Олександр Мельник, SESVANDERHAVE: розвиток насіннєвого бізнесу в Україні з любов’ю до команди, партнерів та до життя - "АгроЕліта"\nГоловна > Гість номера > Олександр Мельник, SESVANDERHAVE: розвиток насіннєвого бізнесу в Україні з любов’ю до команди, партнерів та до життя\nОлександр Мельник, SESVANDERHAVE: розвиток насіннєвого бізнесу в Україні з любов’ю до команди, партнерів та до життя\n“АгроЕліта” поспілкувалась з Олександром Мельником, генеральним директором “Сесвандерхаве-Україна”. Олександр розповів про те, як протягом 30 років успішно розвиває бізнес з вирощування насіння цукрового буряку в Україні та про свої цінності, котрі допомогли зібрати потужну команду без розчарувань.\n– Sesvanderhave на українському ринку вже майже 30 років, і Ви керуєте від самого початку. Розкажіть, як доєдналися до бельгійської компанії та як розвивали бізнес?\n– Я отримав освіту за спеціалізацією “Економічна кібернетика”, дуже престижну на той час. Працював в Інституті аграрної економіки. Захистив кандидатську дисертацію на тему “Організація та управління галузями сільського господарства”, а далі збирався продовжити наукову роботу у США, вже їздив туди декілька разів та жив кілька місяців.\n90-ті роки – це був чудовий час великих можливостей, перша хвиля великих світових аграрних компаній приходила в Україну. Одна з таких можливостей випала й мені – у 1993 р. мене запросили керівником насінневого відділу у Zeneca – тоді це був певний етап реорганізації світових насіннєвих компаній, з яких була утворена SESVanderHave у 2005 р., але корінням вона походить з 1879 р. Отже, я погодився працювати у компанії та лишитися в Україні, і жодного разу про це не пошкодував. Це був величезний крок у фінансах та можливостях для розвитку, який, утім, ставив і чималі виклики.\nПримітно, що мій батько був заступником директора Всесоюзного науково-дослідного інституту цукрових буряків. Дивно, але з моїм вибором це не пов’язано, я прийшов у цю сферу через десятки років – ось таке співпадіння.\nЯ розвивав цей бізнес, відкривав представництва у Білорусі та Молдові. Певний час ми експерементували та спостерігали, як відбувається вирощування насіння цукрового буряку західноі селекціі у наших кліматичних умовах, і коли зрозуміли, що все стабільно – побудували потужний насіннєвий завод у селі Гоголів Київської області на початку 2000-х років. Це ключова подія в історії компанії. Я особисто керував будівництвом. На той час це був революційний крок, ми впроваджували передові європейські технології та відповідно до високих стандартів навчали персонал. І навіть на сьогодні наш завод немає аналогів за рівнем технічного оснащення в Україні. Цікава деталь: вимоги до якості роботи обладнання в компанії досить суворі, інколи його налаштування та перевірка відбувається компаніями-виробниками машин вночі просто через Інтернет. Обладнання раптово починає шуміти, і це інколи від неочікуваності моменту бадьорить охоронців:)\n– Які складнощі довелося подолати за роки роботи у компанії?\n– Найбільша складність була зібрати врожай після анексії Криму – вона сталася у березні 2014 р., а врожай вивезли та зібрали у серпні, нам це вдалося. Тоді довелося переорієнтуватися на Одеську область.\nЗагалом я не з тих людей, хто жаліється. Ставлю задачу, йду до неї та радію досягненням, багато чого сприймаю не як складнощі, а як даність, з якою потрібно працювати. Часом як задоволення.\n– Як збирали свою команду, які корпоративні цінності для Вас важливі?\n– Моя філософія у бізнесі – робити не тільки бізнес, а й показати людям, що жити можна краще, з насолодою, зробити їх життя більш приємним та комфортним. Я підтримую дружні, товариські відносини в компанії і підбирав у команду людей, для яких також це важливо. Мені подобається, коли люди конструктивно спілкуються, обмінюються думками. В нашій компанії живе радість, гарний настрій, злагода, взаємодопомога й порозуміння, почуття гумору. Такі речі на корпоративному рівні здебільшого започатковує керівник, багато залежить саме від того, яка він людина. І мені пощастило стати такою дружньою людиною, так мене виховали батьки, які завжди підтримували тепле спілкування в сім’ї та у колі друзів.\nЗараз у нашій команді близько 50 співробітників. За 30 років роботи у нас звільнилося тільки двоє людей – це важливий показник.\nЗвісно, в колективі святкуємо дні народження, влітку виїжджаємо на річку, робимо спортивні змагання, мчимо на велосипедах, збираємо разом гриби, влаштовуємо театральні покази, організовуємо екскурсії тощо – все це дуже об’єднує колектив, хоча компанії багато не коштує. Мене турбує, що багато людей відчувають життя сірим, безрадісним. І це не питання фінансів. Люди просто не готові наповнюватись яскравими емоціями, або думають, що це їм непотрібно. Але коли відчувають радість, то розуміють, наскільки з нею жити краще.\nА ще маємо цікаву традицію – дарувати співробітникам на 45-річчя велосипед:). Ми не запитуємо скільки тобі років. Питання чи вже отримав велосипед. Тоді і зрозуміло скільки років.\nТериторія насіннєвого заводу теж стала своєрідним осередком з певними традиціями, які засновані на радості та об’єднанні. Там дуже гарно, наприклад, посадили виноградник, навіть вино для себе робимо. Маємо фруктовий сад. Влаштовуємо свята для жителів села, найяскравіше – дітям на Миколая. Ось такий в нас душевний бізнес.\n– Як пандемія вплинула на роботу компанії?\n– На аграрне виробництво Covid-19 вплинув не так сильно, як на інші галузі. Ми змогли вчасно забезпечити всіх наших споживачів насінням цукрового буряку. Втім, він дуже сильно вплинув на наші особисті життя. Нам довелося, як і більшості, впроваджувати дистанційний формат роботи. І у нас поки що мало хто хворів. Але я не вважаю, що це буде прийнятно у довгостроковій перспективі, живий контакт між людьми є дуже важливим. Наразі діють попередні напрацювання живого спілкування з клієнтами та партнерами, що дає поштовх для продуктивного спілкування у віддаленому форматі. Але так буде не завжди. Загалом ситуація зараз більш-менш стабілізувалася, люди звикли і вже немає такої паніки. Але як буде далі – це питання, зараз іде перебудування стилю роботи.\n– Як щодо організації та відвідування заходів у цьому контексті?\n– Так, це певна складність. Виставки, навіть ті, що проводилися у 2020 р. в офлайн форматі, вже не мали такого розмаху. Ми не можемо організувати День поля такий, як раніше. Теж саме стосується круглих столів, візитів на завод. Пандемія змінила нашу поведінку. Але загалом для нас це не створює таких великих проблем, у порівнянні з іншими галузями – ресторанним бізнесом, івент індустрією тощо.\n– А якщо загалом говорити про підсумки роботи у 2020 році, що відзначите?\n– Головна подія 2020 року, до якої ми довго йшли – це вихід нашого насіння на європейський ринок завдяки приєднанню України до Схем сортової сертифікації ОЕСР по насінню цукрових буряків, що стало можливим завдяки прийняттю відповідного законопроєкту в Україні. В цьому є наша заслуга. Ми сприяли тому, аби стандарти виробництва насіння в Україні були прирівняні до європейських стандартів, здійснювали вплив на законодавчому рівні. Тепер це чудова можливість розвитку для всіх українських виробників насіння високої якості. Для нас у зв’язку з цим постала необхідність збільшити кількість посівів, що ми і зробимо цього року, та, відповідно, потужності насіннєвого заводу.\n– Ви розповіли про вихід на європейський ринок, а як у самих європейських країнах з вирощування цукрового буряку, які особливості, технології?\n– Франція та Німеччина мають найбільші площі цукрового буряку, а от саме Бельгія – рекордсмен за врожайністю. Основні причини для цього: добре забезпечення вологи та довший на місяць вегетаційний період. Зима м’яка, буряк сіють у кінці березня, а збирають у кінці листопада. Якщо порівнювати з Україною, то технології в нас вже давно на одному рівні, а от кліматичні умови складніше.\n– Якщо говорити про світові тенденції у селекції цукрових буряків, які відзначите?\n– Ключова тенденція, яку розвивають усі компанії в насінництві різних культур, у тому числі і наша, – це стійкість до хвороб. Адже вони, на жаль, збільшуються в геометричній прогресії. Це пов’язано з багатьма причинами. Крім цього, підвищення врожайності, тобто кількості цукру з гектара.\n– А як щодо тенденцій у виробництві цукру, попиту на цей продукт?\n– Загалом ринок збуту цукру дуже обмежений, ми маємо площі відповідно до внутрішнього споживання + ще трошки, і нарощувати їх наразі немає потреби. Споживання цукру зменшується у всьому світі. Є фактор інформаційний, що цукор некорисний для здоров’я, і фактор конкуренції – з’являються різні замінники. Загалом у світі є великий запас цукру. Якщо говорити про масштаби, то порівняйте: Україна виробляє 1 млн. 200 тис. тонн цукру на рік, Індія понад 20 млн., Бразилія більше 40 млн. В останній, до речі, виробництво цукру залежить від ціни на нафту, адже його частина використовується для виробництва етанолу. Тобто тут задіяно багато масштабних процесів, і Україна не грає велику роль на цьому світовому ринку.\n– І останнє питання про глобальне – які перспективи розвитку аграрної галузі в Україні Ви б окреслили?\n– Я розповідав, як починав кар’єру у 90-ті роки, і знаєте, як тоді сприймалося сільське господарство? Як якісь «колгоспники», багато хто так зневажливо ставився. А візьміть зараз – це найуспішніша, найбагатша та найперспективніша галузь у країні. Давайте пишатися цим кожного дня!\nУ нас країна великих можливостей, я вважаю, що будь-яка молода людина може стати успішною та знайти себе, особливо в аграрній сфері. Тож я дивлюсь на перспективи галузі дуже позитивно, навіть з урахуванням всіх складнощів, які існують на сьогоднішній день.\n– Ви розповідали про дозвілля, яке влаштовуєте разом зі співробітниками компанії, а які Ваші особисті захоплення?\n– Захоплююся дайвінгом вже багато років, пірнав у багатьох місцях: острів Кокос, де пірати ховали скарби, Галапагоські острови, Малайзія, Мальдіви, Мексика, Палау, Єгипет – це все дуже вражає. Маю категорію Advance, здавав не один іспит та отримав міжнародну сертифікацію PADI. Тут дуже багато нюансів, потрібно вчитися. Але це зовсім інші, захоплюючі відчуття. А ще дайвери – це хороша компанія, своє коло. Головні причини, чому займаюсь, – це цікаві відчуття та спільнота. З іншими видами спорту так само. Наприклад, ще на гірських лижах люблю кататися, водних лижах, на водному мотоциклі. Граю у волейбол. У нас стабільна команда протягом 25 років.\nЩодо дайвінгу – все найбільш цікаве знаходиться на глибині до 30-40 метрів, глибше я не пірнав. Коли я здавав екзамен з deep дайвінгу на Кокосі цікаво було відмітити, що на глибинах зовсім інший процес мислення, він уповільнюється через азотне голодування. Найбільше враження – зустрітись очі в очі з акулами. Сіли у коло вночі, в центрі поклали м’ясо, спочатку прийшли скати, а потім купа акул. Це був великий стрес, але дуже круто. Люблю екстрім.\nБагато чого вмію робити руками, збирав машини, за життя побудував не один будинок, один з них – на Дніпрі, з якого одразу виходиш у воду, сідаєш на човен та пливеш. Маю пса, який дуже любить плавати, його важко наздогнати.\n– Підсумовуючи розмову, які ще відзначите важливі для Вас цінності та принципи, окрім життєрадісності та дружності у команді, про які Ви розповіли?\n– “Так буде не завжди” – мій головний слоган. Він означає, що все минає та потрібно про це пам’ятати, і немає сенсу дуже засмучуватись у складнощах або, навпаки, думати, що завжди все буде добре. Це додає сил у будь-якій ситуації.\nДруге, я вірю у розум та силу волі людини, тільки за допомогою них вона чогось справді досягти. Коли кажуть “пощастило” – це фраза слабких. “Пощастило” – це означає, що людина змогла швидко відреагувати на сприятливі обставини, але вони лише допомогли.\nПритримуюсь своїх цінностей і в сім’ї також. Маю сина, 41 рік, і дочку, якій 6 років. Внука, якому 2.5 роки. Я їх дуже люблю. Виховання дружнє, прививаю дітям любов до людей. Головним вважаю виховувати вільну людину, яка вірить та відчуває, що все можливо. І тоді можливо все.\nБагато проблем ми собі самі будуємо у голові. Життя прекрасне. Дуже хочеться, аби якнайшвидше закінчилась пандемія, щоб можна було зустрітись з ким хочемо віч-на-віч, поговорити, обійнятись.\nРозмовляла Тетяна Бєлінська\nГоловне у нашій справі – зберегти життєдайну енергію землі


Як шахраї вишукують свої жертви за оголошенням в інтернеті? | Рідна Черкащина\nЯк шахраї вишукують свої жертви за оголошенням в інтернеті?\n15 Грудня 2017 20:40\nОстаннім часом до черкаської поліції все частіше надходять повідомлення від громадян про заволодіння зловмисниками їхніми грошима шахрайським шляхом.\nЯкщо раніше це робили, в основному, під приводом зняття порчі, ворожіння та зцілення, то сьогодні шахраї йдуть в ногу з новітніми технологіями. І в цьому їм стає у нагоді мережа Інтернет.\nЗа допомогою мережі та дошок оголошень люди розміщують інформацію про продаж речей та вказують номер свого банківського рахунку, куди потрібно переказувати гроші. Їм телефонують шахраї та висловлюють бажання придбати речі і перерахувати гроші. Керуючись телефонними вказівками зловмисників, продавці повідомляють секретне питання (найчастіше це дівоче прізвище матері), пін-коди, які приходять на мобільний телефон, та іншу інформацію, за допомогою якої шахраї знімають усі гроші потерпілих.\nЯкщо виникли сумніви, краще відмовитесь від пропозиції і пошукати інший варіант, ніж стати жертвою шахраїв. Якщо вас ошукали – негайно вертайтеся за допомогою в найближчі відділення поліції або телефонуйте за номером “102”.\nДжерело: ГУ Нацполіції в Черкаській області


лютого. Дні стоять такі ідеально зимові\n7 лютого. Дні стоять такі ідеально зимові... Лютий розпочавсь – і зима справжня розпочалась. Снігу, правда, мало. А так ночі морозяні, і дні морозяні. Уночі -14°–21°С, удень – не вище -10°С. І коли десятиградусні морози, то це вже тепло майже. До холодів людина, як і до всього, ніби звикає. А сьогодні, – у вікно ось поглянув, – дерева інеєм білим розцвіли.\n12 лютого. За поворотом у підземеллі червоний вогник сховавсь... На станції метро. Поїзд з гуркотом відійшов, поворот праворуч у дірі темній, у свердловині під містом звершуючи. Подумати тільки: над головою гомінке рухливе місто зі всіма своїми висотними спорудами і бетонними покриттями. А тут за поворотом у підземеллі червоний вогник сховавсь.\n12 лютого. Не класики. По радіо передають, читають вірші українських поетів. Такі гладенькі у слові вони, так натхненно артистично читає диктор, Насторожуюсь. Вслухаюсь. Таке гладеньке все. Чи не класика? Розпізнать значимість і рівень образності розпізнать намагаюсь, силкуюсь у відчуттях і розуміннях своїх. Порожність, велемовність за гладінню слів угадує чуття моє. Ні, не класика. І щораз міцніше на цьому здогадові упевнююсь. Кінця передачі щораз нетерпеливіше чекаю. Нарешті передача завершується. Диктор оголошує, що звучали вірші сучасних українських поетів. Офіційних, другорядних. Гладенько, але не класика.\n13 лютого. Ознаки мавпування. Щодалі вперед рухається перебудова, то виразніш ознаки мавпування у назвах. У назвах насамперед виявляється воно. Що значить, наприклад, оте перейменування «голови» на «президента», запровадження «віце-президента». А парламент, прем’єр-міністр, менеджер, телефакс і т. д. І все рівняння на Захід, на так званий недавно «загниваючий капіталізм». Та як би не міняв назви, а суть та ж сама зостається.\n13 лютого. На відстані слово може витворити ілюзію... Радіокомпозиції за моїми текстами про рослини звучали минулого року по радіо. І якось сказали мені, що надійшли на них листи. І я пішов на радіо, узяв ті листи додому, знайомився з ними, читав і перечитував декотрі. Й один лист зворушив мене. Ось він:\n«Дорога редакція, добрий день. Велике Вам спасибі за передачу «Волошки в житі» котра прозвучала 21.VІІ. Слухаючи її я на який-то час дійсно побувала в дитинстві. Цю передачу адресовано нібито для мене. Батьків не пам’ятаю і після війни я виховувалася у дитячому будинку № 4 м. Львова. Влітку, коли росли жита, нас возили за місто в радгосп. Майже все забулося, а житнє поле з прекрасними, ніжними, синіми волошками я бачу завжди перед собою. Пам’ятаю, як наша вихователька Поліна Василівна Крутько просила нас, щоб ми виривали сині волошки, тому що вони шкідливі. Я так не думала. Босоніж заходила в глибину поля і, ступаючи по теплій, рідній землі милувалася зеленими колосочками, серед яких росли мої милі сині волошки. І коли, від ніжного дуновіння вітру колоски нахиляли свої голівки, мені казалося, що я іду по синьому казковому морю і не торкаючись води. Намилувавшись такою красотою я починала рвати великий синій букет. Потім плела віночки для дівчат. Зрештою, перший віночок я завжди клала собі на голівку, це мені дуже подобалося. Для мене це були найдорожчі дні мого дитинства. Милі, ніжні моєму серцю сині волошки я полюбила на все життя. Ніколи не забуваю свою рідну Поліну Василівну, яка була для мене мамою, вчителькою і вихователькою. Це вона передала мені любов до всього живого, що нас оточує. Рік тому я їздила у м. Львів на своє побачення з рідною домівкою і рідною Поліною Василівною. Дитбудинок знайшла сама, хоч там я не була 37 років. Походила по всіх кімнатах, коридором, заглянула у всі куточки і мені в ту мить здавалося, що я маленька і хазяйка цього будинку. Зараз там російська школа. Потім я пішла на зустріч до Поліни Василівни. Я бігла до неї швиденько, чогось боялася. Моє серце калатало, що я її не побачу. І правда, мешканці сказали, що їхня сім’я давно переїхала. Я поїхала на нову адресу і так ніхто нічого мені не сказав. Отоді я дала волю своїм сльозам, мені здавалося, що я її втратила. Ніколи собі не прощу, що я перед нею завинила. Ввечері поїхала додому і у поїзді заспокоїлась. Мені стало легше, тому що я скинула той тягар, який носила 37 років. Дуже Вас прошу, пробачте мені за мої спогади. Без цього оповідання не інтересне було б письмо. Від щирого серця дякую Вам за прекрасну передачу «Волошки в житі», заради якій, я дійсно побувала в дитинстві, про яке Вам розповіла.\nПрекрасні сині волошки найдорожчі мені квіти. На жаль, я живу в місті і їх не бачу. Сердечний Вам уклін і з повагою до Вас М. І., яка завжди слухає Ваші передачі.\nІ мені здалося тоді, що настрій серця другому серцю передавсь. І я написав тій адресатці такого листа:\n«Добрий день, М. І.! Я автор передачі «Волошки в житі». Тільки тепер на радіо я ознайомився із відгуками на радіокомпозиції. Але Ваш лист схвилював мене особливо, і я перечитую його.\nВелике спасибі Вам за Вашу прекрасну душу, відкриту для розуміння краси. Ваш спогад про повоєнне дитинство зворушує, не може не зворушувати. І як це цінно, що крізь життя у десятиліття (а здогадуватись можу, що було воно у Вас нелегким) Ви пронесли ніжно-дитинне сприймання і розуміння краси, свою прекрасну душу – ці неоціненні скарби, за якими тужить сучасний світ.\nІще раз сердечне спасибі Вам, зичу Вам і Вашій родині щастя й успіху у Новому році!»\nЛист за листом. Слово на відстані витворило ілюзію про людину. А ілюзія, як відомо, підносить людину.\nІ от зустріч. І як прикро, що побутові щоденні клопоти затулили у людині безпосередність і високість. Як жаль, що жорстока повсякденність наша своєю важкою ношею розчавлює людину.\nАле на дні серця іще спалахує моментами спогад. Й іскриться інколи він.\nЗ війни спогад. Діти утримувалися в жіночому монастирі. І перед їжею їх привчали на коліна припадати й Богу молитися.\nІ от дитбудинок. Інше виховання. Дітей інколи до театру водили. І протягом вистави хлопчики встигали розкішні театральні стільці ножиками порізати.\nА раз було таке. Біля дитбудинку і сад ріс. Яблука, груші, сливи синьо манливі там росли. Сторож із рушницею там оберігав плоди. Хлопці якось прийшли до саду і сказали сторожеві, що його директор викликає. Сторож рушницю полишив на місці своїм, і до директора вже йде. А хлопчик один узяв рушницю і в сторожа із-заду прицілився, і вистрілив. І впав убитий сторож. А хлопчики, які вже усіма зухвалими силами своїми спрямувалися на плоди саду, застигли від раптової несподіванки. А вбивця зблід, як полотно. Усі до будинку кинулися. Убивця ж навтьоки подавсь. Через місяць тільки його й відшукали.\n13 лютого 1991 року. Десь у натовпі жовто-синій колір зринає раптом... Ось уже протягом кількох років іде уперта й послідовна боротьба за утвердження синьо-жовтого кольору як національного символу в краї. І річ не тільки о знаменах. Ідеш, буває, вулицею, а десь то у натовпі жовто-синя барва ніжно манливо раптом зринає перед зором твоїм. Се шапочка на юнці юний жовто-синя, се курточка смугаста в означених кольорах, се сумочка, се поясочок на дитині, – на хлопчикові чи дівчинці. А на вечорі Павла Тичини у музеї історії Київа на вулиці чекістів на Печерську додививсь я, що коси на дівчатках ззаду жовто-синіми шнурочками зв’язані в пучечки були. Сі дівчата, затинаючись незвично, вірші великого поета декламували. Ось дівчатка стоять близько, а суть поетова віддалено від них у просторі витає. Жовто-синій колір елегійний настрій на серце кладе, а віддалено для мене недосяжно надія стоїть.\n15 лютого. І знов знайома картина... Учора вулицею нашою ішов. А навстріч мені дівчина юна іде. Курточка на ній голуба, рукавички й шапочка жовті яскраво. У двір школи завернула, знайомим настроєм елегійним моє серце оповиваючи.\n15 лютого. Тепер мені часто згадуються Материні слова. Пригадую, коли Мати вже паралізовані були, то якось, коли я в хаті коло них сидів, і згадали Мати були. Вірніш, сказали були таке: «Ах, якби я да була в молодих літах умерла, то, може, ви одне одного, купи трималися б, та гляділи одне одного».\nАх, як болісно мені ізнов згадувать ці Материні слова тепер, коли щораз завважуєш і переживаєш нові вияви родинного розбрату на ґрунті спадщини.\n17 лютого. Змішане грішне з праведним чи навпаки... Московське радіо слухаю. Новини передають. У Київі якийсь комітет добра присудив свої премії найвидатнішим людям світу, які досягли в окресленій сфері значних висот. Се – Мати Тереза, Папа Римський, Рональд Рейган і Буш, президент Горбачов, патріарх усієї Русі Олексій ІІ, митрополит Київський і Галицький, екзарх України Філарет... Слухаєш і подивуєшся, хто зна, кого іще в цей ряд включити можна. Грішне з праведним змішане.\n17 лютого. Озлоблення – стан не творчий. Прекрасне народжується тільки з любові.\n18 лютого. Лютневі заметілі вишугують... Так тепло починалась нинішня зима, а як буйно розгарцювалась усередині. Вже з тиждень, вважай, вишугують щодня такі давно небачені типові лютневі заметілі. Снігу поналітало, понасипало, копна і в місті дорога зробилася. Не встигають дороги й стежки прочищати. Із вікна п’ятого поверху дивлюсь, спостерігаю часто ці стрімкі заметілі білі. Сиджу собі за столом, в білість за вікном вдивляюсь і про буле спогадую. Як ми з Батьком удвох у лютневі заметілі на хуторі у хаті сиділи, у вікно мале вдивлялись. А за вікном світ ідеально білий лютує, буря млою небо криє.\n(З Олександра Пушкіна, переклав Павло Тичина).\nВидивляєшся, чи не затемніє де цятка. З’ява людини о такій порі – це з’ява Божа. О! Цятка зачорніла в глибині заметілі. Ні, не примара, не помилка зору. Цятка більшає, чорнішою стає, рухається, наближається. Уже поставу людську і мій, і Батьковий зір розрізняє, виокремлює. До хати, прямісінько на нашу хату постать прямує. З натугою. Дорога біла копна. У дворі вже. Двері рипають. Наші погляди в чорну порожнину дверей вп’ялись.\n– Ах, куме, куме! – сміються від радості крізь сльози Батько.\nБатько мій хрещений Денис. Яка радість тиха, щастя яке о такій порі гостя в хаті зустрічать. Але й після дороги копної білої такої стомлюючої як буває (це з досвіду мені відомо) Батькової хати добутись, тепло рідної хати відчуть.\nСьогодні після обіду з небес буря суцільна біла снігова злетіла, на будинок. Потемніло. Страшно аж стало. Блискавка в темені спалахнула, громи пророкотіли. Шаленіє світ, страхи імпульсами мене пронизують. По якімсь то часі буря стихає, небо прояснюється, і видно, які темні грізні хмари довкола стоять. А відтак буря біла шаленіє із ще більшою силою. Блискавка перед очима над столом спалахує яскраво, і громи рокочуть.\n20 лютого. Паперова кулька пульсує.. Рух паса – ескалатора – в метро безперервний відчуття одноманітності руху нашого життя викликає. У підземелля на Хрещатику спускаюсь. І там, де сходи випростуються, пасом стають, у підземелля занурюються, свій безперервний колообіг звершуючи, хтось то кульку легку паперову кинув чи як опинилась вона тут. Вітер з підземельних чорних пахов жене кульку угору, а пас тягне її, щоб з пасів на поріг металічний викинуть. Дві супротивні сили одна одну переважить не можуть. Отак і пульсує на місці мала паперова кулька. Випадком її і люди допоки обминають.\n23 лютого. Від ясного сонця весніє душа... Кілька днів погода стоїть така. Уночі мороз -8°С–4°С, а вдень ясне сонце, температура плюсова. Сніги багаті тоншають, тануть. А від ясного сонця весніє душа.\n24 лютого. Це дуже нелегко – жить на чужині... Був на концерті української співачки із Канади Ганни Колесник-Ратушної, яка закінчила Київську консерваторію, успішно виступала на Київській оперній сцені, але емігрувала 1972 року на Захід. Яким чином їй вдалося тоді виїхати? Адже українців під ту пору на Захід іще не випускали. Так як пам’ятаю той час я. Може, чоловік її євреєм був? Власне щось про те довідатися й спонукувало мене в першу чергу на концерт той іти в Будинок художників.\nЛюдей, як для такої афішованої події, зібралося не дуже багато, тобто і вільні місця були. Публіка з тих українофілів, в середовищі яких завжди почуваєш себе ніяково. Дуже тут виразно проступає зовнішня афектація, вірніш, претензія на зовнішню афектацію й національну елітарність. Гай-гай, про елітарність духа мислить треба. Ми ж бо вбогії раби, і яку елітарність в одежі можна підкреслювать за сучасного стану речей. Сі люди десь то і функціонують в окресленому суспільстві. Може, їхня роля і далека від справжнього національного патріотизму. Ах, Господь із ним, відхили, Боже, розум мій від мудрствування у моменті цім.\nОгрядна, уже старіюча, в літах уже, але тримається іще бадьоро, бадьориться тобто. У чорній по п’ятах сукні. І зорі яскраві від сукні тої чорної зблискують. Дев’ятнадцятирічне перебування на Заході свій відбиток на неї наклало. Угадується се в манерах, в поводженні. Наша людина хоч ти яку одіж на неї напни, а спосіб життя свій вона виказує. Зацькована, метушлива наша людина. І що вищий ранг вона у суспільстві посідає, то тим вражаючіш ця зацькованість і метушливість проступає. Тут же спокій, незалежність, вільність – сі ознаки, що гідність людини потверджують, – проступають. В нашій же людині зацькованість і метушливість вигляду затурканості їй надають. По-моєму, нам би треба і ходить у дранті, в жебрацькому одязі, яким і є наразі наш спосіб життя, то, може, й гідність би була своя. Нам треба пильнувати вияв і збереження тих моральних вартостей і тієї людської гідності, виробляти і потверджувати які нас мав би заставити наш спосіб життя, де так багато ідіотії. Чи всередині серця свого ми щось протиставили цій ідіотії. Ах, ми залюбки і легко кидаємося на вбори західні, не помічаючи того, що душа наша не акумулює в собі досвіду пережитого, що переступаємо ми через вартості, за які покладено стільки страждань і життів. Я за що. Західна мода, і не тілько в уборах, не завжди і не в усьому прийнятна для нас. Але як виразно унаслідок випирає елементарне мавпування.\nДесь то я, в якійсь газеті читав інформацію, що міні-держава екзотична, щоб уберегти національну ідентичність, запровадила закон про необхідність для кожного громадянина не зраджувати національного вбрання у повсякденному побуті.\nХіба ж і не так?! На нашому хуторі серед чоловіків тільки Уліян носить вбрання – френчі і штани, а й кожухи, які носили наші селяни іще за Польщі. І Ганя Михаїла фартушки та спідниці які має, що їх Євка Романова на машині серед лантухів чужих упізнала була, чиї вони.\nА то все курточки сучасні, в яких селяни пообскубувані, попідтикувані виглядають. Щодо відчуття національної і людської гідності, то Уліян і Ганя – виразники самобутності є. А й до чужого співчутливі, шкоди комусь не заподіють, плотів не обламають у мене.\nАх, розпростерлась думка і потекла. Але до Ганни Колесник-Ратушної повернімось. Щось то співає вона. Релігійні настрої і мотиви спершу. Ведель. Пісні на слова Шевченка, Олеся. Уже Майборода пішов на слова Малишка і т. д., і т. п. Якось випадає із моєї уваги сама пісня, і рівень виконання випадає. Хіба я в тому розуміюсь. Мене одна лиш думка веде: а як ця Ганна Колесник-Ратушна потрапила у 1972 році на той Захід.\nПоводження на сцені її явно виграє подлук наших акторок. Рівень не той. Справжності більше.\nІ от в паузі якійсь на сцену піднімається якийсь то чоловік у сірому костюмі і в жилетці сірій. Вгодований. І насправжки починає цілувать Ганну. Якби то бачились вони раніш. Речі велемовні говорить, із яких я довідуюсь, що чоловік Ганни на Заході керує капелою бандуристів.\nХто ж сей чоловік у жилетці сірій вище середньої вгодованості з упевненістю високою офіційною. І чому така податлива в обіймах його Ганна. Із довідника Спілки письменників уже дома я дізнавсь, що це був Сергій Козак – співак. Ага, вони могли знатись по Київській опері.\nЩось то говорила потім Ганна Колесник-Ратушна. Її уявлення таке, що це ми і насправді будуємо власну державу, а не лиш бавимось в суверенність в лапах тих самих чиїхось, душачи самі ж найменші спалахи, імпульси власної національної з’яви, а хоч би де.\nА потім вона говорила, що на чужині це дуже нелегко жить. Ув її очах бриніли сльози. Це вже, схоже, була справжність, яка і мене проймала зворушенням.\nАле все-таки, яким чином вона могла потрапити на Захід у 1972 році?\n24 лютого. В синій настороженості дерева стоять… Дні такі теплі. А увечері мороз невеликий спадає. І так прозоро над будинками міськими простір проглядується. Синя настороженість застигла довкруж, у надію, у проростання спрямована. І дерева із галуззям своїм численним виразно чорні в синій настороженості стоять. Усе повне одного настрою, настроєм одним перейняте.\n24 лютого. А дівчата, як квітки запашні розпукуються… Дух весни у природі запах. І увечері на міських вулицях дівчата розфуфирені юні в леті нестримнім біжать. Коси їхні розпущені, вбрання здебільшого весняне. Рух очікувальний невтримний. Пристрасті буяння. Як квітки запашні розпукуються – дівчата навесні.\n24 лютого. Час такий важкий, задушливий… Сьогодні на Софійському майдані і біля пам’ятника Шевченкові панахида по Іванові Богуну – нашому національному героєві – проводилась. Колись – рік тому назад – на подібні акції збиралось ще сила людей. І настрій панував бадьорий, у відродження спрямований. Зараз зовсім не те. І людей збирається жменька, і настрій гнітючий, хоча орателі повторюють одне все й те ж. Деструкція комуністичних ідей. Але яке поспільне громадянське збайдужіння. Це не робить честі і 3-мільйонному місту. В основному зрусифікований міщанин тут зовсім відгородивсь від сучасності.\nНедавно був суд над Демидасем із Тернополя. Я ходив до суду. Не пускали. Зібралось кілька десятків тернопільчан-болільників. І все. Зовсім не говорять тепер про Хмару. Кожний то знає, що вини і нема, і справа непотрібна, а мовчить. «Взяли, а поки ж не мене!» – така психологія київського міщанина. Схоже, що на очах у мільйонів, мільярдів людей можна за нізащо розтерзати одну особину. І всі мовчатимуть. Але мовчатимуть вони, схоже, і тоді, коли й тисячі, мільйони, мільярди безневинно розтерзуватимуть. Справді час важкий, задушливий. А саме тепер воля народу може докорінно змінити ситуацію.\nЛітература, мистецтво, художній процес у повному занепаді. У повному занепаді мораль.\n25 лютого. А вже весна… Уранці на вулицю вийшов. Темно іще. У світлі електричнім калюжі блищать, свої відблиски кидають. Ага, сеї ночі вже морозу не було. Тихо так. Тепло. Сніг потоншав і білість свою втратив. Очікуванням світ повний.\n25 лютого. Ах, як боляче се чуть… По радіо транслюють вечір з театру, присвячений 120-літтю з дня народження Лесі Українки. Вступне слово виголошує Борис Олійник. Ах, Господи! Ах, як боляче чуть слова про святе в такій імпровізації! Поскільки самі себе розпинать будем. Спогадую виступ Б. Олійника на Пленумі ЦК. Ах, про тих, чиї діти тепер закордонами раюють. Але чому ж промовчати про «раювання» батьків цих дітей у вітчизні.\n25 лютого. Через двадцять літ… Двадцять років тому я сказав був Євгенові, що хвороба стала для Лесі Українки чинником її поезії.\n– А якщо відкинути хворобу? – подививсь на мене Євген.\nЧерез двадцять літ я слухаю по радіо міркування Євгена про Василя Стуса. Тюрма зробила, у тюрмі, вірніш, став він саме отаким поетом. А перед тим був дещо інакший.\nІ я спогадав ту нашу давню розмову.\n25 лютого. Сила музики. Читаю на ніч «Життєпис» Бенвенуто Челліні. Ось по радіо в павзі музику Лисенка передають. І вона пересилює. Я читання полишаю, щоб цілковито музику Лисенка слухать, у свою рідну стихію поринаючи.\n26 лютого. Метаморфози. Укінці 1989 року на одному мітингу, патетично обстоюючи цінності демократії, але такої, Дмитро Павличко говорив:\n– Це не значить, що я збираюсь вийти з партії.\nАле через якийсь то місяць-третій і вийшов з партії.\nНавесні 1990 року на своєму вечорі Іван Драч, уже вийшовши з партії, стверджував, що він за суверенну Україну, але в Союзі (треба розуміть – іще неоновленому). Цікаво, яку думку відстоює Іван Драч тепер.\nЩо ж, погляди людини еволюціонізують – се закономірний, природній процес, привабливий десь у суті своїй. Якщо це так. Акт розкаяння – високий акт. Але коли ті, що вчора пропагували ревно войовничий атеїзм, сьогодні з не меншою ревністю починають свої промови тільки і словами із Святого письма, то в таких моментах трохи стає не по собі. Воно би було дуже радісно, щоб так і було насправді. Але от сі учорашні атеїсти пнуться чомусь першими сказать своє слово про Бога, а тим, хто страждав за віру (знають же поіменно, що такі є) поки що слова не надають. Тобто вони можуть і надати їм слово, але неодмінно після того, як уже самі хвалебно про Бога скажуть.\nОтакий стан речей ми спостерігаємо уже п’ять років. І це зовсім не безневинна акція. Високі поняття й істина девальвуються, їхні осяйні смисли, що таким виразним різнокольоровим сяянням і дзвонами благісними світ переповнювали, блякнуть, тьмяніють. А на душі стає моторошно і порожньо. Може, ніколи ще історія не знала такої шаленої знецінки усілякої справжності, як тепер.\n1 березня. У підземеллі, в метро спогадалось… Учора ввечері в метро поїзда очікував. І раптом так виразно спогадалися мені люди нашого хутора, що відійшли уже. Зворушення неймовірне на серце спало, аж сльози навернулися на очі. Значущістю незвичайною постали життя їхні ув очах моїх.\n3 березня. Чим шкідливий суверенітет? У центрі на Хрещатику, де розклеюються різні афішки, я побачив учора і таку. Список депутатів СРСР, які голосували проти суверенітету республік. Зовсім не дивно, отже, було мені прочитать, що проти суверенітету проголосував Б. І. Олійник. Виходить, що сей може за що завгодно проголосувать.\nАле ось проти суверенітету й такі письменники проголосували: Василь Бєлов, Расул Гамзатов, Сергій Залигін, Давид Кугультинов, Даниїл Гранін. Одразу й питання у мене повстало: а чим вони мотивують, що суверенітет республік – це шкідливо? Раз така позиція, то до неї має бути і внутрішня мотивація. Не будуть же вони заперечувати, що в основі їхньої письменницької концепції лежить не гуманізм, а щось інше. Самовизначення націй до того ж і комуністичним ученням, марксизмом-ленінізмом проголошується. Далі. Вони ж бували в інших країнах, в Англії, у Франції, наприклад, в африканських країнах. І не виступають же вони привселюдно зі своєю позицією. «Так і так, мовляв, усе в Англії добре, але от не добре те, що вона суверенна держава. Бо суверенітет – це шкідливо». За логікою, їм і треба б так сказать, раз уже в них є такі внутрішні переконання в окресленому питанні.\nОтож, що ми спостерігаємо. Соціалізм – це вища форма демократії. І от що спостерігаємо тепер. Високі керівники соціалістичної держави (першої у світі) раптом публічно виступають проти демократів. І, отже, виходить, проти демократії. А за що тоді вони? За аристократів чи що? Так тоді треба розуміть. Чи це зміна переконань. Суть суттю залишається. Ні. Це елементарна безпринципність. Чи суверенітет чи не суверенітет – значення в даному разі не має.\n3 березня. На початку березня такий яскраво сонячний день… Уночі було десять градусів морозу. А вдень – о, вдень! – день сонячний неймовірно стояв. При морозі п’ятиградуснім зледенілий сніг на вулицях міста танув. А сонце світило так яскраво, що й не сказать. Я удень по місту ходив, то аж зір мій стомивсь від яскравості надмірної. І дома я вікно затулив фіранками та й ліг відпочивати, щоб і зір мій від напруження відійшов. Схоже, якщо на початку березня та десятиградусні морози іще, то холоди можуть протриматись і до кінця місяця.\n3 березня. За чим люди бігають, гасають шалено, то, може, воно і не треба їм буде. Я увечері із прогулянки вечірньої повертавсь. Коло Бабиного яру забачив гурт людей і спрямувавсь туди. Думав, аварія трапилась. Ай, ні, на щастя. Гурт ізвечора чергу на телевізори відмічає. І подумав я. Це недобра прикмета, коли люди за чим то шалено гасають. Може, воно їм і не потрібне буде. Сю думку я одній жінці сказав. І вона підтримала мене. Вона у сумці «Новий завіт» (чимало так книжок) несла, розповсюджувать комусь. Вона із церкви адвентистів. І про останні дні та ознаки часу сього говорила. А потім поїхала собі у тролейбусі. А я додому ішов та все думав, як це важко людську душу від пристрастей відвернуть. Неможливо, людині неможливо, Богові можливо.\n5 березня. Через 25 років… По радіо передають: сьогодні минає 25 років від дня смерті Анни Ахматової. А я пам’ятаю цей день і мою реакцію на повідомлення ТАРС про смерть російської поетки. У природі тоді було тепліше, хоча й похмуро. А в суспільнім житті холодність неймовірна. Розпочались перші процеси над письменниками. Здається, почався суд над Даніелем і Синявським. Я чекав виклику в органи за те, що читав статтю Івана Дзюби про поета Василя Симоненка. Одні казали, що мені належиться строк, інші – що зі мною панькаться не будуть, а розстріляють. Се в основному говорили місцеві журналісти, і в районах також. Так холодно мені було на серці, коли я уже знав про смерть Анни Ахматової, і стояв у похмурості березневій біля сірого Головпоштамту у Рівному. А її вірші надо мною у сірості березневій носились:\nПрах легчайший не осенят –\nЧтоб оплакать его, прилетят.\nА ще подумав я тоді, що от у день смерті Сталіна, через 13 літ померла і вона. І в тому, що на 13 літ пережила вона тирана, моя молода свідомість тоді силу Всевишнього заступництва і месійності зворушливо сприймала.\nА тепер ось за повідомленням про день смерті великої поетки по радіо і звіт про сесію Верховної Ради пішов. А там питання – про органи. І так натхненно про їх значення і ролю у суспільнім житті орателі говорять. Єлеєм ллють і мажуть. Ну, такі вже благісні сі органи, так о людині піклуються, що і не сказать. От тільки прав для них іще замало, недостатньо. Треба більші права для них парламентові узаконить. Ах, чиє ж то життя, як не молоде кротке ними і зіпсуте вкрай, що і в романові не переповісти. А за що і про віщо. А за те, що статтю критика Івана Дзюби про поета Василя Симоненка прочитав. Вони ж то, ті, що так ревно про кожну людину піклуються, а й не попередили мене, що сеї статті читать не можна, бо люди говоритимуть, що за неї розстріл належиться. Ай, не попередили?! Упущення маленьке. Але ж достерегли, що я її читав. Яка гладка робота?! Який високий рівень професійності?!\nА й тепер належного по хворобі житла не дають, як і не давали двадцять років.\n5 березня. Співпадання. Сьогодні у книгарні «Поезія» я купив дві книжки «Стихотворения» Івана Буніна і «О Есенине» (спогади про поета). Переглядаючи збірник поезій Івана Буніна, я згадав, що у мене вже є книжечка його віршів. Може, ся більша. Підрахував: на 40 віршів. За 40 віршів я заплатив 2 кр. 10 коп, виходить.\nА увечері додивись, що автор передмов до обох куплених мною книжок один і той же самий – Сергій Кошечкін.\n5 березня. Й коти на вулицях і по дворах вже бадьоряться… Уночі ще тривають морози до -7°–8°С, а вдень сьогодні падав мокрий лапатий сніг. Увечері примерзло, і дерева у білих вуалях стоять в очікуванні. Але холод сили все одно вже не має, наступаюче тепло у повітрі носиться. Передчуттями все повне. Й коти на вулицях і по дворах вже бадьоряться.\n6 березня. Ясні художні передбачення… Елегійні вірші Івана Буніна читаю:\nОзими да пашни – и апрельський день…\nДевушкой-невестой снится мне Весна…\nНаписано 1893-го року, у 23-літньому віці, на зорі життя, можна сказати. А які ясні й глибокі художні передбачення. Як точно передано настрій відчуження від рідного краю, що із фізично пережитої, душею відчутої реальності стане згодом прекрасною з’явою бунінської творчості.\n7 березня. Жінки підібрані усі однакові… По радіо фрагмент (закінчення) урочистого засідання слухаю з нагоди 8-го Березня із Москви. Щось то там говорили. Укінці одна жінка, здається, академік зачитала звернення до народів Країни Рад, щоб вони голосували за «обновленный Cоюз», Горбачов запропонував проголосувати за це звернення. І вони проголосували. Усі одностайно «За». Ото треба ж підібрати таких жінок. Усі однакові.\n7 березня. Формальним підвищенням цін лякають… Про підвищення цін говорив іще Рижков. Але той на слові був чесніший. Як має буть, так і казав. Його послідовники діють підступніше. Про формальне підвищення цін тільки і говорять. От-от має воно буть. Та все нема. А тим часом на повну котушку іде фактичне підвищення цін. Трьохлітрова банка полуничного соку коштує за 15 крб. Це у 3-4 дорожче булого. У 2-3 чи й більше подорожчала кабачкова ікра, салат закусочний із капусти. Очевидно ж, обіцяні ціни, якими лякають, від фактичних теперішніх підвищувать будуть. Бо як пропаганду послухать, то ціни діють поки що старі, колишні. Аж фактично воно не так.\n7 березня. «І тому світ завжди благословляє і сонце, що встає, і серце, що кохає…» Вірші Василя Симоненка про кохання о вечірній порі слухаю. Такі виразно класичні у нього вірші, у молодого юнака, вважай, немов і народивсь він, щоб класиком стать. Такі звичні слова повсякденного вжитку, як образа, гнів, любов в чиїхось би вустах не звучали б так виразно поетично, як у нього.\nВасиль Стус – се вже зовсім інший поет. Се вже інший час й інша доля. Коли я вірші Василя Симоненка слухав, то і Василя Стуса спогадував, бо щойно перед тим повідомили, що йому присуджено Шевченківську премію. І подумав я також, що, може, Нобелівський комітет помиливсь, що Стусові окресленої премії не присудив. І Павлові Тичині що не присудив, то теж помиливсь.\n15 березня. А вже весна… Нічні морози, схоже, слабнуть, припиняються. Сніг обмерзлий майже увесь із тротуарів зійшов. Потьоками мутними де біжить, із пагірків міських вулиць збігає. Сьогодні уранці, ще й шостої години не було, я вирушив до Джерела по воду джерельну. Іду у темряві іще, а морозу вже нема, не чуть. Страшно так, іще безлюдно на вулицях. Хтось десь один проїде. Машин мало. Тролейбуси поодинокі у рух пішли, а поодиноких людей не підбирають. У долину спускаюсь. Дуби на узвишшя попнулись. Ізгори пташина пісня лине. Дивно так. Справді, весна. Чоловіка, котрий воду з джерела набирає, питаю, що ж то за птаха так виспівує.\n– Дрозди! – каже він.\n16 березня. Спогад про давнє… Я від денного сну прокинувсь. І спогадалось чогось мені давнє. Отак у стелі помешкання міського пронеслось. Вечір у Ганниній хаті. Випили вже. Язики розпросторились, вільно вже почуваються. Сміливо.\nІ сказав тоді Тихін:\n– Зараз час такий, що самого себе боятись треба.\nА Уліян у відповідь йому:\n– Якщо нам, хлопці, самих себе треба боятись, то нам нема чого жить.\n16 березня. Старий Київ. Якось недавно на афішках я прочитав, що у культурно-політичному центрі, тобто в Музеї В. І. Леніна влаштована виставка робіт художника В. Акопова «Старий Київ». Тема поманила мене, і я у зручний час відвідав ту виставку. Там і сам автор стояв. Жаль, що мій намір підійти до нього виявився запізнілим – художник пішов, віддалився, поки я виставку оглядав. Але як приємно мені було у навіки зниклі куточки Київа завітать, повернутись. Ах, як любив я у кінці 60-х – на початку 70-х років такими куточками Подола, Центра мандрувать, зупиняться перед будиночками ветхими малими. На Гончарці, наприклад, на вулиці Воздвиженській. Ах, як постояти в таких місцях я любив, як манили ці місця мене. Яка висока поезія прекрасного людського осідку просочувалась з обрисів сих непоказних, часто запущених споруд. А на Татарці, де уже у вісімдесятих роках я сповідався у Макарівській церкві. Як високо і думалось у таких місцях. Прекрасні місця не тілько осідку людської плоті, а й людського духа. І от усе те, вважай, навіки, неповоротно зникло, щезло. Працівник виставки сказала мені, що чоловік, який запланував стерти з лиця міста такі заповітні куточки, ніби виїхав до Ізраїлю. І от тільки картини художника переносять нас у булу прекрасну реальність, у манливу неповторність.\n16 березня. На вечорі пам’яті Надії Суровцевої. Афішки сповістили, а у «Літературній Україні» прочитав, по радіо почув, що у Музеї літератури відбудеться вечір пам’яті Надії Суровцевої, і що виступатиме там, серед інших, і Євген Сверстюк. Його побачить і почуть в першу чергу спонукало мене на той вечір піти, бо почувавсь я кепсько.\nСлово про Надію Суровцеву спершу говорила, промовляла Михайлина Коцюбинська. Людей прийшло чимало. Публіка українофільська в основному, але й різнорідна. Навіть поет Микола Вінграновський сидів. І я завважував, що лице його молодяво старіюче рум’яне іще, але коли він з місця піднявсь і до виходу ішов, кінця вечора не дочекавшись, то, схоже, було, що ноги його недужі. Жінок багато було. Й шум, гамір через те потім стояв сильний, що й орателів не чуть було. Жінки в залі поміж собою говорили.\nНадія Суровцева – культурний діяч початку нашого століття. У 20-х роках була вона на дипломатичній роботі у Відні. 1926 року повернулася у Харків, де їй ЧК запропонувало співпрацювати, доносити на Юрія Коцюбинського та інших дипломатів. Вона відмовилась, і от 27 років перебувала в каторзі. Із 1956-го року по 1985 рік мешкала в Умані, і померла у 90-літньому віці. Про неї пише в «Архіпелазі Гулагу» Олександр Солженіцин, але щось то мені те не запам’яталось. Коли він писав той твір, то десять днів жив у її будинку в Умані, а на прощання подарував їй светра, бо жила вона бідно. Цікаво, що іще тоді вона у розмові комусь то сказала: «А ви думаєте Солженіцин за Україну, він – проти України». Може, се його були давні погляди, і якимсь то чином він їх іще тоді й висловив.\nДо неї багато приїздило в Умань людей і була вона під підозрою. Ці люди й говорили дещо про неї. По-різному. Але цікаво було слухать Євгена Сверстюка.\nНадія Суровцева написала спогади. І передала вона їх в архів літератури. Надійна охорона. Рукопис зберігся, і от друкує його щорічник «Наука і культура». Коли про се говорить стали, то думка моя потекла: «Мабуть, і мені так варто зі своїми рукописами зробить. Хтозна, чи збережеться десь, у когось. Я ж в такій ізоляції?!»\nЩе й іще говорили про сю мужню жінку з таким довгим життям. Привабливі повчальні деталі її життя спогадували. Й пригоди неприємні із нею пов’язані, пригадували. Як за перебування в її домі викликали в органи й допитували, нагана на столі поклавши. При цьому з посміхом говорили, як про щось дивовижно глупе й божевільне, протизаконне украй принаймні.\nАле мені те посміювання болем у серці відгукувалось. А зі мною як тепер поводяться? А з іншими. Справа ось Хмари, Демидася та інших хіба законніші, чи наскільки й ще беззаконніші вони? Отож, упиватись в сих часах демократією ніби високою, у світі небувалою, да ще й посміюватись над глупством минулим – ой, як гірко, коли на очах мо’ іще більше глупство твориться.\nОсь три дні вже від того вечора, а на душі моїй від тієї обставини недобре.\n17 березня. Вранішні думки й образи… Я уранці прокинувсь, і такі думки, такі образи із пам’яті моєї побігли, потекли: «Десь на дні мого серця заплела дивну казку любов» (із Павла Тичини), «Повіяв вітер степовий» (із пісні січових стрільців).\n17 березня. У сірім холоднім березневім надвечір’ї через доріжку муровану на алейці міській сірий щур перебіг.\n17 березня. Як зворушливо на стіні старого будинку давній напис завважить… У тролейбусі увечері їду, на Сирець із центра вертаюсь. У світлі електричнім мигтять проминально стіни старих будинків. І як зворушливо на серці стає. Коли на стіні якогось давно знайомого старого будинку давній напис завважуєш… Наприклад, «Ремонт взуття» чи «Літайте в літаках».\n17 березня. Ходити увечері по вулицях тепер небезпечно… Відколи я вештаюсь по містах, мене ніхто ніколи не чіпав. Нізащо, та й вигляд не маєтний, благий завжди маю. А от тепер, схоже, що і мені по вулицях міських ходити страшно. Пристають, як, буває, я на Сирці прогулююсь. Учора в тролейбусі хтось то плював поперед себе, не відвертаючись навіть убік. А другий кашляв надсадно дуже, аж харкотиння на людей летіло. Сьогодні в тролейбусі якийсь молодик курив, а жінка до совісті його поряд закликала, щоб кинув курити, бо це правилами руху забороняється. Він не реагував. Тоді вона просить стала, щоб хоча подалі пересів. Але він не переставав курити, аж поки і не вийшов на якійсь то зупинці із тролейбуса.\nМене закортіло сьогодні прогулятись увечері на Володимирській гірці. Я із боку від фунікулера на алейку входити почав, спогадуючи, як приємно о цій вечірні порі колись прогулювавсь тут я. І людей багато літніх в основному прогулювалось тут. Аж темно тепер на алейках. І людей нема. Тілько згуки молодиків із темноти парку доносяться. І я назад повернув. Страшно стало.\n18 березня. Літературознавців наших сучасних слухаючи… Коли я по радіо інколи виступи наших сучасних літературознавців слухаю, таких, наприклад, як Микола Жулинський або Федір Погребенник, то так мені прикро стає, що вони тільки й констатують літературні факти, явища, події тощо, але не просвічується, не струменить із речей їхніх подивування, захоплення художньою штукою, тобто нема фахового підходу до предмета. Складається враження, що відчуття краси полишені вони чи що.\n18 березня. Але був у нас високого рівня і культури літературознавець… Коли я отак собі не раз увечері «Довідник Спілки письменників» переглядаю, портрети многії розглядую, то частенько над портретом Михайла Возняка затримуюсь. І здається мені, хоч із працями його і незнайомий за відсутністю доступу до них, що це був високої культури і професійного рівня літературознавець. Тобто – що він добре знав предмет, як історію літератури так і в мистецькій штуці розумівся, відчував прекрасне.\n18 березня. Підслухана розмова. Учора 18-им тролейбусом із центра вертавсь. У тролейбус увійшли дві жінки із бандурами. Із баченого по телевізору здогадатись можна, що це двоє із відомого тріо, де і Майя Голенко є. Уже в тролейбусі переконуюсь, що це таки направду вони. Поміж собою вони розмову ведуть. І одна себе «Майєю» називає. А розмова їхня тиха, але усе про побутове, про кухню, чай і сир. І зовсім про музичне, про пісенне мистецтво не згадували. І так дивно мені було цю їхню побутову розмову слухать. І думать про те, що про своє мистецтво вони і не згадували.\nНа Львівській площі вони і вийшли. Одна другу на каву запросила.\n18 березня. Суспільно-політичні сили виснажились… Душевний стан мій ось уже третій місяць (від Різдва) тяжкий. Дуже тяжкий. Сестра наговорила в лице мені образливого й несправедливого. Причина: спадкова хата. Їй би (сестрі) да треба було і мені слово своє супроти на часі сказать. Але я промовчав. Вона заносилась. Сказати о цім моменті їй супротивне слово – се значило б, що вона на мене накинулась би фізично. Накинулась би не накинулась, а речі мої, рукописи і документи вишвирнула на вулицю у сніг. І от нерв мій тоді стенувсь. Бо забулось те, як десять років тому вона із баняком була на мене кинулась. Я ізнов довірою родинною до них проникнувсь, а вони – ізнов із підступом до мене. Я їм рибину, а вони мені – змію. Яка тяжка це справа – спадщина. Ось де – драма душі, ось де зіскок стався. Й тому так боляче мені.\nЯ в розхристаності своїй душевній щовечора майже ходжу в Центр, на Хрещатик. Там збирається люд. Ось уже кілька років підряд. Там речі запальні орателі промовляють. І я підступаю. Щось то говорю, щось то зговорю, і легшає мені на душі. Я, може, вже там примітною особою став, і за мною, може, вже й сочать. Учора, наприклад, я так певно свої міркування перед людьми якимись вислослював щодо підступності й нечіткості формулювань запитань референдуму. Один молодик так уважно мене вислуховував, а потім по мові ламаній висновок я зробив, що це ж іноземець. З фотоапаратом. Кореспондент західний. І запереживав я сильно. Це ж він ще й на магнітофон мене записав, а там упізнають мене по голосу да ще й діло матимуть. Отак випадково і влипну в халепу ізнов.\nАле не в тім то річ. Річ ось в чім, що спостеріг я: суспільно-політичні сили виснажуються у нас. Зникають один за одним орателі. Людей все менше й менше (але як коли) збирається. Ніби вседозволеність, гра в демократію, в плюралізм «мнєній» натикається на незмінність міцну твердих і абсурдних часто державних структур. Напівправда й омана стомлюють, деморалізують, виснажують суспільний організм.\n18 березня. Остання фаза суспільної формації – це її комедія. У тому ж центрі, на тій же площі Жовтневої Революції, майдані Незалежності один оратель недавно виступав. Дивні речі промовляв він, лозунгові. Лозунги, гасла усе вигукував він: «Да здравствует КПСС – организатор и вдохновитель» і т. д. Натовп довкола орателя численний зібравсь, стояв. І за кожним гаслом натовп здригувався від одностайного сміху. Багато тут було облич явно ізгоячого становиська. Із порушеною психікою, із хворою психікою лиця виднілись. Ах, сі нещасні, вони так щиро умиротворено тішаться суспільними смутами. Не хапаймо їх, не лаймо їх, може, це їх і єдина, така рідка втіха.\nАле іще об однім подумав я. На пам’ять збігли відомі слова Маркса, що остання фаза суспільної формації – це її комедія. Чи як там.\n18 березня. Магазини – порожні. Я сьогодні на Подолі бував. В універмаг заходив. Нема нічого. Одні написи старі, що є те то і те, іще збереглись. І людей вже нема. Вони раніш товпами товпилися тут, якщо іще щось викидали. Тепер заспокоїлись. Я іще в гастроном там заходив. І теж нічого нема. Є сіль. І соки є. Цілий ряд банок. Але їх ніхто і не бере, бо соки непомірно дорогі. 3-літрові банки є і по 15 карбованців і по 7 карбованців.\n18 березня. А кияни – ну, такі вже міщани, що і не сказать. Я спостерігаю в ці дні за киянами. У переважній більшості (на вулиці, у громадських місцях) вони вже такі міщани, що і не сказать. Схоже, що питання суспільного життя їх зовсім і не цікавлять. Вони, знай одно, усе про західняків (мається на увазі українців західного регіону республіки) говорять, про те, що бандерівці товпами ринуть на Київ та усіх тут переріжуть. Схоже, що сі міщани до черг звиклися, про матеріальне тільки і говорять. Це ж їхні діти дорослі безперестанку ламають автомати телефонні, двері у підворітнях догори ногами ставлять. А молоді наряджаються уже філігранно у весняній бідності такій. Пощо і мовить, кияни – це вже такі міщани, що і не сказать. І всі майже – російськомовні.\n18 березня. До питання про референдум… Учора проводився референдум щодо збереження структури Союзу Радянських Соціалістичних Республік. А вже сьогодні під вечір чую радійні голоси, що більшість населення в деяких регіонах висловились за збереження Союзу. Але не в тім річ. Мене сильно подивувала неграмотність, сказати б, заплутаність самих запитань. Ось бюлетень для голосування на референдумі СРСР:\n«Чи вважаєте Ви необхідним збереження Союзу Радянських Соціалістичних Республік як оновленої федерації рівноправних суверенних республік, у якій будуть повною мірою гарантуватися права і свободи людини будь-якої національності».\nДобре. Але при чім тут права людини. Вони гарантуються Лігою Націй, ООН, і всі держави, що входять у світове співтовариство, зобов’язані виконувати їх, дотримуватись тобто. Це обов’язок кожного державного утворення, а не милість, подачка. Я на Хрещатику про це висловивсь був. І хтось то вже мою думку вловив та й те ж саме говорить. А й справді, хіба простіш не можна було поставить питання: «Ви за збереження Союзу Радянських Соціалістичних Республік». І все. Без омани.\nІще більш заковикисте запитання бюлетня для опитування населення Української РСР:\n«Чи згодні Ви з тим, що Україна має бути в складі Союзу Радянських суверенних держав на засадах Декларації про державний суверенітет України». Такою заковикистою словотворчістю і самого себе перехитрить можна. Отак треба питать: «Ви за незалежну Україну». Все. Так чи ні. Хто ж це в бюлетень да виносить такі крючкотворні запитання. Вони мають бути прості й однозначні. І слово Ваше нехай буде – так чи ні. А то уже у самому запитанні – підступ криється, лукавство сховане.\n18 березня. Надійний знак. Коли я у черзі за смаженою рибою (мінтаєм) стояв, то якийсь то чоловік, коли ми говорили про хиткість сучасного суспільного становища, сказав мені: «Коли зупиниться транспорт – то це надійний знак, що буде вводитись військовий стан».\n20 березня. Така поетична донецька земля… По радіо прості поетичні вірші про донецьку землю Володимира Сосюри слухаю. І міркую от собі. Моя стріча із донецькою землею улітку 1956 року зоставила у моїй душі таке назавжди гнітюче враження. А, виявляється, вона і знаками поетичними позначена. Й виразників сеї поетичності своєї яких зродила – Сосюра, Дзюба, Стус.\n20 березня. Відбувся референдум… Унеділю відбувся референдум. 70,5 процентів тих, що брали участь в голосуванні, віддали свої голоси за збереження СРСР. Народ зробив свій вибір. Сьогодні в інтерв’ю перший секретар ЦК КПУ С. Гуренко із задоволенням підкреслив, що народ потвердив свою підтримку компартії. Тобто в стилі того, що народ і партія єдині, висловлювавсь він. Справді, хоч юридичної сили референдум і не має, а результати його виразно свідчать про той стан, у якому сей народ нині перебуває. Але у Київі як кого на вулиці зустрінеш, то з обуренням говорять вони про такий вибір. Погірдливо повторюючи, що по Київу за Союз лиш 44,6%. Але я от о чім міркую. Є періоди, коли роль народу ніяка. Як наприклад, у 30-і, 40-і роки, коли народ стадами, мільйонами можна було гнати на знищення, на погибіль. І вони, безмовні ішли, співчуття викликаючи. Серед них праведники погибали, люди найцінніші, генофонд, так би мовити, найвартісніший. Але є періоди, коли роль народу може бути вирішальна. Мені здається, що таким періодом є нинішній час. Приклад – країни східної Європи, де завдяки народній єдності проблеми вирішувались протягом дня. У нас же, схоже, для цих проблем потрібні іще роки, десятиліття, століття.\n21 березня. Такий непевний зараз час… Такий непевний зараз час. Усе знецінюється на очах, миттєво. Знецінюються ідеї, слова, література і мистецтво, усіляка художність, віра, надія і любов знецінюються на наших очах, знецінюється усілякий благородний людський чин, побудження думки навіть такі манливі учора, сьогодні вже вартості а ніякої не мають.\n21 березня. Словесна творчість, тобто писання, – це важка фізична праця. Учора я написав майже чотири сторінки тексту протягом дня. Увечері прогулювався по місту і перебував на піднесенні духу, що от за день щось і зроблено. Утоми не відчував майже. Але посеред ночі прокинувся від болю покусуючого у правій нозі. Так завжди буває мені, коли протягом дня втомлюся сильно. Отже, словесна творчість, тобто писання – це і важка фізична праця. І тут спогадую я Стефаника. Його важку виснажливу працю над папером. Це ж хтось із родичів казав йому: «Не пиши так тяжко, бо вмреш».\n21 березня. Чи врятує краса світ? Краса врятує світ. Ці слова класика російської літератури Федора Достоєвського спогадав у новітніх часах у своїй Нобелівській лекції Олександр Солженіцин. А вже в часи перебудовні почали повторювати ці слова масово, повсюдно. По телебаченню і радіо, зі сторінок журналів і газет. Скрізь. Принагідно й не принагідно. До речі й не до речі. Навіть у «Спортивній газеті». Вислів приївся і втратив своє первісне значення. Отож, і міркуєш собі «А чи справді врятує краса світ?»\n21 березня. Фрази із розмови. Якась жінка у тролейбусі розказує: «А думка одна тільки і йде, щоб наїстися. Нічого так не хотілось, як хліба наїстись».


09:20 02 Вересня 2019\nУ серпні він збільшився на третину щодо серпня минулого року.\nУ серпні цього року авіаперевезеннями у львівському міжнародному аеропорту скористалися 251,8 тис. пасажирів, що на 31,4% більше, ніж у серпні торік (було 191,6 тис. пасажирів). Про це повідомляє пресслужба аеропорту імені Данила Галицького.\nДані: міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького


DESPRO — найтриваліший проект, що впроваджується Швейцарським центром ресурсів та консультацій з питань розвитку. Швейцарсько-український проект 10 років діє в нашій країні. 17 листопада нинішнього року у Харкові, в Будинку рад було підписано тристоронній Меморандум про взаєморозуміння і співробітництво між Швейцарсько-українським проектом «Підтримка децентралізації в Україні» DESPRO, Харківською обласною державною адміністрацією та Харківською обласною радою. Того ж дня керівник проекту в Україні Оксана Гарнець та її колега Марина Бриль познайомилися з експозицією Музею місцевого самоврядування Харківщини.\nУ музейній книзі відгуків вони залишили такий запис: “Хочемо подякувати Асоціації органів місцевого самоуправління Харківської області та Сергію Івановичу Чернову за прекрасну ідею створення Музею місцевого самоврядування Харківщини. Музей дозволяє ознайомитись з історією самоврядування регіону. Цю ініціативу варто далі підтримувати та розповсюджувати. Кожен регіон України мав би створити такий музей, що відкриває специфічний аспект історичного процесу. Дякуємо працівникам музею і особливо Марії Чумак за дуже цікаву екскурсію. Керівник проекту в Україні Оксана Гарнець, експерт з підтримки національної політики Марина Бриль”.\nДовідково. Місія проекту полягає в оптимізації системи управління та сприянні ефективному місцевому розвитку в Україні. Серед завдань: розвивати механізми децентралізованого надання послуг на рівні малих міст і сіл, інтегрувати їх у процеси національних реформ; надавати дорадчу підтримку з окреслених питань, сприяти залученню об’єднаних територіальних громад до процесів перетворень. Партнерами проекту виступають, зокрема, й обласні ради. Ключовий партнер — Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.


На Волині рейсовий автобус з пасажирами з'їхав на залізничні колії | Волинь 24 - новини Волині та Луцька\nЗ автошляху поблизу села Дерно Ківерцівського району з’їхав рейсовий автобус із пасажирами та опинився на коліях залізничного переїзду.\nАвтопригода відбулася у п'ятницю, 19 січня о 00.37, - повідомляє ГУ ДСНС у Волинській області.\nУ салоні автобуса міжнародного сполучення, що курсував з Києва до Гданська (Польща), перебувало 53 людини.\nДо місця події були направлені рятувальних трьох підрозділів ДСНС: Аварійно-рятувальної частини загону спецпризначення, 6-ої Державної пожежно-рятувальної частини міста Ківерці та місцевої пожежної охорони селища Олика.\nНа місці автопригоди працювали три пожежно-рятувальні машини. О 01:37 співробітники ДСНС за допомогою тросів відбуксирували автобус із залізничного переїзду та встановили на безпечну ділянку автошляху, після чого він продовжив рух за маршрутом.\nПостраждалих унаслідок надзвичайної події немає. Наслідки автопригоди не вплинули на розклад руху потягів.\nТеги: автопригода, автобус, пасажири, дерно, ківерцівський район\n29 травень, 16:52\nСело на Волині плаває у воді\n27 березень, 10:12


Головна • Корисна інформація • Чи варто йти працювати водієм у вантажне таксі\nПереваги роботи у вантажному таксі:\nвам не потрібно замислюватися про пошук клієнтів. Компанія має можливість давати замовлення водію щодня\nхороша оплата послуг. Водій може отримувати гроші відразу після завершення замовлення\nне потрібно займатися навантаженням, так як для цього є бригада вантажників\nбезпека. У разі, якщо попадеться недобросовісний клієнт, то фірма це врахує і здійснить оплату\nмінімальний час оплати кілька годин. Залежно від типу автомобіля. Навіть, якщо навантаження і розвантаження пройшла за пів – години, водій гарантовано отримує гроші за кілька годин\nПогодьтеся, умови для водіїв створені хороші. З боку водія зі своїм автомобілем існують також певні правила. Машина повинна бути справною, чистої зовні і всередині кузова, мати в кузові кріпильні ремені для безпечного перевезення вантажів. Водій повинен бути пунктуальною людиною і швидко знаходити з вантажниками і клієнтами спільну мову.\nЯкі виконує замовлення вантажне таксі\nГоловним напрямом нашої компанії є квартирні та офісні переїзди. Також вантажні автомобілі використовуються для перевезення різних безпечних вантажів. Якщо у Вас машина з гідробортом, то такий транспорт часто застосовується при такелажних роботах. Наприклад: перевезення сейфів, банкоматів, піаніно.\nДля невеликих квартирних і офісних переїздів відмінно підходять вантажні авто 1.5 т. з будкою. Для великих переїздів ми використовуємо автомобілі 5 тонн. Зіли і Камази в основному займаються вивезенням будівельного сміття. Намисто відмінно підходять для невеликих переїздів та перевезення музичних інструментів.\nВодій, який сам знаходить для себе замовлення, часто стикається з тим, що його просять працювати і в якості вантажника. В «Українському Богатиря» такого бути не може. Кожен займається своєю справою. При навантаженні водій допомагає вантажникам закріпити вантаж ременями, щоб довести його у схоронності.\nЯкщо Ваш автомобіль в хорошому технічному стані, і Ви прийняли рішення працювати у вантажному таксі – ми з радістю чекаємо на Вас!


Народні засоби, щоб завагітніти: як, з допомогою яких методів зачати дитину з першого разу? Народні засоби, щоб завагітніти: як, з допомогою яких методів зачати дитину з першого разу?\nНародні засоби, щоб завагітніти: як, з допомогою яких методів зачати дитину з першого разу?\nТрапляється, що подружня пара протягом тривалого часу не може зачати дитину. Начебто і з репродуктивною системою в обох все в порядку, і патологій не виявлено, а довгоочікувана вагітність не настає. Чому так відбувається? Як треба діяти, щоб завагітніти з першої спроби?\nЧому не виходить завагітніти?\nЯк правило, зачаття можливо протягом 48 годин, тобто 2 днів в місяць. Цей період припадає на середину циклу, коли відбувається овуляція. У будь-який інший день спроби зачати дитину близькі до нуля.\nЩоб яйцеклітина, що вийшла з фолікула, запліднилась, жінка повинна точно розрахувати дату передбачуваної овуляції. У цей і попередній день парі необхідно здійснити статевий акт.\nСпроби швидко завагітніти можуть не увінчатися успіхом, якщо жінка застосовує антигістамінні препарати. Подібна група лікарських засобів пригнічує овуляцію, що не дає можливості обчислити точну дату менструального циклу. Перешкодити зачаттю можуть і антибіотики, вони призводять до збоїв в роботі печінки.\nПри плануванні вагітності подружжю потрібно обмежити контакт з побутовою хімією і шкідливими речовинами. Незадовго до передбачуваного зачаття варто відмовитися від тютюнопаління, алкоголю, міцного чаю і кави. Також не слід під час сексу використовувати змазку. Речовини, що входять до її складу, можуть пригнічувати сперматозоїди.\nЗгідно зі статистикою, худорляві і дуже повні жінки частіше стикаються з проблемами безпліддя. У таких пацієнтів, як правило, порушений гормональний фон. Дисбаланс гормонів в крові робить жінку безплідною, всі спроби завагітніти закінчуються невдало. Підвищити шанси на успіх можна, пройшовши лікування у ендокринолога.\nЧасом жінка після марних спроб зачати дитину впадає в депресію. Постійний стрес пригнічує її репродуктивну систему. Не кращим чином на роботі дітородних органів позначається часте недосипання. У цьому випадку зміна місця роботи, поїздка у відпустку на море або нові захоплення допомагають перейти, відкинути негативні думки.\nІноді у пари не виходить зачати дитину з-за проблем, пов’язаних з чоловічим здоров’ям. Чоловічий організм влаштований так, що його дітородні органи виходять за межі тіла. Неправильно підібрана білизна може порушити роботу тестикулів (яєчок). Щоб якість сперматозоїдів не падало, чоловік повинен носити вільні боксери або сімейні труси.\nЩо допоможе зачати дитину?\nЩоб завагітніти з першого разу, перш за все необхідно усунути всі можливі причини, що заважають природного зачаття. Якщо жінка до цього не вела менструальний календар, то саме час почати це робити. Починати вести щоденник треба за 3-4 місяці до передбачуваного дня зачаття. Початок менструального циклу припадає на перший день місячних. Овуляція відбудеться в середині циклу, приблизно на 14-16 день з моменту початку менструації. У найсприятливіші для настання вагітності дні, подружня пара повинна щодня вступати в інтимні стосунки.\nПідвищити шанси на успішне зачаття можна, якщо скористатися бабусиними рецептами, застосувати методи народної медицини, змінити свій раціон харчування. Якщо хтось із подружжя нездоровий, необхідно пройти відповідне лікування. У добре підготовленої пари з правильним настроєм є всі шанси стати щасливими батьками з першого разу.\nПравильне харчування і здоровий спосіб життя\nПомічено, що здатність до зачаття вище у тих пар, які правильно харчуються і стежать за своїм здоров’ям. Хороша фізична форма, відмова від шкідливих звичок збільшують шанси пари на отримання здорового потомства. Серед продуктів, підвищують фертильність, особливо виділяють:\nНормалізувати гормональний фон і поліпшити роботу жіночих дітородних органів можна, вживаючи в їжу мигдаль, авокадо і оливки. Плоди цих рослин містять в своєму складі багато мононенасичених масел.\nЖінка повинна подбати про те, щоб в її раціоні були продукти, багаті фолієвою кислотою. Вчені довели, що ця речовина впливає на фундаментальні процеси в організмі людини. Заповнити недолік вітаміну В9 можна за допомогою лікарських засобів, але краще замінити їх корисними продуктами, такими як:\nвисівки та ін.\nПеред зачаттям пара повинна скласти особливе меню, де немає місця фастфуду, консервованих продуктів і страв з великим вмістом барвників, ароматизаторів, стабілізаторів і інших шкідливих речовин. Також не потрібно зловживати кавовміщуючими напоями. Кава і міцний чай здатні пригнічувати репродуктивні функції організму.\nСолодощі теж слід обмежити. Доведено, що при високому рівні цукру в крові наднирники виробляють адреналін. Цей гормон пригнічує функції прогестерону, без якого плодове яйце не зможе закріпитися в матці.\nЯкщо жінка має проблеми із зайвою вагою, то при підготовці до вагітності фахівці настійно не рекомендують їй сідати на строгі дієти. Різка втрата ваги може позначитися на гормональному фоні, тому обмежувати себе в їжі за 2-3 місяці до передбачуваного дня зачаття не варто.\nВідвари, настої і інші народні рецепти\nРаніше в селах з проблемами в сфері дітонародження ефективно боролися повитухи. Вони не тільки могли прийняти пологи, але і знали секрети, які допомагали бездітним парам стати щасливими батьками. Деякі поради повитух актуальні і в наші дні. Багато зневірені подружжя вдаються до народних способів і не даремно.\nСеред народних засобів, що допомагають завагітніти, особливо виділяють відвари:\nшавлії (нормалізує гормональний фон);\nподорожника (застосовують при запаленні придатків);\nборової матки (стимулює овуляцію);\nспоришу (ефективний у боротьбі з рубцями і спайками на маткових трубах);\nвільхи (володіє протизапальною властивістю).\nЩоб швидко завагітніти, краще використовувати збори лікарських рослин. Зробити відвар не складно, для цього необхідно взяти по 50 г сухої сировини мати-й-мачухи, буркуну, золототисячника, календули і ромашки залити 0,5 л окропу. Після того, як настій охолоне, його можна приймати по третині склянки на добу. Курс лікування методами народної медицини становить 2 місяці, протягом цього строку пара повинна утриматися від сексу.\nСекс – це важлива умова, без якого природне зачаття не відбудеться. Щоб сперматозоїд зміг досягти поставленої мети, парі потрібно вибрати правильну позу. Для пар, які планують вагітність, найоптимальнішими вважаються поза «чоловік ззаду» і «чоловік зверху».\nВ першому випадку забезпечується максимальне проникнення пеніса в піхву. При еякуляції викид сперми відбувається в безпосередній близькості від шийки матки. Приблизно такого ж успіху вдається досягти у тому випадку, коли подружжя приймають традиційну позу «чоловік зверху».\nЧоловікові потрібно дотримуватися одна важлива умова. Під час еякуляції він не повинен здійснювати рухи, член повинен знаходитися глибоко у піхву. Після статевого акту жінці слід підняти стегна і ноги вгору, зробивши «берізку», і залишатися в такому положенні декілька хвилин.\nЯкщо всі перераховані вище способи не допомогли завагітніти з першого разу, то панікувати не варто. Якщо зачаття не відбулося, треба постаратися відволіктися від проблеми. Як тільки жінці вдасться переключити увагу на щось ще, шанси завагітніти багаторазово зростуть.\nСтресові ситуації пригнічують репродуктивну функцію, а позитивний настрій і гарний настрій, навпаки, допомагають парам швидше обзавестися потомством. Поліпшити свій психологічний стан можна, слухаючи музику, відвідуючи кінотеатри і прогулюючись по вулиці.\nБагатьом бездітним парам вдається вирішити свою проблему тільки після ретельного обстеження. Традиційні методи лікування нітрохи не гірше народних способів. Часом тільки з допомогою правильно підібраних лікарських засобів вдається стимулювати вагітність.\nНабути впевненості у власних силах допоможуть обереги. З давніх пір людство використовує амулети у своїх обрядах. Правильний настрій і підтримка потойбічних сил часом творять чудеса.\nЗгідно з багатьма повір’ями, талісмани, виготовлені з алмазів, аметистів, топазів і смарагдів, володіють дивовижною силою. Саме вони наближають настання вагітності і захищають майбутню маму від пристріту. Серед оберегів рослинного світу виділяють деревну кору плодових дерев і гвоздику строкату. Магічною силою володіють і статуетки богині Венери.\nБагатьом не раз доводилося чути, що дівчина, яка прийняла в дар речі вагітної жінки або погладившая її живіт, незабаром і сама опиниться в цікавому положенні. Деякі бабусі радять ще й посидіти на тому місці, де нещодавно перебувала вагітна.\nДюфастон при ендометріозі: як правильно пити при плануванні вагітності?\nКлостилбегіт при плануванні вагітності: схема прийому препарату для стимуляції овуляції\nУтрожестан при плануванні вагітності: як приймати, щоб завагітніти?


Норільський нікель "догляне» за Солікамського магнієвим заводом / Evek\nНорільський нікель "догляне» за Солікамського магнієвим заводом\nНа недавно проведеному засіданні Ради директорів компанії «Солікамський магнієвий завод» було обрано нового голову. Ним став Ігор Тихов, якого в російській пресі пов'язують з власниками ГМК «Норільський нікель». До цього призначення пан Тихов виконував схожі функції на іншому підприємстві — на ВАТ «Красноярський завод кольорових металів імені В. Н. Гулідова» («Красцветмет»), а ще раніше керував департаментом переробки кольорових металів у згаданій вище норильської корпорації. «Таке призначення може свідчити про інтерес акціонерів» Норнікеля «до магнієвому активу» — коментують новину експерти ринку кольорових металів.\nВідкрите акціонерне товариство «Солікамський магнієвий завод» (Пермський край Російської Федерації) було засновано в 1936 році і є одним з найстаріших виробників металевого магнію в світі. Частка магнієвого ринку РФ, що охоплюється підприємством, складає більше 50% від загального обсягу виробництва металу. Крім магнію і сплавів на його основі, на потужностях заводу випускається губчастий титан, з'єднання ніобію, танталу, рідкоземельних металів, а також кілька видів хімічної продукції.


Рожеве озеро: місце чумаків і інстаграмна локація на Херсонщині - Tochka.net\nКоли їхати за чарівними фото на Рожеве озеро?\nПам'ятки Херсонщини: фото рожеве озеро © прес-служба НЛО ТВ\nЦього року багато хто з нас відкрив нові туристичні локації всередині країни. Ведучі шоу "Check-in Україна" Ілля Луценко і Євгеній Славкінський — теж не сиділи на місці. Вони відвідали справжнє Рожеве озеро, яке знаходиться поблизу Азовського моря.\nРожеве озеро знаходиться на косі Арабатська стрілка — це недалеко від міста Генічеськ, Херсонської області. Саме озеро дуже солоне, хоч і не глибоке. Тому сонце випаровує верхній шар води, залишаючи на поверхні багато солі. Ще сотні років тому саме за цією сіллю їздили чумаки.\nЗа часів царської Росії тут побудували перші соляні промисли. Тут і досі залишились пеньки — залишки тих споруд. За радянської влади тут запустили цілий завод, який добував десятки тон солі на рік.\nЯкщо з сіллю все зрозуміло, то неясно — чому озеро рожеве? Вся справа в особливих водоростях, яких в озері дуже багато. Вони зафарбовують озеро в такий незвичний колір.\nСьогодні Рожеве озеро — приваблива туристична локація. Найкраще приїздити сюди на заході сонця, тоді фото матимуть особливо фантастичний вигляд.\nТакож не варто занадто близько від озера паркувати свою машину — вона легко може, якщо не провалитися, то погрузнути в солі.\nСаме тут на маленькому шматочку суші відбуваються шалені вечірки від команди кайтсерферів. Тут можна і на серфі покататися, і потанцювати. А ще, звісно, зробити круті фото — адже відбувається вечірка на заході сонця!\nБільше цікавого про подорожі Україної дізнавайтеся в шоу "Check-in Україна" на каналі НЛО TV!\nРаніше ми розповідали про містичні місцях в містах України. Куди піти на Хеллоуїн в твоєму місті — читай в нашому матеріалі.\nТи коли-небудь бачила рожеве озеро на Херсонщині?


Жінка у зруйнованій внаслідок бойових дій будівлі, Луганськ, липень 2014 року\nЛуганськ по обіді майже безлюдний, а ситуація в Донецьку погіршується періодичними проблемами з газо- і водопостачанням. Люди кажуть, що чекають уже не стільки на гуманітарну допомогу, скільки на мирний час. Бойовики водночас і далі стверджують, що не причетні до обстрілів соціальних об’єктів. Тим часом кільце сил антитерористичної операції довкола їхніх позицій звужується.\nОдне з перших завдань українських військових на звільнених від бойовиків територіях Донбасу – розмінування соціальних об’єктів і місць традиційного скупчення людей. За словами речника Ради нацбезпеки й оборони Андрія Лисенка, бойовики мінують мости і дороги, цілеспрямовано знищують об’єкти інфраструктури.\n«Загарбники замінували центральну районну лікарню і лікарню залізничників у Ясинуватій, підходи до школи номер 19 у Шахтарську і навіть цвинтар у селі Первомайське Шахтарського району», – розповів він у вівторок.\n«Людей хоронять на городах»\nНа відео, оприлюдненому силами АТО щодо обстрілу колони цивільних у понеділок, луганці, які вціліли, розповідають: у їхньому місті багато зруйнованих будівель, перебувати там далі неможливо. «Всі будинки зруйновані, там уже жити ніде. – Там уже все розбите! Розумієте, там усе гуде, день і ніч! Ми все покинули», – розповідають літні чоловіки.\n«Людей хоронять на городах. Вбило – а хоронити ніде, тому в городі й закопують. І солдатиків, і мирних жителів – усіх», – кажуть луганці, які намагалися виїхати.\nПо обіді Луганськ безлюдний\nУ РНБО інформують, що сили АТО звільнили один із районів Луганська, а в центрі міста «тривають вуличні бої». В інтернет-спільнотах, де об’єдналися луганці, які виїхали з міста, але тримають контакт із тими, хто там залишився, пишуть, що у вівторок по Луганську проїхала колона бронетехніки. Дописувачі, однак, припускають, що це танки бойовиків, оскільки на них не було розпізнавальних знаків.\nУ Луганську, як і раніше, немає світла і води, газ подається не у всі райони. Продукти завозять з околиць на стихійні базари. «Місто живе лише до 12:00, опісля завмирає», – пишуть луганці. На відео, знятому з вікна авто у понеділок і оприлюдненому у мережі, видно, що місто майже безлюдне.\nНемовлят ховають у підвал подалі від обстрілів\nУ Донецьку, де гуманітарна ситуація дещо краща, основні проблеми зумовлені перебоями з газо- і водопостачанням у деяких районах, а також, як і в Луганську, обстрілами житлових кварталів. Через періодичну стрілянину ускладнена робота деяких медичних закладів. Зокрема, задля безпеки немовлят в одному з донецьких пологових будинків кювези з новонародженими перенесли у підвал.\nЛікар цього медзакладу Наталія Мухіна розповіла агентству Reuters, що гуманітарної допомоги її пологовий будинок наразі не отримує. «Жодна зі сторін, зокрема й Червоний Хрест, жодна організація не прийшли у наш пологовий будинок, не подивилися на цих дітей, не запропонували свою допомогу. Як їх і весь персонал захистити від обстрілу, як евакуювати?» – запитує медик.\nВ Донецьку інкубатори з немовлятами перенесли у підвали\nУ Міжнародний день гуманітарної допомоги у листі до Ради міністрів закордонних справ Євросоюзу генсекретар Ради Європи Турбйорн Яґланд закликав уряди ЄС збільшити гуманітарну підтримку мешканців Східної України. На Донбас – як на звільнені території, так і на ті, що підконтрольні бойовикам, – свою гуманітарну допомогу спрямував український уряд. Червоний Хрест обіцяє розподілити туди і «гуманітарний конвой» із Росії.\nВодночас донецька активістка Альбіна Чилімова каже: її місто чекає не на гуманітарну допомогу, а на звільнення і мир. «Наш життєвий простір у Донецьку скоротився до часу між бомбардуваннями, розумієте? Коли в тебе є 15 хвилин на те, щоб вискочити зі сховища, схопити якусь їжу і знову повернутися у сховище», – розповідає вона.\nБойовики з «ДНР» і «ЛНР» стверджують, що це українські сили обстрілюють на Донбасі житлові масиви і соціальні об’єкти. Вони також і далі спростовують причетність до розстрілу колони цивільних у понеділок, заявляючи, що українська сторона нібито не має доказів причетності до цього бойовиків.\n270p | 899,9kB\nТим часом Рада нацбезпеки повідомляє про дедалі щільніше оточення силами АТО позицій бойовиків. В адміністрації президента кажуть: найближчі два тижні – вирішальні на шляху до миру на Донбасі.


Чоловічі обручки (63 фото): широкі прикраси з платини, чому чоловіки не носять обручку\nБрендові новинки 2017\nКільце на палець, як символ любові, має багатовікову історію. Ці прикраси з різних матеріалів зустрічалися і в Стародавньому Єгипті, і в Саудівській Аравії, і в Римській Імперії. Їх замкнута форма символізувала нескінченне щастя в шлюбі для чоловіків і жінок, отвір в кільці – ворота в райське життя. Найдавніші варіанти виготовляли з очерету, осоки, шкіри, кісток тварин. В Античності стали використовувати дорогоцінні метали і сплави.\nЧоловічі обручки стали обов'язковим атрибутом при заручення та одруження з епохи Ренесансу. Тоді для наречених італійські ювеліри виготовляли срібні прикраси, інкрустовані дорогоцінними каменями: рубінами, смарагдами, топазами, бірюзою і іншими. Мода на срібло, як єдиний матеріал для обручок швидко поширилася на всю Європу, і лише у XVIII столітті йому на зміну прийшло золото. Вважалося, що якщо на весілля молодята не взяли золоті вироби, то шлюб не принесе щастя. Тому малозабезпечені люди брали їх напрокат.\nТрадиція носити обручку саме на безіменному пальці теж прийшла з Давнього Єгипту.\nВважалося, що кровоносна відень до нього йде безпосередньо від серця, тобто заряджає талісман шлюбу любовної енергією. Цей звичай зберігся і до наших днів.\nСучасні моделі обручок виготовляються з декількох матеріалів, переважно сплавів дорогоцінних або напівдорогоцінних металів. Але останнім часом дизайнери просувають дуже оригінальні ідеї виконання, наприклад, з кераміки.\nЗолото високих проб, починаючи з 583-ї, найпоширеніший метал для кілець на весілля. Їх замовляє для вінчання більшість наречених по всьому світу. З давніх часів цей міцний і благородний метал символізував міцність сімейних уз, стабільність і багатство. Золото саме по собі, без прикрас з натуральних каменів виглядає дуже стильно і шикарно.\nСрібні кільця для чоловіків будуть виглядати на весіллі ефектно і оригінально. У різних народів прикраси з цього матеріалу вказували на мудрість, надію, прагнення до світла і цнотливість. Так що для молодих срібло буде дуже символічним.\nЧорнене срібло з Великого Устюга в якості металу для обручки буде оригінально підкреслювати весільний образ. У ньому будуть простежуватися народні споконвічно російські мотиви. А самого чорного кольору побоюватися не варто, адже в чоловікові воно символізує консерватизм і слідування встановленим життєвим правилам.\nПлатина має сіро-сталевий колір з інтенсивним блиском. Вінчальні кільця з неї виявляться самими міцними і довговічними, зовсім невибагливими в догляді. У металу є один недолік – ціна, яка навіть вище, ніж у золота 750-ї проби. Але зате таке кільце справить враження на гостей і додатково підкреслить високу значимість події.\nКільця з вольфраму мають найвищу міцність, в цьому сплав перевершує навіть дорогоцінні метали при меншій вартості. Ще одна його перевага – це можливість приймати різні забарвлення залежно від доданого компонента: червоні, сині, фіолетові.\nАле найбільш ефектно виглядають вольфрамові весільні прикраси з чорним матовим блиском. Таке забарвлення може символізувати впевненість і твердість нареченого.\nВесільні аксесуари для чоловіка з кераміки володіють стійкістю до подряпин і тріщин, зберігають свій блиск і колір довгі роки. Не варто думати, що для них використовують той же матеріал, що для виробництва посуду і раковин. Ювелірна неокерамика має в складі компоненти, що поліпшують її фізичні властивості. Керамічні кільця мають м'який рівний відтінок і легкий блиск.\nДля весільних кілець іноді використовують поєднання декількох металів. Це додає креативності в дизайн виробу. Наприклад, вдало контрастують прикраси з білого золота з червоними вольфрамовими вставками.\nМолоді пари, які ще не володіють великими фінансовими можливостями, вибирають бюджетні моделі весільних кілець – тонкі вироби без самоцвітів з мінімальним декором. В принципі, такий варіант не тільки свідчить про скромність, але і дозволяє оточуючим загострювати увагу на інших не менш цікавих деталях молодят.\nЩоб зробити шикарний ефект, нареченому можна використовувати широке кільце з вольфрамового сплаву з об'ємним тисненням і вставками з маленьких прозорих каменів. Це необов'язково діаманти, можна для такого випадку застосувати і стрази або безбарвні кристали. Вид буде приголомшливий, а вартість комплекту для майбутніх подружжя не критичною.\nЛаконічні каблучки із золота 585 проби на нареченого продемонструють консервативний стиль, який існує на весільних церемоніях кілька століть. Їх товщина не перевищує 2,7 мм, на лицьовому боці може бути невелика декоративна гравірування. Така модель у нас отримала назву «європейка». Ці кільця хороші тим, що в подальшій подружнього життя при виконанні більшості видів ручних робіт вони не заподіють дискомфорту.\nБільш широкі кільця-обідки з меншою товщиною називаються «американка», так як отримали широке поширення на весіллях за океаном. Вони виготовляються з класичного жовтого золота, рідше з срібла, сплавів вольфраму і платини. Останнім часом вони придбали достатню популярність серед чоловіків і в нашій країні.\nКільця з інкрустацією дорогоцінними каменями можуть символізувати при укладенні шлюбу довговічність подружнього життя і матеріальний достаток у створеній родині. Якщо для нареченої найкраще підходять овальні форми самоцвітів в обтічній металевій оправі з плавними лініями, то для нареченого варто вибрати огранений камінь суворої форми – квадратної або прямокутної.\nСамоцвіт молодята вибирають в залежності від поєднання з весільним вбранням, взаємних смаків або знака Зодіаку. Але є й ознаки характеру, за якими можна придбати певний камінь для обручки.\nДля пристрасних і енергійних чоловіків, готових віддати для близьких все найдорожче чудово підійде рубін.\nПрозорий діамант – це не тільки розкіш і багатство, але і чесність, душевна чистота, цілеспрямованість.\nБлакитний топаз символізує скромність, миролюбність і спокійний норов.\nАквамарин – вірний супутник шукачів пригод і мандрівників.\nЦитрин рекомендований для творчих людей, які прагнуть до нових відкриттів і знайомств.\nАметист підійде для мудрих, розважливих і стриманих чоловіків.\nУ сезоні 2017 у женихів особливо популярні кільця з гравіюванням. Довгу згадку про урочисту подію в житті підкреслює невелику кількість дорогоцінних каменів на біжутерії, а символічна напис. Це може бути дата одруження або першого знайомства, імена закоханих, коротка фраза. В тренді залишається традиційне вислів «Рада так любов!» і англійський варіант «I love you!».\nВінтажний стиль в моді добрався і до обручок. Такі вироби для нареченого виготовляються з міцних сплавів металів, не обов'язково дорогоцінних, а зверху покриті світлою або чорною емаллю. Поверхня може бути або гравійована візерунками або орнаментом, або прикрашена маленькими самоцвітами. Стиль особливо популярний в нинішньому сезоні у молодих людей.\nУ більшості католицьких та деяких мусульманських країнах обручки носять на безіменному пальці лівої руки, адже серце теж знаходиться зліва. Православні використовують для носіння праву руку.\nЦя традиція має лише символічний сенс, ніде в законах не закріплена обов'язковість цієї процедури при вступі в шлюб. Чому не носять кільця в повсякденному житті? Більшість чоловіків на відміну від жінок не надають особливого значення цьому питанню. Тим більше при виконанні деяких видів чоловічих робіт аксесуар може серйозно заважати. Дружинам не слід думати, що відмова від носіння весільного атрибуту обов'язково свідчить про наявність сімейних проблем.\nБренд Sokolov рекомендує для чоловіків кільця і печатки з класичного жовтого золота.\nСрібне кільце Cartier з фірмовим логотипом – зразок стилю і стриманості.\nПрикраса для нареченого Damiani з Італії має неймовірно шикарний вигляд.


Скачати De Havilland DHC-3 Otter PZL FS2004 - Rikoooo\nDe Havilland DHC-3 Видра PZL FS2004\nзавантаження 7 820\nАвтор: Євген Хейарт\nДуже красиво і просто. Бездоганні звуки. Присутні в переносі 5.\nDe Havilland Canada DHC-3, також відомий як "Otter" - моноплан. Після успіху DCH-2 Beaver de Havilland Canada розвиває великі, DCH-3, заплановані на ті ж завдання. Були побудовані копії 460\nКомпанія DHC-3 послужила основою для виготовлення двомісної видреви DHC-6, оснащеної двома пропелерами. Декілька DHC-3 були модифіковані для поліпшення своїх польотних характеристик, більшість додала бар турбіни Pratt & Whitney PT-6A. Це значно покращує літак турбіни, тому що він був лише поршневою зіркою двигуна. Літак залишається дуже надійним з тих пір, як PT-6 турбіни були схвалені для одного двигуна IFR польоту.\nВін може бути обладнаний поплавцями на гідролітаку або лижах. (Вікіпедія)\nDe Havilland DHC-3 Видра NG FS2004\nBeechcraft D18S Амфібія FS2004


Що краще: вироби з шерсті яка або верблюда\nДомівка 2020-10-16\t Перегляди: 386\nВовняні вироби виготовляються з шерсті різних тварин. Кожен вид має свої особливості. При детальному розгляді двох популярних видів шерсті - яка і верблюда - стане зрозуміло, які вироби тепліші і м'якші.\nШерсть яка має високі прядильні властивості. Пряживши з шерсті цього тварин широко поширена, попри те, що зустрічається все рідше і рідше. Обумовлено це тим, що дикий як занесений в червону книгу. Проте корисні властивості шерсті перекривають цей недолік. Вона дуже легка і м'яка. Вовняна пряжа цього виду по структурі дуже схожа на людський волос, тому при зіткненні з шкірою відчувається комфорт, речі не викликають роздратування, відчуття колення, або бажання почухати шкіру. Загальні властивості шерсті можна описати як стійкість до зміни форми, здатність зберігати тепло і добре тягнутися.\nЄ одна дивовижна здатність шерсті яка — гігроскопічність, тобто здатність поглинати з повітря вологу. Вироби з такого матеріалу не викликають алергію, що особливо важливо для людей, схильних до такого явища. Більше того, носіння цих речей дає оздоровчий ефект: знімає головний біль, покращує кровообіг і зменшує суглобовий біль. Виходить, ці речі краще мати тим, хто часто хворіє. Добре носити вироби при остеохондрозі і ревматизмі. Тому варто мати хоч би одну річ, зроблену на основі шерсті яка, особливо якщо враховувати, що це дуже популярно.\nШерсть верблюда вважається найтеплішою, тому добре підходить тим, хто дуже любить тепло або живе в умовах холоду. Міцність і велику щільність верблюжої шерсті забезпечує ланолін - тваринний віск. Навіть промислова обробка не здатна позбавити таку шерсть від ланоліну, який нейтралізує токсини. Вироби з шерсті чинять косметологічну дію, роблячи шкіру пластичнішою і пружною, тому ними варто користуватися тим, хто піклуватися про свою зовнішність.\nВолос верблюда має пористу структуру, що і пояснює теплоту і легкість шерсті. Цікаво, що унікальна структура верблюжої шерсті захищає не лише від зимового переохолодження, але і від літнього перегрівання. Крім того, вона дуже носка, може самоочищатися, і стійка до забруднення.\nДо речі, говорячи про методи стрижки, слід уточнити, що верблюдів стрижать, а у яків вичісують тонкий і ніжний пух, як з кіз кашемирских порід. Кожна людина вибирає той вид шерсті, який підходить саме йому, враховуючи стан здоров'я і власні переваги, корисні властивості шерсті і фінансові можливості.


Рідні одесити розіграли тендер на реконструкцію тепломережі в Енергодарі | Наші Гроші. Запоріжжя\nТелефон ПП “КБ Теплоенерго”, що вказаний в протоколі та на сайті фірми, згідно Єдиного держреєстру юросіб є контактним номером телефону ПП “Теплоенергокомплекту”.\n“КБ Теплоенерго” зараз належить Валентині Іщенко. Директором підприємства значиться Павло Іщенко. “Теплоенергокомплект” засновував також Павло Іщенко, та пізніше фірму перереєстрували на Дмитра Щербину, який володіє та керує фірмою по цей час. Щербина відомий, як заступник директора з технічних питань “КБ Теплоенерго”.