцейського розпізнання. Але в нього було досконале алібі — у час скоєння злочину він був у дантиста, де йому виривали зуб мудрості. В іншому кутку кімнати говорили про епідемію грипу — одну з операційних сестер і лікаря-стажиста загального профілю з хірургічного відділення, який працював для Джея Стросса, вранці відправили додому. Через п’ятнадцять хвилин Пероун поквапив свою бригаду до роботи. Поки Саллі в сусідній кімнаті просвердлювала отвір у черепі старого чоловіка, колишнього інспектора паркування автомобілів, щоб послабити тиск внаслідок внутрішньої кровотечі — хронічна субдуральна гематома, — Пероун використав найновіший прилад в операційній, комп’ютеризовану систему візуального супроводу, щоб провести краніотомію для видалення гліоми правої задньолобової локалізації. Потім він дозволив Родні самому просвердлити ще один трепанаційний отвір для субдуральної гематоми.\nКульмінацією сьогоднішнього списку було видалення астроцитоми у чотирнадцятирічної ніґерійської дівчинки, яка живе в Брікстоні з тіткою й дядьком, вікарієм англіканської церкви. До пухлини найкраще було дістатися через потилицю, між верхньою частиною мозочка і мозочковим наметом, коли анестезований пацієнт знаходиться в сидячій позиції. Це в свою чергу створювало особливі проблеми для Джея Стросса, бо існувала можливість, що повітря проникне у вену й викличе емболію. Андреа Чепмен була проблематичною пацієнткою, проблематичною племінницею. Вона приїхала в Англію дванадцятирічною — стривожений вікарій і його дружина показували Пероуну фотографію, — маленька миршава дівчинка в платтячку і з туго зав’язаними бантиками, з сором’язливою усмішкою. Щось, що було в ній притлумлене сільським життям у північній Ніґерії, вивільнилося, як тільки вона пішла в місцеву брікстонську школу. Приохотилася до музики, до одягу, до розмов, до нових цінностей — до вулиці. Вона дуже зухвала, звірився вікарій, поки його дружина намагалася заспокоїти Андреа в палаті. Його племінниця вживала наркотики, напивалася п’яною, крала в крамницях, прогулювала школу, ненавиділа коритися і «лаялася, як матрос торгівельного флоту». Можливо, пухлина тисне їй на якусь частину мозку?\nПероун не міг запропонувати такої розради. Пухлина була далеко від лобових часток мозку. Вона сиділа глибоко у верхніх мозочкових звивинах. Дівчинка вже страждала від ранкових болів голови, сліпих плям і атаксії — нескоординованості рухів. Ці симптоми не розсіяли, однак, її підозри, що її стан є частиною змови — лікарні в союзі з опікунами, школою, поліцією — покласти край її вечорам у клубах. Потрапивши в лікарню, вона вже через кілька годин розсварилася з санітарками, палатною сестрою і літньою жінкою-пацієнткою, яка заявила, що не потерпить непристойних виразів. У Пероуна були свої труднощі в підготовці її до випробувань, які чекали попереду. Навіть коли Андреа не була збуджена, вона навмисне балаболила, як диктор на MTV, сидячи в ліжку, розгойдувалась верхньою частиною тіла, роблячи кругові рухи оберненими донизу долонями, витворюючи навкруг спокійну атмосферу, поки вона готується до одного зі своїх вибухів. Проте йому подобався її моральний дух і сердиті темні очі, бездоганні зуби й світлий рожевий язичок, який швидко обкручувався навкруг слів, котрі формував. Вона радісно усміхалася, навіть коли репетувала з удаваною люттю, наче їй свербіло спробувати, скільки саме їй попустять. І щоб якось із нею домовитися, потрібен був Джей Стросс, американець, наділений такою теплотою й відвертістю, яких ніхто більше не мав у цій англійській лікарні.\nОперація Андреа тривала п’ять годин і пройшла добре. Вона перебувала в сидячій позиції, затискач, який підтримував голову, був прикручений до рами, що знаходилась перед нею. Трепанація черепа у потиличній ділянці вимагала величезної обережності через судини, що лежать одразу під кісткою. Родні стояв, нахилившись, поруч із Пероуном, щоб зрошувати свердло й припікати кровотечу біполяризатором. І ось він лежить відкритий, мозочковий намет — шатро — бліда, вишукана, красива структура, наче півоберт балерини в широких одежах, де тверда мозкова оболонка збирається докупи й знову розділяється. Під ним лежить мозочок. Обережно підрізаючи, Пероун дав змогу самій силі тяжіння відтягти мозочок донизу — в гачках не було потреби, — і вже можна було глибоко зазирнути туди, де знаходилася шишкоподібна залоза, а перед нею великою червоною масою простяглася пухлина. Астроцитома була цілком окреслена й лише частково проникла в прилеглі тканини. Пероун зміг вирізати її майже всю, не пошкодивши жодного чітко визначеного регіону.\nВін дав Родні декілька хвилин на маніпуляції з мікроскопом та аспіратором і дозволив йому закрити оперовану ділянку. Пероун сам наклав пов’язку, а коли вийшов нарешті з операційної, то зовсім не відчував утоми. Операції ніколи його не виснажують — поринувши у замкнений світ свого відділення, операційної з її впорядкованими процедурами, поглинутий чіткою картинкою операційного мікроскопа в міру того, як прокладається шлях до потрібної ділянки, Пероун відчуває надлюдську снагу до роботи, більше схожу на пристрасть.\nЩодо всього іншого на цьому тижні, то два ранкових прийоми вимагали не більших зусиль, ніж зазвичай. Він надто досвідчений, аби перейматися тими різновидами відчаю, які йому трапляються; його завдання — бути корисним. Не втомлювали його обходи палат ані різноманітні щотижневі комісії. Його доконала робота з паперами в п’ятницю пополудні, купа скерувань і відповіді на скерування, тези для двох конференцій, листи колегам і видавцям, незавершена рецензія, пропозиції до ініціатив дирекції, урядові зміни до структури фонду і ще одна перевірка програм навчальної практики. Слід по-новому глянути — завжди можна глянути по-новому — на план заходів лікарні в надзвичайних ситуаціях. Прості зіткнення поїздів — це вже не все, що можна передбачити, і такі вирази, як «катастрофа» й «масові жертви», «хімічна й біологічна війна» й «масований напад», стали останнім часом звичними через їхнє повторення. Протягом останнього року він був свідком того, як множилися нові комітети й підкомітети, службові інстанції, що простягалися за межі лікарні, поза медичні ієрархії й тяглися крізь далекі підступи державної служби аж до міністерства внутрішніх справ.\nПероун монотонно диктував, а після того, як секретарка пішла додому, ще довго друкував у своєму крихітному перегрітому кабінеті на четвертому поверсі лікарні. Його мучила незвична відсутність легкості в роботі. Він звик гордитися своєю швидкістю й гладеньким, переускладненим стилем. Немає потреби щось попередньо обдумувати — друкування й формулювання відбуваються одночасно. А зараз він затинався. І хоча професійний жаргон нікуди не зник — він вже став другою натурою, — але текст укладався незграбно. Окремі слова наводили на думку про громіздкі предмети — велосипеди, шезлонги, вішалки, — розкидані в нього на дорозі. Він складав речення в голові, потім губив його на папері або додруковувався до граматичного глухого кута й повинен був якось виборсуватися. Він не став роздумувати, чи є ця безсилість причиною, чи наслідком перевтоми. Він був впертий і все довів до кінця. О восьмій вечора дописав останній електронний лист і встав від столу, за яким мозолився від четвертої години. Дорогою ще зазирнув до своїх хворих у реанімації. Проблем не було ніяких, і навіть з Андреа все було гаразд — вона спала, а всі показники були добрими. Не минуло й півгодини, як він вже був вдома, у ванні, а незабаром уже теж спав.\nДві постаті в темних пальто перетинають площу по діагоналі, йдучи від нього в напрямку Клівленд-Стріт, їхні високі підбори цокають незграбним контрапунктом — без сумніву, медсестри, які поспішають додому, хоча це й дивний час як на повернення зі зміни. Вони не розмовляють, і хоча йдуть не в ногу, але близенько одна до одної, майже дотикаючись плечима, інтимно, як сестри. Проходять вони якраз під ним і рухаються дещо заокругленим маршрутом, оминаючи газони, перш ніж зникнути. Є щось зворушливе в тому, як їхні подихи піднімаються за ними у вигляді хмаринок пари, наче вони грають у якусь дитячу гру, імітуючи паровози. Вони перетинають площу в напрямку найдальшого рогу, а він, маючи ту перевагу, що знаходиться вище від них, і відчуваючи якийсь приплив цікавості, не просто слідкує за ними, він за ними наглядає, контролюючи їхній шлях далеким хазяйським поглядом бога. У мертвому холоді йдуть вони крізь ніч, маленькі гарячі біологічні двигуни, які спритно послуговуються двома ногами, придатними для будь-якої місцевості, обдаровані незліченними розгалуженими нейромережами, глибоко зануреними в набалдашник із кістяним корпусом, схованими волокнами, теплими ниточками з їхнім невидимим жаром свідомості — ці двигуни самі визначають власні шляхи.\nВін вже пробув біля вікна кілька хвилин, збудження минає, і він починає тремтіти. У сквері, замкненому високою круглою огорожею, на доглянутих заглибинах і горбочках газону за лінією платанів лежить легенька паморозь. Він дивиться, як машина швидкої допомоги з вимкненою сиреною, блимаючи синім світлом, звертає на вулицю Шарлотти й спішить кудись на південь, прямуючи, либонь, у Сого. Він відвертається від вікна й тягнеться за товстим вовняним халатом, кинутим на стілець. Відвертаючись, він усвідомлює якийсь новий елемент за вікном, на площі чи серед дерев, яскравий, але без кольору, розмазаний десь на периферії зору внаслідок руху головою. Проте не одразу дивиться туди. Він змерз, йому потрібен халат. Він бере його, просовує одну руку в рукав і повертається до вікна, лише намацавши другий рукав і підперезавшись поясом.\nВін не одразу розуміє, що бачить, хоча гадає, що розуміє. У першу мить, збуджений і зацікавлений, він приймає виміри планетарного масштабу: це метеор, який згорає в лондонському небі, перетинаючи його зліва направо, низько над горизонтом, хоча й значно вище найвищих будинків. Хоча ні, шлях метеора стрілоподібний, наче голка. Ми бачимо їх лише у спалаху, поки їх не знищить власний жар. Цей же рухається повільно, навіть велично. Він миттю змінює перспективу, переводить її у виміри сонячної системи: цей об’єкт віддалений не на сотні, а на мільйони миль, далеко в космосі рухається по вічній орбіті навколо сонця. Це комета, злегка забарвлена жовтим, знайоме яскраве ядро, що тягне свою вогняну оболонку. Він спостерігав Гейл-Бопп з Розаліндою й дітьми зі вкритого травою пагорба в Озерному краї і знову відчуває той самий порив вдячності, що йому дано було глянути на щось справді безособове, поза земними вимірами. А оце зараз ще краще, яскравіше, швидше, ще більш вражаюче, бо неочікуване. Вони, мабуть, пропустили повідомлення в медіа. Надто багато працюють. Він хоче розбудити Розалінду — він знає, що вона буде схвильована побаченим, але сумнівається, чи встигне вона до вікна, перш ніж комета зникне. А тоді він теж її пропустить. Але все це надто незвичайно, щоб не розділити з кимось почуттів.\nВін вже йде до ліжка, коли чує низький гуркіт, слабкі перекоти грому, і зупиняється, дослухаючись до них. Вони говорять йому про все. Він озирається через плече до вікна, шукаючи підтвердження. Звичайно ж, комета так далеко, що виглядала б непорушною. Нажаханий, він повертається на своє місце біля вікна. Поки він знову змінює масштаб, звук бринить на одній ноті, тепер гудіння повертає все назад, від сонячного пилу й космічної криги до земних вимірів. Минуло лиш три чи чотири секунди, відколи він побачив цей вогонь на небі й двічі змінив щодо нього думку. Вогонь рухається тим же шляхом, яким він сам рухався стільки разів у своєму житті й на якому виконував звичні дії, затягав прив’язні ремені, переставляв годинник, відкладав набік папери, завжди зацікавлений, чи вдасться йому побачити там внизу власний будинок серед величезного, майже прекрасного помаранчево-сірого безміру; зі сходу на захід, уздовж південних берегів Темзи, на висоті семисот метрів, вже на підльоті до Гітроу.\nЗараз він просто на південь від нього, всього лиш у якійсь милі, невдовзі зануриться в плутанину голих гілок на верхівках платанів, потім сховається за баштою Управління пошт на рівні найнижчих високочастотних антен-тарілок. Незважаючи на вогні міста, контурів літака не видно в передранковій темряві. Вогонь має бути на ближньому крилі, де воно кріпиться до фюзеляжу, а може, на одному з двигунів, що підвішені знизу. Передній край вогню нагадує сплющену білу кулю, яка витягнута назад жовто-червоним конусом, схожа не стільки на метеор чи комету, скільки на похмуре уявлення художника про них. Немовби претендуючи на нормальність, спалахують посадочні вогні. Однак звук двигуна виказує все. Звичний глибокий і легковажний гул перекривається надсадним, переривчастим, несамовитим звуком, що стає чимраз голоснішим — водночас пронизливий зойк і неперервний крик, неправильний, непристойний звук, який асоціюється з нестерпним механічним зусиллям, що перевищує витривалість загартованої сталі, злітає вгору до крайніх меж, легковажно наростає і наростає, наче акомпанемент до жахливої розважальної поїздки в луна-парку. Щось повинно статися.\nВін вже не думає про те, щоб розбудити Розалінду. Навіщо будити її заради цього кошмару? Власне кажучи, видовище нагадує періодично повторюваний сон. Як і більшість пасажирів, зовнішньо заспокоєних монотонністю повітряної подорожі, він часто дозволяє собі подумки зважувати можливості, коли сидить, прив’язаний ременями й покірний, перед підносом із запакованим сніданком. Назовні, за стінкою з тоненької сталі й веселенького рипучого пластику, мінус шістдесят градусів і тринадцяти тисяч метрів до землі. Перетинаючи Атлантику зі швидкістю двісті метрів на секунду, ти коришся цьому безумству, бо всі інші теж це роблять. Твої попутники почувають себе впевнено, бо ти й інші навколо тебе виглядають спокійними. З певної точки зору — кількість жертв на пасажиро-кілометр — статистика заспокоює. Та й як ще потрапити на конференцію в Південній Каліфорнії? Повітряні подорожі — це фондова біржа, фокус віддзеркалених уявлень, слабенький альянс на основі спільної довіри; поки нерви під контролем, а на борту немає бомб чи злочинців, усі благоденствують. Коли ж стається біда, не буває ніяких половинчастих заходів. Якщо ж глянути інакше — кількість смертей на один політ, — цифри вже не такі оптимістичні. Ринок може обвалитися.\nЗ пластмасовою виделкою в руці, він часто пробує уявити собі, як би це могло виглядати — зойки в кабіні, частково приглушені тією звуконепроникною обшивкою, порпання в торбах у пошуках телефонів і останніх слів, авіаперсонал у стані жаху відчайдушно намагається пригадати фрагменти процедури, всепроникний запах лайна. Хоча подібний випадок, розглянутий іззовні, здалеку, як зараз, теж знайомий. Вже майже вісімнадцять місяців минуло від того дня, коли половина планети спостерігала — а потім знову і знову, — як невидимі полоненики мчали небом до загибелі, і за цей час витворилися зовсім нові асоціації, пов’язані з невинним силуетом кожного реактивного літака. Усі погодяться, що авіалайнери виглядають сьогодні в небі зовсім інакше, хижими або приреченими.\nГенрі знає, що то обман зору примушує його думати, ніби він бачить зараз силует літака, чорний обрис на тлі темряви. Виття палаючого двигуна продовжує інтенсивно наростати. Його б не здивувало, якби він побачив, що в місті загораються вогні чи площа заповнюється мешканцями в халатах. За його спиною Розалінда, яка вже добре навчилася викидати турботи нічного міста зі свого сну, перевертається на бік. Шум, мабуть, не більш надокучливий, ніж сирена, що проїздить по Юстон-Роуд. Вогняне біле ядро і барвистий хвіст стали більшими — ніхто з пасажирів, що сидять у центральній секції літака, не зможе врятуватися. Це ще один знайомий елемент — жах того, чого він не може бачити. Катастрофа, яку спостерігаєш з безпечної відстані. Розглядаєш смерть у широкому масштабі, але не бачиш нікого з умираючих. Немає крові, немає зойків, взагалі немає людських постатей, і в цю порожнечу вільно входить догідлива уява. Смертельна бійка в кабіні; група хоробрих пасажирів, яка гуртується перед останньою атакою на фанатиків. Щоб уникнути жару цього вогню, в яку частину літака краще тікати? Кабіна пілотів може видатися не такою самотньою. А тягтися до багажника над головою за власною сумкою — це жалісна дурниця чи необхідний оптимізм? А ота стюардеса з густим макіяжем, яка ввічливо подавала тобі круассан із джемом, чи спробує вона зараз зупинити тебе?\nЛітак пропливає за вершечками дерев. Якусь мить вогонь весело миготить між гілками й вітами. Пероуну спадає на думку, що йому слід би щось робити. Поки служби з надзвичайних ситуацій зареєструють його дзвінок і займуться ним, усе, що має статися, вже буде в минулому. Пілот, якщо він живий, сповістить про все по радіо. Можливо, вони вже вкривають посадочну смугу піною. Безглуздо на цьому етапі бігти, щоб бути напохваті в лікарні. Гітроу не в її регіоні згідно з планом надзвичайних заходів. Десь в іншому місці, далі на захід, у темних спальнях медики зараз одягаються, не маючи уявлення, що на них чекає. Ще п’ятнадцять миль до приземлення. Якщо вибухнуть баки з пальним, їм вже не буде чого робити.\nЛітак з’являється з-за дерев, перетинає порожній проміжок і зникає за баштою Управління пошт. Якби Пероун мав схильність до релігії, до надприродних пояснень, він міг би погратися з думкою, що був покликаний; що, прокинувшись у незвичному стані духу й підійшовши до вікна без будь-яких видимих причин, він мав би вбачати в цьому якийсь таємний наказ, потойбічний розум, який хоче показати чи сповістити йому щось важливе. Але місто по природі своїй витворює людей, що страждають на безсоння; воно саме по собі є безсонним організмом, чиї проводи ніколи не перестають бриніти; серед стількох мільйонів обов’язково знайдуться люди, що дивляться у вікна тоді, коли мали би спати. Щоночі різні люди. І те, що це виявився він, а не хтось інший — це річ випадкова. Тут спрацьовує звичайний людський фактор. Примітивне мислення схильних до надприродного зводиться до того, що його колеги-психіатри називають проблемою — чи ідеєю — стосунку. Надмір суб’єктивного, впорядкування світу згідно з власними потребами, нездатність сприйняти власну незначущість. На думку Генрі, таке мислення належить тому спектрові, на самому краєчку якого, здіймаючись, як покинутий храм, лежить психоз.\nІ таке мислення могло стати причиною пожежі літака. Глибоко віруюча людина з бомбою в підборі черевика. Серед переляканих пасажирів багато хто, мабуть, молиться — ще одна проблема стосунку — своєму власному богові, благаючи заступництва. А якщо будуть жертви, то в того самого бога, який визначив їхню долю, незабаром проситимуть у жалобі розради. Пероун вважає це вартим подиву, людським вибриком поза межами моралі. З нього постають — разом із глупотою й кровопролиттям — порядні люди й добрі вчинки, прекрасні собори, мечеті, кантати, поезія. Навіть заперечення Бога, як він, здивований і обурений, почув колись від одного священика, це духовний акт, свого роду молитва: адже нелегко уникнути пазурів віруючих. Для літака було б найкраще, якби він зазнав звичайної, мирської механічної аварії.\nЛітак пролітає за Баштою і починає знижуватися на відкритому клаптику західного неба, збочуючи дещо на північ. Вогонь немовби меншає в міру того, як повільно змінюється перспектива. Тепер він бачить головно хвіст і вогні, що на ньому спалахують. Болісне виття двигуна поступово завмирає. Чи випущене шасі? Думаючи про це, він одночасно хоче, прагне цього. Своєрідна молитва? Він ні в кого не просить ніяких милостей. І навіть коли посадочні вогні вже повністю зникли, він продовжує розглядати небо на заході, боячись, що побачить вибух, неспроможний відвести погляд. Все ще мерзнучи, хоч і в халаті, він протирає вікно там, де на склі залишилася пара від його подиху, і думає, яким же він вже здається далеким, отой спонтанний, екзальтований настрій, що підняв його з ліжка. Нарешті простується й тихенько розкладає віконниці, щоб прикрити небо.\nВідходячи від вікна, він пригадує відомий розумовий експеримент, про який дізнався давним давно в курсі фізики. Кіт, кіт Шредінґера, схований від очей у закритому ящику, або все ще живий, або щойно був вбитий навмання активованим молотком, який розбиває ампулу з отрутою. Поки спостерігач не підніме з ящика покришку, обидві можливості — живий чи мертвий — існують узгоджено, в паралельних світах, однаково реальні. В мить, коли покришка знімається з ящика й кота обстежують, квантова хвиля можливостей зникає. Усе це завжди здавалося йому нісенітницею. Позбавленим людського смислу. Безумовно, ще один приклад проблеми стосунку. Він чув, що навіть фізики відмовляються від нього. Генрі все це здається бездоказовим: результат, наслідок існує в світі сам по собі, незалежно від нього, відомий іншим, чекаючи, поки й він його відкриє. Зникає тоді лише його власне незнання. Яким би не був рахунок, він вже записаний. І яка б доля не судилася пасажирам — нехай вони перелякані й безпечні чи мертві, — все вже сталося.\nБільшість людей під час першої консультації крадькома кидають погляди на руки хірурга, очікуючи розради. Майбутні пацієнти шукають в них делікатності, чулості, впевненості, можливо, бездоганної білості. З цієї причини Генрі Пероун втрачає щороку кілька пацієнтів. Найчастіше він ще до відходу пацієнта знає, що так станеться: погляд раз по раз тікає вниз, невпевненими стають підготовані питання, надто палкими подяки по дорозі до дверей. Іншим пацієнтам не подобається те, що вони бачать, але вони несвідомі свого права піти до когось іншого; деякі звертають увагу на руки, проте їх заспокоює репутація, або їм взагалі все до лампочки; є ще й інші, які нічого не помічають, нічого не відчувають, нездатні до спілкування внаслідок послаблених пізнавальних спроможностей, які ж і привели їх сюди.\nСамого Пероуна це мало хвилює. Нехай собі дезертири тікають коридором чи містом. На їхнє місце прийдуть інші. Море невралгічного лиха широке й глибоке. Ці руки достатньо впевнені, але вони великі. Якби він був справжнім піаністом — він лише невправно бренькав, — його десятинотний захват міг би стати в пригоді. Це вузлуваті руки, з кістлявими й жилавими суглобами, порослі на пальцях рудим волоссям — а кінчики пальців пласкі й широкі, як присоски у саламандри. Великі пальці нескромно довгі, загнуті назад, наче банани, і навіть у стані спочинку виділяються обидві фаланги, більше придатні для циркової арени, як у клоунів і повітряних гімнастів. І руки ці, як і більша частина Пероуна, весело розцяцьковані ластовинням, розгардіяшем помаранчевого й брунатного меланіну, аж до останніх фаланг пальців. Деяким пацієнтам це видається відразливим, навіть гидким: не дуже хочеться, щоб такі руки, навіть у рукавичках, копирсались у вашому мозку.\nЦе руки високого, мускулястого чоловіка, якому останні роки додали трохи ваги й статечності. У двадцять із лишком його твідовий піджак висів на ньому, як на тичці. Коли він примушує себе випростати спину, його зріст сягає ста вісімдесяти шести сантиметрів. Незначна сутулість надає йому вибачливого вигляду, який чимало пацієнтів сприймають як частку його привабливості.


07/02/2020 – Вільне Слово\nТорік, коли син Олександр закінчив Русивельську ЗОШ І-ІІІ ст., перед нашою сім’єю практично не стояло питання про його дальше навчання. Син із дитинства хотів стати ковалем, тож у цьому напрямку ми й шукали навчальний заклад, який би дав йому можливість реалізувати свою мрію. Зізнаюся, усі наші сподівання були пов’язані з Рівненським ЦПТО ДСЗ, зокрема Гощанською районною філією РОЦЗ, де навчають ковальства. На жаль, через об’єктивну причину (на час закінчення курсів Сашкові ще не виповнилося б 18 років) навчатися цього ремесла він не зміг. На сімейній нараді вирішили йти іншим шляхом…\nУ Рівному проведено форум голів первинних профспілкових організацій обласного центру і Рівненського району, який завершився акцією протесту «Хвиля гніву» під стінами обласної ради та облдержадміністрації. В акції взяли участь представники галузевих профспілок, що об’єднують понад 100 тисяч членів, а також представники обласної і Рівненської міської ветеранських організацій, Спілки жінок Рівненщини. Таким чином представники трудових колективів підприємств, установ та організацій різних сфер, ветерани прагнуть донести до громадськості, керівництва області і держави свої тривогу й обурення через проведення владою, так званих, економічних і соціальних реформ, зокрема, винесення на розгляд Верховної Ради проєктів…\nРинок гуде. Тільки й мова про нардепа Брагара, який запропонував бабі Любі продати собаку і розрахуватися за комунальні послуги. Сміється з цього вся Україна, сміється весь світ. Бо які тільки пільги не пропонують іноземному інвестору, а він аж ніяк не спішить вкладати свої капітали в українську економіку. Чому? Аж надто багато негативу навколо українського чиновництва. Окремі з них за мільйонними статками не хочуть бачити, як живуть прості люди. А ще більше новоспечених «слуг народу» явно демонструють, м’яко кажучи, свою сірість. Тому й звучать анекдотичні «шедеври» типу: «Продай собаку – розрахуйся…


Я випив келих пива. Поліцейські побачили мене в машині, один з них підбіг і почав вимагати документи – Душевно\nЯ випив келих пива. Поліцейські побачили мене в машині, один з них підбіг і почав вимагати документи\nBy admin in Гумор та позитив 01.05.2021\nПоверталися з моря. Я за кермом, праворуч дружина, ззаду діти. Дочка, як, зазвичай, не відривається від телефону, відповідає на нескінченні «дуже-дуже важливі» повідомлення в соціальних мережах, і відправляє свої, не менш важливі і «дуже термінові».\nСин уважно стежить за дорогою і вмовляє мене передати йому кермо. Він буквально перед поїздкою на море отримав права (не навчився їздити, а саме, отримав права), і, звичайно, став вважати себе водієм.\nЗауваження зустрічним автомобілістам сипалися безперервним потоком, втомившись від його коментарів, хто і що не так зробив на дорозі, пообіцяв йому дати покерувати після того, як пообідаємо в прилеглому кафе.\nНа стоянці біля кафе було штук п’ять машин, в тому числі і поліцейський патрульний автомобіль.\nОбідали ми з поліцейськими за сусідніми столиками, ключі від машини лежала поруч з моєю тарілкою, і вони підозріло поглядали на келих пива, який я не поспішаючи пив, розтягуючи задоволення. Поки мої вибиралися з-за столу, вийшов до машини, сів на водійське місце і відрегулював рульову колонку для сина.\nЯк тільки поліцейські побачили мене в машині, один з них підбіг і почав вимагати документи. На моє здивоване запитання, з чого б це, затіяв офіційну процедуру з поданням, причиною вимоги і т.д.\nВиявляється, він вирішив, що я керую машиною в стані алкогольного сп’яніння! На пропозицію пройти експертизу я відповів відмовою, а після загрози застосування сили, просто послав завзятого служаку подалі.\nНайдивовижніше, що він пішов! Пішов за своїм напарником, перед цим викрутивши золотник з переднього колеса! Покришка некрасиво розповзлася по асфальту, а навколо машини вже стояла моя розгублена сім’я і два поліцейських. Першим заговорив син:\n– Тату, а що з колесом, я не зможу тепер їхати? Давай я запаску поставлю!\nУ мене було враження, що кашкет злегка почав підніматися над головою того, хто «попустував» з колесом.\n– Ні, синку, не потрібно запаску, зараз дядько-поліцейський знайде насос, накачає нам колесо, і ти повезеш нас додому.\nПослужливі водії стоять на парковці авто тут же принесли старенький ручний насос, яким поліцейський сумлінно попрацював хвилин десять. Звичайно, всі його труди і були зняті численними шанувальниками соціальних мереж. Напарник сховався в патрульній машині, а спітнілий «шиномонтажник» злісно сказав, йдучи:\n– Компресор потрібно возити в машині!\nНовий вибух реготу присутніх викликала розгублена відповідь сина:\n– Так у нас лежить в багажнику …\n5 речей на які я в свої 62 роки не шкодую грошей. На такому економити дорослій жінці не можна\nБезкультур’я! Як ми з закордону до мами приїхали і ледь не провалилися крізь землю від сорому


Кримська Свiтлиця :: Текст статти "ВЕЛИКИЙ ПІСТ УСІМ ПРИЖМЕ ХВІСТ!"\nВЕЛИКИЙ ПІСТ УСІМ ПРИЖМЕ ХВІСТ!\nЗа тоталітарного комуністичного режиму наш народ, та й інші народи СРСР, примушували забути наші звичаї і празники. Керівники-комуністи не розуміли, що народні звичаї виникли не просто так, що вони народжувались з прагнення гомо-сапієнс – людини розумної, мислячої жити духовним життям, бути людьми, а не робочою скотиною, яка тільки їсть, спить і працює, щоб добути хліб насущний. Замість народних традицій компартійні керівники придумували і нав’язували народу якісь нові обряди, та люди не сприймали те, що не ними народжене, примітивне і бездушне, бездуховне.\nПослаблення тоталітарного режиму, навіть до розпаду СРСР, призвело до відродження народних традицій. Навіть у нас, в Криму, з’явились колядники, які ніяких колядок ще не знали, а за свої незугарні привітання хотіли грошей і подарунків. Добре, що наші вчителі, які самі знали якісь колядки чи наші одвічні звичаї, почали навчати дітей колядувати і навіть ставили з ними вертепи, вчили, як треба посівати, і коли що робиться. Ми почали навчати дітей вишивати, а в школі, де я працювала, в роки нашої Незалежності одна небайдужа вчителька сама освоїла писанкарство і навчала цьому дітей.\nДуже прикро, що через боротьбу з релігією, з вірою в Бога, українська школа не могла використати в повній мірі свої можливості виховання в дітей любові до своєї, української історії, до вивчення споконвічних звичаїв життя і відпочинку, до народних традицій.\nЯ вже давно не працюю в школі, хоч і намагалась не втрачати зв’язку з нею, тому не знаю, чи є в шкільних програмах уроки народознавства, а якщо є, то як вони проводяться. Звісно, вчитель народознавства може вести такі уроки формально, якщо навіть має програму і якісь підручники, але такі уроки і такі вчителі не потрібні. Потрібні люди, які, в першу чергу, люблять свою Україну, люблять її так, як любив наш Тарас Шевченко: “Я так її, я так люблю мою Україну убогу, що проклену за неї Бога, за неї душу погублю!” І якщо отак любити Україну, то саме на уроках співів треба вивчати колядки, щедрівки, якісь маївки, які співають в Галичині біля храмів у Великодні дні. На уроках праці чи домоводства (зараз в Криму їх, здається, вже немає) розповідати, як з давніх часів готувались до свят, як і коли, в які дні прибирали в хаті чи на подвір’ї, коли варили та фарбували і розписували яйця (на Кіровоградщині завжди, а не тільки на Великдень, яйця називали “крашанки”). На цих уроках можна б навчити дітей і страви якісь національні готувати (до речі, діти дуже люблять кулінарити).\nАле повернусь трохи до наших народних звичаїв. Вивчаючи їх, я звернула увагу на те, що в них не згадуються релігійні основи наших давніх празників. Очевидно, що виникли наші звичаї дуже давно, ще до виникнення і прийняття на наших землях православної віри.\nОсь щойно розпочався Великий піст. А коли і чому люди почали вводити звичай цілих сім тижнів не вживати м’яса та інших калорійних продуктів харчування? Чому на Великодні свята так шанують яйце, що його фарбують, та ще й розписують? Мені пощастило, що коли я вчилася в школі, у 8-10 класах в моєму класі класним керівником був мій батько. Він ще з юнацьких років цікавився різними релігіями, їх походженням, вивчав літературні джерела. Він цікавився не тільки релігіями, а усім, і маючи дуже хорошу память, був “ходячою енциклопедією”... На уроках класного керівника, коли вимагалось вести антирелігійну пропаганду, він розповідав нам, як і чому виникли релігії, віра у Всемогутніх Богів, як виникли ті обряди, які вимагала виконувати, наприклад, православна церква. Так от, чому і коли почали дотримуватись посту?\nНаші пращури споконвіку займалися землеробством. Земля в нас родюча, і один кубічний метр нашого українського чорнозему навіть зберігається в Парижі в якійсь установі, як зразок, яким має бути чорнозем. Та щоб отримати хороший врожай, навіть такий чорнозем треба обробляти. Зараз для цього існує різноманітна техніка, а в давні часи знаряддя праці були ще недосконалими, і хоч в плуг і впрягали коней, та за плугом треба було йти, тримаючись за чепіги, людині, направляти його, вдавлювати в грунт, щоб розпушити землю. Робота ця дуже важка, потребує багато сил і енергії, а щоб ці сили були, потрібно їсти калорійну їжу: м’ясо, сало та інші жири, яйця, молочні продукти. Очевидно, запасти велику кількість продуктів на весь рік було важко, тому і доводилось довгих сім місяців економити калорійні продукти, щоб добре харчуватися при виконанні важких польових робіт.. До того ж такий режим харчування і для людських організмів корисний, якщо в цей час харчуватись добре, але уникати вживання певних продуктів.\nА чому так шанобливо ставляться до яйця? Відповісти на це питання просто: бо все живе зароджується від яйця, від яйцеклітини - і людина, і всі представники тваринного і рослинного світу. Яйце - символ відродження, символ Воскресіння Сина Божого. І хоч зараз ми можемо собі дозволити не поститись, варто все ж дотримуватись посту навіть не зовсім віруючим людям.\nЗвісно, щоб зробити пісну їжу смачною, треба трохи більше часу і фантазії, але, мабуть, це потрібно, якщо цей звичай живе віками.\nВ родині моєї мами дуже строго дотримувалася посту моя бабуся Оксана. Навіть будучи вже дуже старенькою (а прожила вона 90 років, а може, й більше), вона всі сім тижнів не їла скоромного і ставала такою слабенькою, що не могла піднятись з ліжка. Тоді старша дочка Наталка, яка жила з нею, викликала двох своїх молодших сестер, вони приїжджали, кликали священика і разом з ним вмовляли бабусю припинити піст, бо для таких стареньких то вже занадто важко, і віра дозволяє деяке послаблення.\nДовготривалість посту спонукала людей до метких, а часом і жартівливих висловів:\n- Піст - не міст, об’їхати можна.\n- Прийшов Великий піст - тягни дзвони за хвіст.\n- У Великий піст не ходи в гості.\nСуворі обмеження в час посту змушували людей поступатися багатьма світськими забаганками, а тому природно звучить побутове застереження: “Ось прийде Великий піст, то всім прижме хвіст!”\nПостiйна адреса статтi: http://svitlytsia.crimea.ua/?section=article&artID=18185


"Нас врятувала моя ненароджена дитина": історія з Краматорська\nГлавная страница / Новости Днепра / Война / «Нас врятувала моя ненароджена дитина»: історія багатодітної мами з Краматорська\nКоли почалася війна — Яна Плотнікова була при надії. Уся родина чекала на появу четвертої дитинки. Ніхто і збагнути не міг, що народжуватиметься вона під звуки пострілів та вибухи. Детальніше історію жінки розповість «Наше місто«, посилаючись на матеріал Dnipro TV.\nПокинути Краматорськ було вирішено 8 квітня – це саме той день, коли окупанти розстріляли залізничний вокзал. Тоді загинуло 57 людей, більше 100 поранило. Але родина Плотнікових того дня до вокзалу не доїхали – вагітній Яні стало погано і вони ще на день залишилися вдома. Тепер жінка вірить, їх врятувала тоді ще її ненароджена дитинка.\nНагадаємо, голова Нікопольської районної військової адміністрації Євген Євтушенко, коментуючи ситуацію в регіоні та відповідаючи на переживання місцевих мешканців з приводу звуків вибухів, заявив, що у районі ситуація стабільна. Ворога на території немає, а звуки, які чують люди, пов’язані з роботою української артилерії.\nПереговоры Украины и россии прекратились, — Подоляк\nСамый старый ансамбль Днепра показал ретро-фото


Ферстаппен досі не в захваті від стратегії в Монако\nГонщик команди Red Bull Макс Ферстаппен розповів, що він досі не в захваті від стратегії, яка коштувала йому подіуму на Гран Прі Монако.\nФерстаппен кваліфікувався четвертим на трасі в Монте-Карло та переслідував Валттері Боттаса у боротьбі за третю позицію, коли Red Bull зазвали нідерландця на ранній піт-стоп, щоб спробувати випередити пілота Mercedes.\nСтратегія провалилась завдяки заминці на піт-стопі, це означало для Ферстаппена те, що він залишиться позаду Боттаса, коли пілот Mercedes заїде на свою зупинку.\nПотім Ферстаппен програв позицію і своєму напарнику по команді Даніелю Ріккардо, якому вдалось показати хороший темп на зношеному Ultrasoft по чистій трасі, та за рахунок цього пройти обох – Боттаса та Ферстаппена.\nКерівник команди Крістіан Хорнер захищав вибір стратегів та сказав, що гнів Ферстаппена був приглушений, коли команда пояснила йому ситуація після гонки.\nАле розмовляючи з журналістами напередодні Гран Прі Канади, Ферстаппен все ж висловив деяке розчарування, заявивши, що «насправді, він не говорив про це багато», коли його запитали, чи був він задоволений поясненням команди.\n«Звичайно, я повинен визнати чесно, що як і раніше не в захваті, - розповів він у четвер на медіа-брифінгу в Монреалі. - Але знаєте, тут вже нічого не зміниш. Після Монако я не дуже багато думав про перегони, займався своїми справами, насолоджувався часом із родиною та друзями. Наступного разу ми спробуємо краще впоратися зі своєю роботою».\nФерстаппен сказав, що будучи всередині автомобіля, не зрозуміло, яка зі стратегій була б найкращим варіантом, тому він «просто дотримувався інструкцій» від команди.\nНа питання, чи вважав він сам по ходу гонки варіант із пізнім піт-стопом кращим, Ферстаппен відповів: «Мені було складно судити про це, я ж не знав, що відбувається позаду, хто проводить піт-стопи.\nЯ просто слідував інструкціям команди. Але давайте зізнаюся: я пообіцяв сам собі, що більше не буду думати про це. Із цим покінчено».\nАлонсо залишиться у McLaren, якщо виграє гонку до вересня\nГран Прі Канади: найкращі світлини Ф1 четверга\nТеги крістіан хорнер, монако


Змови від пики: як вилікувати захворювання народними методами\nПикою в народі називають одну з різновидів шкірного запалення. Змова від пики — це давнє народне ліки, яке допомагає звільнитися від неприємної недуги. Однак якщо раніше необхідно було відвідувати лікарів-цілителів, то зараз така змова зможе здійснити будь-яка людина самостійно. Ми розповімо вам про те, як вилікувати себе або хворого з використанням народної магії.\nСимптоми хвороби викликають не тільки фізичний, але і психологічний дискомфорт.\n2 Перед читанням змови\n3 Сильні змови від пики\n3.1 Змова на синю тканину\n3.2 Православний обряд\n3.3 Змова на сіль\nЦе захворювання вражає не тільки дорослих, а й дітей. Характерними ознаками є запалені ділянки на шкірі червоного або синього кольору, які розкидані по всьому тілу. Дуже часто це захворювання вражає шкірний покрив на ногах, рідше на обличчі, де симптоми схожі на невеликий опік.\nСпочатку бешихове запалення шкіри не приносить хворому дискомфорту. Однак якщо вчасно не вилікувати це захворювання, то воно може проявитися у всій красі і супроводжуватися іншими неприємними симптомами, такими як, температура, головний біль, озноб. Може виникати і психологічний дискомфорт, зовнішність хворого пикою відштовхує і людина відчуває себе некомфортно з оточуючими людьми.\nПику в народі частіше лікують саме наговорами, вважається, що це захворювання — результат пристріту або псування, від яких зможе допомогти тільки народне чаклунство, а традиційна медицина марна.\nПеред читанням змови\nПотрібно підготуватися перед проведенням ритуалу і зробити наступні дії:\nПочистити енергетику хворого від негативного впливу. Для цього можна відправитися за допомогою до хорошим ворожок. Фахівець зможе провести діагностику аури і встановити слабкі місця.\nЗверніться до традиційної медицини. Ймовірно, причина недуги криється не в псуванні або пристріт. Спеціалізований лікар пропише лікування, яке необхідно використовувати. І якщо медикаментозний метод лікування не допоможе, то можна звернутися до змови.\nСильні змови від пики\nЗмова на синю тканину\nДаний змова від пики на нозі або іншій частині тіла подіє тільки якщо запалення в основному синього кольору.\nДля обряду вам потрібно приготувати:\nНатуральну тканину синього кольору. Тканина з штучних матеріалів краще не використовувати, так як у неї вкрай слабка енергетика і цілющий вплив буде низьким.\nЦерковна свічка, куплена бажано в п’ятницю, після обіду;\nДля початку необхідно дати хворому випити склянку зі святою водою. Поки хворий буде пити, утримуйте запалену воскову свічку у його особи, при цьому зачитуйте слова змови:\n«Пики-рожище, прилетів орліще,\nКрилами помахав, лапами роздер.\nТут тобі не бути, костей не ломити,\nКрові не пити, тіла не висушити,\nСерця не зломити, голову не забити.\nЗбережи і помилуй, Боже, раба (у) твого (ю) (ім’я).\nНа віки вічні. Амінь. »\nМагічний змову потрібно вимовити тричі. Після ритуалу накладіть на вогнища запалення синю тканину. Пов’язку слід дванадцять годин тримати на запаленнях.\nПісля закінчення часу тканину знімається з тіла хворого, а рівно через добу ритуал повторіть. Для закріплення ефекту обряд необхідно зробити п’ять разів. Потім тканину спаліть, а попіл розвійте за вітром.\nЗмова проти пики подіє тільки в тому випадку, якщо ви і хворий, щиро повірите в цілющу силу обряду і не сумніваєтеся в допомоги даного засобу.\nСвятий Пантелемона вважається покровителем усіх цілителів.\nТакий варіант підійде в тому випадку, якщо і ви, і хвора людина — релігійні та віруючі люди. Вам необхідна церковна свічка з воску і ікона св. Пантелеймона.\nПри настанні ночі і тільки на убуваючу місяць, встаньте біля ліжка хворої людини, візьміть свічку в руки. Водите їй уздовж всього тіла хворого, а не тільки там, де з’явилася рожа, змова-лікування читати потрібно наступний:\n«О великий угоднику Христовий, страстотерпче і лікаря многомилостивий, Пантелеймоне! Надо мною, рабом грішні, стогони вислухай і мій крик, умилостив верховного Лікаря душ і тілес наших, Христа Бога нашого, нехай дасть зцілення ми від недуги гнітючого. Прийми недостойне моління грешнейшаго паче всіх людей. Відвідай благодатним ма відвідуванням. Твоїх гріховних моїх виразок, помажемо єлеєм милості твоєї і ма зціли: так, здоровий єси дешею і тілом, залишок дний моїх, благодаттю Божою, возмог провести в покаянні і догоджання Богу і сподоблюся восприяти благий кінець мого живота. Їй, угоднику Божий! Умоли Христа Бога, та представництвом твоїм дарує здоров’я ми тілу і порятунок душі моєї. В ім’я Отця і Сина, і Святого Духа. На віки вічні. Амінь. »\nПочитайте ось цю статтю: Змова від прищів. Вам буде це цікаво …\nНаа цьому етапі змова проти пики не закінчується і після зачитання першої частини потрібно відразу ж починати другу.\n«Вимолювати вигнати у раба (и) Божого (ьей) (ім’я) земляну, природну, придуману, засуджену, больнючіе, колючий, повзучу, текучу, чужу пику. Тобі рожа же не бути у раба (и) Божого (ьей) (ім’я), не стояти, крові не сушити, костей не ломити, голови не схиляти. Відправляю я тебе за далеке море. На синьому морі камінь лежить, а на тому камені престол стоїть. На цьому престолі коробочки повні, за тим престолом сам Господь Бог стоїть, книгу молитовну тримає, книгу читаючи у раба (и) Божого (ьей) (ім’я) пику виймаю. Нехай буде так. Амінь. »\nДругу частину змови необхідно вимовити три рази. Цей обряд повторюйте протягом трьох днів.\nДуже важливо пам’ятати про те, що слова змов необхідно вимовляти чітко і без заїкання. Тому вивчіть їх заздалегідь.\nСіль — це відмінний провідник енергії, тому вона часто застосовується в народних змовах. Особливо результативним такий обряд буде в разі, якщо пикою захворів чоловік після псування або пристріту.\nНеобхідно запастися наступними речами:\nТри церковні свічки з воску;\nОдин кілограм солі;\nЛьняна або бавовняна тканина.\nСприятливим часом для проведення ритуалу є четвер після заходу сонця. До тіла хворого прикладіть тканина на побиті місця пикою. Перед відкритим пакетом з сіллю відкрийте скажіть слова змови:\n«Господь наш, Ісус Христос, Свята Богородиця я благаю вас. Рожа колючий, рожа свербучая, вийди, виступи з раба (и) Божого (ьей) (ім’я) з кісток, з мощей, йди на болото там згорає, там коли ти і ломоту, почервоніння. Я тебе заклинаю, йди геть від раба (и) Божого (ьей) (ім’я), ніколи не болю і ломоту не дай. Амінь. »\nВимовите змову три рази, приберіть натуральну тканину з хворої людини і опустіть її в посудину з сіллю. Так залиште на всю ніч. Тканина вранці необхідно спалити. Краще це зробити на вулиці, вийшов попіл розвійте. Вийдіть на відкриту місцевість і розкидайте всю сіль. Після проведених дій ритуал вступить в силу і хвора людина почне одужувати.\nТема "Як читати змови для зцілення"\nТема "Змови Степанової — працюють чи ні?"\nЯкщо вам нема кому допомогти, ви можете змова від пики на нозі читати самій, проте слід виконувати всі інші рекомендації в точності як сказано.\nДотримуйтесь також призначень лікаря. Лікування пики змовою не здатна позбавити від недуги повністю, проте воно може істотно наблизити одужання.


Радник МВС заявив, що розкродачів зрошувальних систем на Миколаївщині схопили - Останні новини Миколаєва. Найголовніші події Миколаєва і області.\nРадник МВС заявив, що розкродачів зрошувальних систем на Миколаївщині схопили\nЗловмисники намагались викрасти зрошувальні системи на станції сортовипробування в Жовтневому районі області\nНа Миколаївщині впіймали на гарячому зловмисників, які намагались викрасти зрошувальні системи на станції сортовипробування в Жовтневому районі області. Про це на своїй сторінці у Фейсбуці написав радник Міністра внутрішніх справ Михайло Апостол, повідомляє Depo.Миколаїв.\n"Напишу про варварів, з якими намагаюся боротися - не азіатськими, не африканськими, а своїми, українськими, яких називають чиновниками.Ось так нищать землю Жовтневої станції Сортовипробування в Миколаївській області. Ці труби колись проклали для зрошення, тому що без води земля тут не родить, без води тут буде пустеля. Це робиться на очах у всіх. Я просто думаю,як треба не любити землю, країну, не думати про майбутнє. До речі це в багатьох випадках відзеркалення в інших областях України", - повідомив Апостол.\nНа разі на місці спроби крадіжки майна працює Національна поліція. Проводяться слідчі дії.\nЗазначимо, що миколаївці неодноразово сигналізували про розкрадання зрошувальних систем. Ми повідомляли, що на кордоні Снігурівського та Жовтневого району по трасі "Миколаїв-Снігурівка" невідомі за допомогою спеціальної техніки викопують зрошувальні системи.\nКрім того, у Вознесенському районі в селі Білоусівка "добро" на знищення зрошувальних систем дала сільрада.\nМітки: Миколаїв, зрошувальні системи, Михайло Апостол


«Калинова слобода» - зелене містечко | Новини Івано-Франківська\n09:26, 16 червня 2016 р.\nПро затишне містечко «Калинова слобода» (http://kalina.if.ua) відомо вже далеко за межами Прикарпаття. Адже воно стало яскравим прикладом вдалого поєднання сучасних архітектурних рішень, забезпечення екологічності та безпеки проживання, умов для відпочинку й дозвілля, спортивної, дитячої, торгівельної інфраструктури, обслуговування будинків тощо.\nКомплексний підхід будівельної компанії «Ярковиця» проявився і в озелененні території містечка. При спорудженні першої черги «Калинової слободи» будівельники по максимуму зберегли багаторічні зелені насадження. Тож у містечку достатньо тінистих місць для відпочинку.\nВистачає зелені і в другій черзі «Калинової слободи». По периметру вона оточена високими деревами з крислатими кронами. Крім того, ще на стадії будівництва тут висадили молоді горіхи, клени та декоративні кущі вздовж прогулянкових алей. Тому тепер між будинками ростуть не кволі саджанці, як у більшості новобудов, а зміцнілі дворічні дерева. Озеленення «Калинової слободи» триватиме й надалі.


Війна | 11:05, 30.03.2022\n28 та 29 березня з’явилися повідомлення про загибель і прощання з героями-оборонцями Житомирщини, які загинули у боях з російськими військами, захищаючи народ України. Про це інформує Суспільне.\n29 березня у Ружинській територіальній громаді попрощалися одразу з трьома нашими загиблими захисниками: Юрієм Орищенком із Ружина, Максимом П’ясецьким із села Зарудинці та Владиславом Загребельним із села Вільнопілля.\nЮрій Орищенко 1968 року народження був командиром взводу механізованої роти механізованого батальйону однієї з військових частин, проходив військову службу за контрактом з 2018 року. Зник 14 березня під час артобстрілу важкого калібру поблизу села Мощун Бучанського району Київщини. Усі бойові позиції, де перебував Юрій Орищук, були завалені та розбиті. Знайшли загиблого на його позиції 24 березня під час пошукової операції.\nВдома у загиблого Героя лишилися син та донька.\nПро загибель ще одного нашого оборонця Максима П’ясецького 1991 року народження повідомила 23 березня у своєму Telegram-каналі Оборона Бердичева. Уродженець села Зарудинці молодший сержант Максим П’ясецький загинув 20 березня поблизу міста Ізюм Харківської області в ході відбиття атаки танків противника, героїчно захищаючи територіальну цілісність та незалежність України. Сиротами залишилися двоє маленьких дітей.\n28 березня Бердичівська районна військова адміністрація на своїй сторінці у мережі Facebook написала про загибель уродженця села Вільнопілля Ружинської територіальної громади Владислава Загребельного 1997 року народження. Владислав помер 24 березня від множинних осколкових поранень, отриманих під час запеклого бою за Макарів на Київщині.\n29 березня на Малинщині в останню путь провели уродженця Чоповичів Дмитра Кириченка. Про це на своїй сторінці у мережі Facebook написав Богдан Ходаковський. Дмитро був командиром взводу спеціального призначення першої роти батальйону “Реванш”. Загинув у бою з російськими військами у селі Лук’янівка Київської області.\n29 березня Світлана Барановська на своїй сторінці у мережі Facebook повідомила, що в Коростені попрощалися із полеглим на війні бійцем 95 бригади 26-річним Олексієм Кутишенком, який загинув 25 березня.\n29 березня у селі Разіне Романівської територіальної громади попрощалися з бійцем 95 окремої десантно-штурмової бригади Мирославом Мазуркевичом. Про це повідомляє сайт “Твій Романів”. Мирослав Мазуркевич – двічі мобілізований, був у числі перших, хто став на захист України у 2014 році. Після повномасшабного нападу Росії на Україну пішов воювати у складі 95 ОДШБр. 20 березня був поранений під Лисичанськом, помер 22 березня у Дніпрі. У загиблого Героя лишилася дружина і син.\nВільшанська сільська рада на своєму сайті повідомила, що 29 березня у громаді попрощалися із 38-річним військовослужбовцем 95 бригади Михайлом Кузніцовим.\nМихайло Кузніцов закінчив Карповецьку загальноосвітню школу, відслужив строкову службу у прикордонних військах. Працював у Романівському лісгоспі. З початком повномасштабного вторгнення Росії в Україну пішов обороняти державу у складі 95 окремої десантно-штурмової бригади. Воював на сході України. 17 березня Михайло востаннє вийшов на зв’язок із рідними, 21 березня він загинув у боях із російськими військами.\n29 березня на своїй сторінці у мережі Facebook Овруцька міська рада сповістила, що у громаді попрощалися із солдатом десантно-штурмового батальйону однієї з військових частин Олексієм Яворським. Олексій загинув 20 березня під час боїв з російськими військами поблизу села Солодке Мар’їнського району на Донеччині. Прощання із загиблим Героєм проходило на площі Свободи у місті Овруч біля пам’ятника “І мертвим, і живим захисникам України в російсько-українській війні”. Поховали його на Овруцькому міському кладовищі. У Олексія лишилася дружина та двоє малолітніх дітей.\nТакож 29 березня стало відомо про загибель ще одного уродженця села Разіне Романівської громади – сержанта Віталія Борисенка 1997 року народження. За інформацією сайту “Твій Романів”, Віталій Борисенко, який наприкінці січня 2022 року підписав контракт на службу у ЗСУ і проходив її у Мукачево, загинув 26 лютого у бою за Мелітополь.\n29 березня у селі Світин Житомирського району попрощалися із загиблим військослужбовцем Петром Горкушею, який загинув під час виконання бойового завдання.


Китайські археологи розкопали найдавнішу пивоварню\nПід час розкопок в китайській провінції Шеньсі група археологів виявила все необхідне для приготування пива. За словами вчених, вік знахідки, а саме глиняних посудин зі слідами ячменю, хмелю, зерна і коренеплодів перевищує 5 тисяч років.\nЯк зазначає видання US Proceedings of the National Academy of Sciences, знахідка китайських археологів стала найдавнішим свідченням пивоваріння на території сучасного Китаю.\nНайбільше вчених вразив ячмінь, оскільки раніше вважалося, що цей злак став використовуватися в Китаї в харчових цілях як мінімум на тисячу років пізніше.\nВ яких пропорціях змішувалися інгредієнти у найдавніших пивоварів, вчені, як і раніше не знають, в зв'язку з чим, смак стародавнього напою, скоріш за все, так і залишиться загадкою. Відповідно до припущень археологів, напій міг мати кисло-солодкий смак.\nДо тепер найдавніші свідчення існування пива в Китаї припадали на 1250–1046 роки до нашої ери, часів правління династії Шан. Раніше вчені вважали, що пивоварні традиції походять від неолітичної культури Яншао, V–II століття до нашої ери. Саме в цей час в долині річки Хуанхе стали з'являтися перші землеробські поселення.\nВарто відзначити, що стародавні пивоварні того ж віку що й в Шеньсі, раніше були виявлені в Єгипті та Ірані.\nБританці запустили телешою з оголеними героями 21.07.2016 Радіолог зняв пародії, щоб допомогти хворим на рак 26.07.2016 Китайці перетворили собак на панд та тигрів 18.07.2016 Поттс із «Залізної людини» продає речі знаменитостей 19.07.2016 Інфографіка дня: Зростання проблеми масового ожиріння у світі за 40 років 20.07.2016 Російських спортсменів виключають з Олімпіади в Бразилії 18.07.2016


Опубліковано: П'ятниця, 26 березня 2021, 14:10\nОпубліковано: Четвер, 25 березня 2021, 09:37\nОпубліковано: Понеділок, 22 березня 2021, 16:15\nОтримувати у подарунок книгу - це завжди приємно, а особливо Метричну книгу початку ХІХ ст. Державний архів Тернопільської області щиро вдячний Сергію Фазульянову за дарування на постійне зберігання метричної книги про народження 1819-1835 років по селу Литячі Чортківського району. Передача документа відбулась за посередництва голови Державної архівної служби України Анатолія Хромова, який опікується питаннями повернення документальних першоджерел до архівних установ України. Просимо людей небайдужих до нашої спадщини долучатись до процесу збереження архівних документів у фондах держархіву.\nОпубліковано: Понеділок, 22 березня 2021, 09:13


Збирання, установка, монтаж веж зв'язку та антенних щогл\nГоловна Вежи зв'язку Збирання, установка і монтаж веж зв'язку\nЗбирання веж зв'язку та антенних щогл\nУстановка веж зв'язку й антенних щогл\nПорядок монтажу веж зв'язку й антенних щогл\nСтійки багатогранних веж стільникового зв'язку можуть складатися з однієї або декількох секцій різної висоти. Довжина секцій вишок (довжина відправних елементів), як правило, становить не більш 12 м і обумовлюється зручністю їх транспортування. При з'єднанні секцій вишки стільникового зв'язку між собою можливо два варіанти виконання: фланцеве й телескопічне з'єднання. Збирання фланцевого з'єднання, як правило, не викликає питань, збирання ж телескопічного з'єднання вимагає певних навичок і вміння. Телескопічне з'єднання вежи буде надійним і ефективним якщо виконається усього тільки дві умови:\nдовжина телескопічного стику повинна бути рівна номінальній “+” або “-” відхилення, що допускається. Відхилення, що допускається, вказується в конструкторській документації на антенну щоглу або вишку і як правило становить 10-12% довжини самого стику;\nстягування секцій здійснити зростаючим навантаженням із кроком, що залежать від діаметра секцій, що з'єднуються, до припинення переміщення секцій відносно один одного.\nЗавдяки конусу навантаження, що стягує, створює щільне з'єднання секцій антеноъ щогли або вежи стільникового зв'язку, це дозволяє передавати згинальний момент без зсуву. Це з'єднання порівнянне з болтовим з'єднанням з контрольованим моментом затягування. Ми рекомендуємо, щоб навантаження, що стягує, було не менш 10 тонн. Для контролю довжини телескопічного стику заводи виготовлювачі наносять мітки в межах яких з урахуванням відхилення, що допускається, повинне відбутися заклинювання секцій друг щодо друга. Якщо такої мітки не має, то монтажники наносять її самі при збиранні антеною щогли відповідно до інструкції зі збирання або монтажною схемою, які розробляє завод-виготовлювач і додає до відвантажувальних документів.\nДля полегшення збирання вишки зв'язку іноді їх оснащують спеціальними вушками, які використовують для закріплення ручних талів або домкратів, що створюють стягуюче зусилля. При стягуванні секцій декількома домкратами або талями необхідно стежити за рівномірністю прикладення навантаження, щоб уникнути завалів і раннього заклинювання секцій, які важко відновити.\nЯкщо вушок не має, то збирання можна виконати за допомогою лебідки, шляхом прокладки стягуючого троса усередині секцій споруди і й закріплення до стягуючого ригеля й опорного фланцю.\nПри виконанні збирання необхідно виконати наступні заходи:\nперед початком збирання необхідно перевірити, щоб поверхня в зоні телескопічного стику не мала бруду і яких бо нерівностей;\nсекції по черзі укладати на дерев'яні підкладки, попередньо виставлені в горизонтальному положенні;\nстягування секцій робити відповідно до інструкції зі збиранням.\nУстановка веж зв'язку та антенних щогл\nСтропування конструктивних елементів роблять стрічковими текстильними стропами або металевими тросами, пропущеними в резино-тканеві рукава.\nВикористання голих металевих тросів не допускається, це може привести до порушення покриття, а також до зіскальзиванню при монтажі опори, використовуючи спосіб стропування «на удав».\nПісля збирання стовбура антеною опори проводиться установка кронштейнів, сходів і майданчиків обслуговування. По закінченню укрупненого збирання елементів, монтаж вишки зв'язки може проводитися як у повністю зібранному стані, так і укрупненими частинами. Вибір способу монтажу залежить від конструктивного рішення опори, місця установки й технічного оснащення будівельно-монтажної організації.\nМонтаж вишок стільниковому зв'язку, антенних щогл повинен проводитися в строгій відповідності із проектом провадження робіт, що включають технологічні карти й схеми на проведення окремих видів робіт, розробленим спеціалізованими організаціями.\nКонструкції антенних стійок повинні подаватися на монтаж оцинкованими (або з лакофарбовим покриттям) і очищеними від бруду, льоду, масла й іржі. Конструктивні елементи підлягають додатковій перевірці на місці установки. Відхилення від проектних розмірів сталевих конструкцій повинні відповідати вимогам технічних умов і діючих будівельних норм. Вишки й щогли можуть бути змонтовані на фундаменти різного конструктивно-технологічного рішення, залежно від конкретних ґрунтових умов згідно звіту про інженерно-геологічні вишукування й навантажень від конкретної вежи.\nПорядок монтажу веж зв'язку та антенних щогл\nПеред монтажем вишки зв'язку в проектне положення повинні бути завершені роботи нульового циклу ( роботи із обладнання фундаменту).\nПеред початком монтажу опори металоконструкції повинні бути зібрані відповідно до робочої конструкторської документації (РКД) і технологічними картами на монтаж.\nТехнологічна карта на монтаж входять до складу проекту провадження робіт (ППР). Ви можете замовити розробку ППР у нашій компанії.\nУстановку опор по варіанту «а» і «в» необхідно виконувати на вивірені фундаменти. Вивірка щогл для варіантів «б» і «г» виконується в процесі монтажу за рахунок можливості регулювання опорних гайок.\nСтропування опор виконується стрічковими текстильними стропами або металевими тросами, пропущеними в резино-тканеві рукава, способом «удав», так щоб строп був не менш чим на 500 мм вище центру ваги опори. Використання голих металевих тросів не допускається. Схема стропування опори показана на малюнку.\nПри виконанні монтажу вишки зв'язку, антеною щогли повинні бути виконані наступні заходи:\nперед установкою щогли в проектне положення повинні бути завершені роботи нульового циклу ( роботи із обладнання фундаменту з максимально точною вивіркою по висоті й по осі вишки), при цьому фундамент повинен набрати не менш 50 % міцності;\nпід час підйому для запобігання розсипання секцій стійки на телескопічних стиках, застосовують спеціальні методи стропування або фіксують телескопічний стик за вушка тимчасовими пристроями, які знімаються після підйому;\nу місці кріплення стропового троса, необхідно встановити прокладку для забезпечення схоронності цинкового покриття;\nвивірку конструкції щогли й повне загвинчування всіх гайок на опорному фланці робити до зняття стропів. Зняття стропів з вишки стільникового зв'язку робити після повного обтягування всіх гайок фундаменту;\nякість затягування болтів повинне перевірятися шляхом простукування молотком вагою 0,5 кг, при цьому болт не повинен тремтіти або зміщатися, а щільність стягування - щупом;\nдля підвищення надійності болтових з'єднань оцинкованих конструкцій рекомендується робити додаткове затягування гайок через тиждень після первинної установки металовиробів для компенсації обтиснення цинку;\nвідповідно до конкретного проекту щогли до контакту вежи стільникового зв'язку необхідно приєднати заземлення болтом М16.\nУстановка зібраної щогли може проводитися як за допомогою кранів різного типу, відповідної до вантажопідйомності й вильоту стріли, так і за допомогою вертольотів при монтажі у важкодоступних місцях (гори, ріки, лісу) і місцях з густою забудовою. При виробництві монтажних робіт не допускається механічне ушкодження конструкцій (утворення залишкових деформацій, вм'ятин і ін.) і ушкодження захисних покриттів. Транспортні й монтажні навантаження на вишки й щогли стільникового зв'язку не повинні перевищувати розрахункових експлуатаційних.\nПри монтажі металоконструкцій сталевих багатогранних опор повинні дотримуватися загальних правила техніки безпеки в будівництві згідно ДБН А.3.2-2-2009.


Куди піти в Києві: афіша на вихідні 28 — 29 вересня, афіша на тиждень 27 — 3 жовтня / НВ\nАфіша 26 вересня — 3 жовтня. ARTEFACT: Chernobyl 33, Kyiv Lights Festival і інші події, які не можна пропустити\n27 вересня 2019, 11:29\nВихідні і наступний тиждень будуть дуже насиченими на події. Так у Києві відкрилися одразу ж дві цікаві виставки ARTEFACT: Chernobyl 33, присвячена темі чорнобильської аварії, а також Battle of memories, що розкриває міфи та реалії радянської доби. Хрещатик запалає яскравими вогнями завдяки міжнародному фестивалю 3D-шоу — Kyiv Lights Festival. Великий сольний концерт у Києві дасть пост панк гурт з Британії White Lies, що везе до Києва свій новий альбом. Також не забудьте пригоститися коктейлями з меню Топ 50 найкращих барів світу на фестивалі BAROMETER International Bar Show та випити пива із цікавим смаком на фестивалі крафтового пива Autumn Craft Beer Fest.\nАфіша 26 вересня — 3 жовтня\nАРТ. ARTEFACT: Chernobyl 33\nКоли і де: 27 вересня — 6 жовтня, Річковий вокзал\nВиставка поєднає сучасні технології медіа-арту, VR та AR-технологій, параметричну архітектуру, лазерні та проекторні інсталяції, кінект та інші напрями. Головне її завдання мовою сучасного мистецтва розповісти про інформаційну трагедію Чорнобильської катастрофи і провести свого роду сеанс арт-терапії для української нації. Вона допоможе інакше поглянути на трагедію, вийти з ролі жертв. Зрозуміти і заявити, що насправді українці - герої, які пережили катастрофу, ставши щитом для всієї Європи.\n27 вересня — 6 жовтня - ARTEFACT: Chernobyl 33 / Фото: @прес-служба\nПортал у Чорнобиль. На Річковому вокзалі відкриють медіа-арт виставку, присвячену Зоні відчуження\nАРТ. Battle of memories: міфи та реалії радянської доби\nКоли і де: з 24 вересня, Музей Івана Гончара\nСРСР розвалився 28 років тому, проте незалежні держави, що були створені на його просторі, досі відчувають його вплив. Пропаганда партії досягла своєї мети і осіла у головах людей, у їх звичках, родинах, побуті, виховавши свідомо чи підсвідомо громадян-нащадків постколоніальної країни. Цей виставковий проект дасть змогу подивитись на життя «маленької людини» за часів Брежнева через побут, засоби пропаганди та артефакти. Він дасть змогу зазирнути за межі несправжніх переконань та уявлень, а нинішньому поколінню скласти власну неупереджену думку про ті часи.\nЗ 24 вересня у музеї Івана Гончара - Battle of memories / Фото: @прес-служба\nЗанурення у світ тоталітарної епохи. У Києві відкрилася виставка про міфи та реалії радянської доби\nКІНО. Манхеттенський фестиваль короткометражних фільмів 2019\nКоли і де: 26 вересня — 6 жовтня, кінотеатри України\nЦе найбільший у світі інтерактивний фестиваль короткометражних фільмів, в якому переможців визначає численна міжнародна аудиторія протягом одного тижня. Одночасно фестиваль проходить в десятках країн світу. Україна приймає фестиваль вже в 13-те. У конкурсі візьмуть участь десять короткометражок.\nКоли журі - ти сам. В Україні стартував 22-й Манхеттенський фестиваль короткометражних фільмів\nКІНО. Кіноклуб OLDSCHOOL\nКоли і де: 2 жовтня, Довженко Центр\nВ рамках виставки ВУФКУ. Lost&Found в Довженко Центрі працює кіноклуб, де що середи протягом жовтня будуть показувати шедеври українського кіно 1920-х років із саундтреками сучасних українських гуртів. Так, 2 жовтня покажуть фільм Укразія (1925) режисера Петра Чардиніна у монтажній версії 2012 року. Саундтреком стане музика гурту Minimatikon. Це перший український пригодницький детектив, що став одним із перших блокбастерів того часу — шпигунська історія про інтервенцію білогвардійців на північ України.\nПостер фільму Укразія, 2 жовтня, кіноклуб Oldschool / Фото: @прес-служба\nКіноклуб Оldschool. У Довженко-Центрі покажуть хіти українського кінематографа 1920-х\nМУЗИКА. White Lies\nКоли і де: 29 вересня, Bel Etage\nОдин із найяскравіших пост панк гуртів Британії запрошує на великий сольний концерт, на якому представить свій новий альбом Five. Гурт був створений в 2007 році в Лондоні, коли до Чарльза Кейва і Джека Лоуренса-Брауна приєднався Гаррі МакВей — хлопець з меланхолійним поглядом і баритоном, який одразу запам’ятовується. Через два роки вони випустили дебютник To Lose My Life…, він відразу очолив британський чарт і отримав «золотий» сертифікат. Зараз To Lose My Life… вважається одним із знакових альбомів у жанрі пост-панк-ревайвла.\n29 вересня - White Lies / Фото: @facebook White Lies\nФЕСТИВАЛЬ. Autumn Craft Beer Fest\nКоли і де: 28 — 29 вересня, ВДНГ\nА ви куштували кокосовий мілк чи кленовий стаут, а може ванільний портер чи імбирний ель? Ні? В очікуванні старту цілого ряду різноманітних октоберфестів у Києві пройде осіння версія пивного фестивалю від невеличких броварень України, а їх на фестиваль приїде більше 30. Вони запропонують спробувати нові смаки і просто гарно провести осінні вихідні.\n28 - 29 вересня - Autumn Craft Beer Fest / Фото: @facebook/Autumn Craft Beer Fest\nФЕСТИВАЛЬ. BAROMETER International Bar Show 2019\nКоли і де: 27 — 29 вересня, КВЦ Парковий\nЗнаменитий фестиваль барної культури знову збере в Києві всіх, хто має стосунок до барів: від любителів коктейлів до справжніх зірок барного світу. Тема цьогорічного фестивалю — Витоки. Запрошені спікери фестивалю із різних країн разом із гостями BAROMETER Bar Show спробують дослідити витоки креативності і розвитку барної індустрії. На фестивалі можна буде спробувати напої з меню Топ 50 найкращих барів світу. А 23 бари з 11 країн представлять своє барне меню. Тільки уявіть, у минулому році на фестивалі було випито 44 тис коктейлів!\n28 - 29 вересня - BAROMETER International Bar Show 2019 / Фото: @facebook/BAROMETER\nФЕСТИВАЛЬ. Kyiv Lights Festival\nКоли і де: 28 — 29 вересня, Хрещатик\nЦими вихідними головна вулиця міста засяє яскравими вогми — тут покажуть 3D-шоу. Старт фестивалю дасть будівля Київської міської державної адміністрації, яка перетвориться на велетенський екран для демонстрації робіт в рамках конкурсу 3D відеомапінгу. У міжнародному конкурсі візьмуть участь 28 конкурсантів з 16 країн: Бельгії, Іспанії, Італії, Китаю, Колумбії, Мексики, Польщі, Португалії, Румунії, Словенії, Таїланду, Угорщини, Фінляндії, Франції, Японії та України.\n28 - 29 вересня - Kyiv Lights Festival / Фото: @прес-служба\nЩиголь і Прокляття Мері. Головні кінопрем'єри тижня