Вдячність миргородським променадівцям :: Офіційний сайт міста Миргород. Офіційний сайт Миргородської міської ради\nВдячність миргородським променадівцям\nЯ не можу вам передати, як мені приємно писати цей звіт. Разом з Ehduard Hatmullin ми мали честь отримати від дітей з Школа народного танцю "Променад", м.Миргород (Oksana Matviienko) автівку, на яку вони заробили кошти своїми виступами! 18 червня 2016 року в місті Миргород на благодійному концерті, присвяченому воїнам - захисникам Вітчизни, який провела Школа народного танцю "Променад" (керівник - Андрій Матвієнко) під егідою Асоціації десантників Миргородщини, було зібрано 22 639 гривень 20 доларів та 1 000 російських рублів. Ці кошти були направлені на придбання автомобіля в зону АТО на першу лінію для підвезення боєкомплекту, води та продуктів харчування.\n8 жовтня в Миргороді на центральній площі міста відбулося освячення авто (отцем Романом Київського патріархату) та передача автомобіля в зону АТО. Захід відбувся за участю дітей танцювального ансамблю, воїнів АТО, жителів та гостей міста.\nІ ось я щаслива відзвітувати, що ця автівка вже в зоні бойових дій.. Так як і мріяли діти.. Сонечка маленькі! Я не можу вам передати, які хлопці були вам вдячні! А я в свою чергу хочу подякувати вашим батькам та вчителям за те, що виховали таку надійну підтримку та надію Країни! Слава Україні!\nВікторія Мірошниченко, м.Костянтинівка


Часто в будинках, гаражах, майстернях використовують різні типи стелажів. Такі системи зберігання дозволяють значно заощадити місце. Їх можна придбати в готовому вигляді або зробити самостійно в домашніх умовах з підручних засобів. Роблять їх з різних матеріалів, найбільш практичним варіантом є конструкції з ДСП. Сьогодні ми поговоримо про те, якими особливостями вони володіють, а також яких видів вони можуть бути.\nДСП вважається надійним матеріалом, який зможе прослужити довгі роки. Він володіє хорошим показником міцності і при цьому відноситься до бюджетної категорії.\nКонструкції, зроблені з ДСП, зможуть відмінно вписатися практично в будь-який інтер'єр. Цей матеріал має відносно маленьку вагу, тому з ним легко працювати. При необхідності такі стелажі можна буде без особливих зусиль перенести в інше місце.\nДані місця для зберігання відмінно підійдуть для розміщення великої кількості книг, дитячих іграшок, будівельних інструментів. Також їх можна розмістити в теплицях під ємності з молодою розсадою.\nІноді для виготовлення таких предметів меблів замість простого ДСП використовується ЛДСП.\nДругий варіант є більш міцним, його верхні шари здатні витримувати різкі температурні перепади, а також надмірний рівень вологості.\nСтелажі, зроблені з деревно-стружкових плит, можуть бути різними залежно від основних конструктивних особливостей. Розгляньмо найпопулярніші варіанти таких меблів.\nВідкриті. Такі системи зберігання зустрічаються найбільш часто. Вони виготовляються без дверей, іноді відсутня також задня стінка. Розміщення полиць при цьому може бути як симетричним, так і хаотичним. Подібні конструкції не виглядатимуть громіздко в інтер'єрі. Вони зможуть підійти практично для будь-якого приміщення. Але такий варіант не слід розташовувати в будинку, де проживають алергіки, тому що на них накопичується велика кількість пилу. В даному випадку стелаж можна засклити.\nЗакриті. Такі конструкції вважаються оптимальним варіантом для зберігання великої кількості книг у будинку. Вони повністю захищені від негативного впливу вологи, накопиченого пилу, а також попадання сонячних променів. Але такі системи зберігання краще розташовувати в просторих кімнатах, оскільки вони будуть виглядати більш масивними порівняно з попереднім варіантом і можуть перевантажити загальний дизайн приміщення. Якщо ви все ж вирішили придбати такі меблі для малогабаритних просторів, то тоді перевагу слід віддати моделям, оформленим у світлих відтінках і з дзеркальними поверхнями.\nКомбіновані. Дані конструкції для зберігання поєднують в собі відкритий стелаж, засклені відділи, ящики, відкриті полиці та інші елементи. Вони вважаються практичним і багатофункціональним варіантом для дому. Як правило, ці моделі використовують для розміщення різнорідних предметів. На відкритих секціях при цьому можна буде зберігати книги, нерідко вони відводяться для декору.\nТакож стелажі з ДСП або ЛДСП можуть відрізнятися один від одного за формою.\nПрямі моделі. Саме такі варіанти вважаються найбільш поширеними. При цьому вони можуть бути з різними габаритами і з різною кількістю полиць. Всі модулі монтуються на одному рівні. Подібні конструкції зможуть підійти для більш просторих приміщень. Вони також можуть вбудовуватися в нішу.\nКутові конструкції. Такі моделі дають можливість ефективно використовувати кут у кімнаті, який, як правило, пустує. Крім того, це дозволить значно заощадити основний вільний простір у приміщенні. Дані вироби можуть бути закритими, відкритими або комбінованими. Часто вони мають відразу кілька секцій для зберігання.\nЦі моделі відрізняються особливою компактністю.\n«Гірки». Такі системи зберігання включають кілька асиметричних секцій. Вони можуть стати цікавим акцентом в інтер'єрі кімнати. Модулі, як правило, мають різну висоту, їх встановлюють таким чином, щоб вони перебували в зростаючій послідовності; за своїм зовнішнім оформленням ці конструкції нагадують сходи. Для таких зразків потрібні найбільш міцні і надійні опори. Найбільшою популярністю у споживачів користуються такі моделі відкритого типу.\nСтелажі з ДСП можна без особливих зусиль зробити своїми руками в домашніх умовах.\nДля початку складається креслення майбутнього виробу. На ньому слід відображати вигляд майбутньої конструкції і вказати всі розміри.\nКоли схема буде складена, потрібно придбати всі необхідні для виготовлення матеріали. Всього знадобиться 6 аркушів ДСП або ЛДСП, їх розміри повинні бути однаковими. З габаритами варто визначитися відразу, вони будуть залежати від того, для яких саме предметів меблі надалі будуть використовуватися, і де вони будуть розміщуватися\nТакож потрібно попередньо підготувати деталі, які при установці будуть розміщуватися у вертикальному положенні. Всього знадобиться 15 таких виробів. Найчастіше їх розміри набагато менші порівняно з габаритами горизонтальних складових.\nКрім матеріалів, також слід заздалегідь придбати і потрібні пристосування, в тому числі і кріпоти. Нерідко в ролі них виступають конфірмати. Також рекомендується відразу купити спеціальну меламінову кромку, просочену клеєвим складом.\nТепер можна приступати до самого процесу виготовлення.\nДля початку на зроблені дерев'яні заготовки акуратно приклеюють кромку. Зробити це можна за допомогою звичайної розігрітої праски. Кромку прикладають до торцевої частини конструкції і затискають приладом. Після цього по поверхні потрібно кілька разів щільно провести м'якою тканиною. Роблять це для того, щоб переконатися, що матеріал максимально щільно закріпився на заготівлі.\nВиступаючі надлишки акуратно обрізаються, щоб вони не псували зовнішній вигляд. Потім все обробляється за допомогою дрібнозернистого наждачного паперу.\nНа заключному етапі можна приступати до складання стелажу. У дерев'яних площинах формуються отвори наскрізного типу, їх діаметр повинен становити 8 мм. У торцевих відділах також роблять отвори, але їх діаметр повинен досягати 5 мм.\nВони виступатимуть як посадкові місця для конфірматів.\nЯкщо ви хочете, щоб в результаті роботи вийшов незвичайний і стильний стелаж, то тоді вертикальні площини слід з'єднати між собою в хаотичному порядку. Але при цьому потрібно буде стежити, щоб отвори під міцні елементи збігалися. Також варто контролювати, щоб споруда була досить стійкою.\nПри виготовленні таких систем зберігання своїми руками необхідно пам'ятати про деякі важливі рекомендації.\nЯкщо конструкція матиме значну висоту, то тоді слід подбати про створення більш надійного і міцного підґрунтя. На початку роботи слід нанести розмітку на стіну. Як несучі опорні конструкції найкраще використовувати прості дерев'яні бруси, з них можна зібрати досить міцну основу. Якщо споруда в результаті буде мати висоту до стелі, то треба буде кріпити основу відразу і до підлогового, і до стелі.


Сценарій групового свята в другій молодшій групі «Свято шишок» | Дитина\nСценарій групового свята в другій молодшій групі «Свято шишок»\nГоловна › Здоров'я › Дитина › Сценарій групового свята в другій молодшій групі «Свято шишок»\nСценарій групового свята у другій молодшій групі дитячого саду, тема: «Свято шишок» (за програмою «Веселка»)\nАвтор сценарію: вихователь 1-й кв. категорії, Мубариева Юлдуз Рифовна, Камскоустьинский дитячий садок №1 «Веселка».\nСтворити у групі радісний веселий настрій; розширити знання про дерева: дізнаватися ялинку і сосну, їх шишок за зовнішнім виглядом і розвивати бажання грати з ними в змагальні ігри; розвивати бажання спілкуватися між собою в невимушеній обстановці; виховувати активність, допитливість, організованість.\nІлюстрації сосни, ялини, соснові і ялинові гілки та шишки, 2 корзини, іграшки: ведмідь і їжачок.\nДіти, сьогодні у нас групової спортивне свято шишок. (Хтось стукає у двері). Ой, хто стукає, хто це може бути?\n(Заходять іграшки – ведмідь і їжачок).\nДо нас прийшли Ведмедик клишоногий і Їжачок колючий. Привітайтеся з ними. Вони дізналися, що у нас свято шишок і захотіли взяти участь на цьому святі. А з собою принесли шишки, тільки вони різні , то є 2 видів. Подивіться уважно. Мишко, чому ж ви нам різних шишок принесли?\nА вони з різних дерев. Ось ці їжачок зібрав під сосною (показує соснові шишки), а ось ці я зібрав під ялинкою. Ах, колючі ж ці дерева!\nДіти, а ви коли-небудь бачили ці дерева?\nТак! На свято Діда мороза!\nПравильно, ми ці дерева прикрашали на Новий рік! А ви знаєте, як їх розрізняють? ( Показує гілочки сосни і ялинки) У сосни голки довгі, пухнасті, а біля ялинки маленькі і короткі. А дерева ось так виглядають.(Показ малюнків ялинки і сосни) Біля ялинки гілки до землі розташовані, внизу самі довгі гілки, як спідничка у дерева, і маленькі гілочки теж дивляться вниз. А у сосни гілки тільки на верхівці дерева, і голочки дивляться вгору. І тому шишки теж різні.\nА тепер пограємо з цими шишками. Ми розділимося на 2 команди: хлопчиків і дівчаток.\n1. Гра «Передай другу». Діти стоять у 2 шеренги і зраджують один одному шишку, чия команда швидше передасть, той вважається переможцем.\n2. Гра «Збери правильно!» У Ведмедики і у Їжака кошика. Хлопчики збирають ялинові, а дівчатка збирають соснові. А потім міняються місцями. Гра проводиться 2 рази.\n3. Гра «Кидай в ціль!» Так само команда хлопчиків та команда дівчаток по черзі кидають шишок у кошики (на відстані 1.5 м).\n4. Гра «З якого дерева?» Закріплення знань про гілочках і шишках, визначення за зовнішнім виглядом.\nЯкі ви молодці! Всі запам’ятали, так добре змагалися, навіть я не змогла визначити, чия команда більше очок набрала. Ви дуже сподобалися і Мишка, і Їжачку, вони дуже здивувалися вашої швидкості, спритності, що ви вмієте розрізняти сосну і ялину. Ось тому вони хочуть вас пригостити смачним печивом.\nКінець свята: Ведмедик і Їжачок роздають дітям печиво «Шишки».\nСкачати сценарій групового свята у 2-й молодшій групі дитячого саду «Свято шишок»


Дослідження: Поганим хлопцям в житті дістається більше жінок - Korrespondent.net\nДослідження: Поганим хлопцям в житті дістається більше жінок\n19 червня 2008, 23:20\nВідразу два наукові дослідження підтвердили, що поганим хлопцям в житті дістається більше дівчат.\nЦе відкриття, ймовірно, допоможе пояснити чому неприємне поєднання антигромадських якостей, відомих під назвою Темної тріади, зберігається у людей, хоча ці якості здатні дорого обійтися суспільству, пише журнал New Scientist.\nЦі риси – нарцизька самозакоханість; психопатична імпульсивність, пристрасть до гострих відчуттів одночасно з черствістю до людей; віроломство у дусі Макіавеллі, готовність використовувати інших. У своїх крайніх проявах ці риси можуть виявитися украй шкідливими в традиційному людському суспільстві. Людей з подібним характером можуть почати уникати, розривати з ними стосунки, внаслідок чого ті залишаться без партнера, без їжі і без захисту від хижаків.\nПроте в тому, щоб бути трохи злим, є своя перевага – тривале статеве життя, стверджує Пітер Джонасон з Університету штату Нью-Мексика в місті Лас-Крусес. "Ми отримали докази, що ці три риси насправді є однією і що вони можуть бути успішною еволюційною стратегією".\nДжонасон і його колеги провели психологічні тестування, в якому брали участь 200 студентів коледжу. Тести були покликані визначити, наскільки сильно виражені у випробовуваних темні риси. Крім того, студенти відповіли на питання про ставлення до статевих зв'язків і про своє статеве життя – зокрема повідомили, скільки у них було партнерів і чи прагнуть вони до короткочасних стосунків.\nДослідники виявили, що ті, хто набрав більше балів за особливостями темної тріади, в цілому мають більше партнерів і активніше прагнуть до нетривалих стосунків, повідомив Джонасон в червні в японському Кіото на конференції Товариства з вивчення поведінки людини і еволюції суспільства. Проте цей зв'язок прослідковується лише у чоловіків.\nЗа словами Джонасона, ці риси втілює в собі Джеймс Бонд. "У нього відверто важка вдача, він явний екстраверт і любить пробувати все нове – вбивати нових людей, спокушати нових жінок".\nТак само, як Бонд спокушає жінок одну за іншою, люди з рисами, віднесеними до темної тріади, можуть добитися успіхів у відтворенні завдяки кількісному підходу, навіть якщо згодом не займаються вихованням дітей. "Схоже, що ця стратегія працює. У сучасних людей ці риси як і раніше представлені", – вказує Джонасон.\nЦя закономірність підтверджується в найрізноманітніших суспільствах. Девід Шмідт з Університету Бредлі в Пеорії, штат Іллінойс, на тій же конференції представив попередні результати дослідження, в якому брали участь 35 тисяч людей з 57 країн. Він виявив аналогічний зв'язок темної тріади з успіхами чоловіків в плані відтворення. "У всіх культурах ті, хто отримав високу оцінку по темній тріаді, активніші в короткочасних стосунках, – вказує Шмідт. – Вони частіше намагаються відбити партнерок у інших чоловіків для короткого зв'язку".\nБарбара Оклі з Оклендського університету в Рочестері, штат Мічиган, говорить, що ці дослідження підтверджують те, про що багато хто здогадувався і раніше.\nКрістофер фон Ройден з Каліфорнійського університету в Санта-Барбарі вважає, що дані дослідження важливі, оскільки підтверджують, що особисті особливості безпосередньо позначаються на біологічній пристосованості людини.\n"Проте вченим ще належить пояснити, чому ці риси не поширилися на всіх, – підкреслює Метью Келлер з Колорадського університету в Болдері. – Ці риси повинні мати певні недоліки". На думку Келлера і Джонасона, одне з пояснень може полягати в тому, що подібна стратегія найбільш успішна у тому разі, коли темні особи зустрічаються рідко. Інакше оточуючі ставитимуться до них недовірливо і насторожено.


ЗМІ пишуть – суди судять… - Чернівці, Чернівецька область - новини в газеті Версії\nБуковинські журналісти звернулися до Президента України, Голови ВРУ, Вищої ради юстиції, Голови Верховного суду України, Голови Люстраційного комітету України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, Голови Національної спілки журналістів, Голови Національної медіа- профспілки України, Голови Чернівецького Апеляційного суду із відкритим зверненням:\nОстаннім часом у Чернівецькій області пройшла серія резонансних судових позовів до місцевих ЗМІ та окремих журналістів. На фоні того, що в державі відбуваються кардинальні зміни, спрямовані на побудову відкритого суспільства, судова гілка влади Буковини розгорнула справжню війну зі свободою слова. Журналістів обмежують у можливості висловлювати власну точку зору, мати свої оціночні судження, та й навіть позбавляють права на професійну помилку, яке прописане у європейському та українському законодавстві.\nЛише кілька останніх прикладів: газети «Час», «Буковина» та «Версії» судять за оціночне судження у статтях про резонансне вбивство, до порталу БукІнфо позивається лінійна міліція за опублікований ролик, який є у вільному доступі в Інтернеті, до БукNews мають претензії офіцери СБУ за оприлюднений прес-реліз і навіть на державне телебачення подали до суду за вислови учасників передачі, що прозвучали в прямому ефірі. Справи подекуди розглядаються без присутності самих журналістів, а обвинувальні рішення штампуються як під копірку.\nНавіть не вдаючись до аналізу цих судових справ, можна констатувати, що спрямований їхній шквал на те, щоби залякати журналістів, змусити їх відмовитися писати на актуальні для суспільства теми. Мало того, позови на десятки тисяч гривень можуть суттєво підірвати чимало газет, а для багатьох ЗМІ такі штрафи можуть стати фатальними. При тому, що медіа-юристи наголошують на надуманості звинувачень, суди один за одним продукують звинувачувальні вироки, незважаючи на те, у підпорядкуванні якого конкретного судді перебуває справа. Складається враження, що Чернівецька область вкотре стала полігоном для відпрацювання технології. Цього разу це технологія – як залякати і знищити незалежну журналістику. Виглядає, що заскорузла судова система перед страхом реформування робить усе можливе, аби не допустити змін, які назріли у суспільстві. І успішний досвід, апробований на чернівецьких журналістах, втілюватиметься у судових розглядах проти ЗМІ по всій Україні.\nЗвертаємо увагу Вищої Ради Юстиції України на неприпустимість огульного судилища над засобами масової інформації. Судова система має бути не репресивним органом, а гарантом свобод, серед яких основоположною є свобода слова.\nПрийнято на спільному розширеному засіданніЧернівецької обласної організації НСЖУта НМПУ разом із головними редакторами місцевих ЗМІ 27 червня 2014 року, м. Чернівці\nЗа дослівне цитування ЗМІ не відповідають!\nЗміни до законодавства, що набули чинності наприкінці квітня цього року, фактично звільняють журналістів від відповідальності за будь-яке цитування.\nПро це розповів медіа-юрист Інституту розвитку регіональної преси Олександр БУРМАГІН.\n– На сьогодні практично за будь-яке цитування ЗМІ звільняються від відповідальності. Якщо ви цитуєте будь-яку фізичну особу, прес-реліз юридичної особи, листи в редакцію, то ви є фактично просто ретранслятором, – коментує медіа-юрист. –\nТому засіб масової інформації можуть зобов’язати дати спростування інформації, однак не мають права вимагати компенсації моральної шкоди.\nЩе одна зміна стосується спростування недостовірної інформації.\n– Раніше говорилося про те, що будь-яка недостовірна інформація вважається негативною. Це давало додаткові можливості позивачам не особливо заморочуватися щодо доведення негативних наслідків для себе від поширення інформації. Цю норму викинули із законодавства. Тож на сьогодні позивач зобов’язаний доводити наявність реальних негативних наслідків від поширення того чи іншого повідомлення, – коментує Олександр Бурмагін.\nЗа матеріалами nsju.org


Володимир Арєнєв: «Читання художньої літератури не обмежується вмінням складати літери в слова» — Видавництво АССА\nПисьменник Володимир Арєнєв – помітний гравець на полі української літератури. У арсеналі письменника понад три десятки виданих книжок. Його твори видавалися українською, англійською, естонською, литовською, німецькою, польською, російською, словацькою, французькою мовами. 2019 року повість Володимира Арєнєва «Сапієнси» отримала премію «Книга року BBC». У видавництві «АССА» наразі вийшло дві книги письменника з трилогії «Сезон кіноварі» – «Порох із драконових кісток» та «Дитя песиголовців». Про третю книгу, підліткове і доросле читання та про фентезі під час карантину – наша з ним розмова.\nНещодавно ваша книга «Дитя песиголовців» виграла премію ім. М. Коцюбинського в категорії «Дитяча література». Це друга книга з трилогії «Сезон Кіноварі», а як щодо третьої? Коли її чекати і що далі станеться з героями?\n«Сезон Кіноварі» був придуманий як єдина історія, від початку й до кінця. Звісно, є окремі сцені й лінії, які незначним чином змінюються, коли від поепізодника переходиш до власне тексту, але загалом все йде саме так, як воно колись уявилося. Тільки набагато повільніше. Мушу повинитися й вибачитися перед читачами, бо розраховував, що писатиметься цикл не аж так довго.\nЗ хороших новин: десь третина тому вже готова. 2020-й рік виявився непростим, хоча здавалося б: от ти письменник, усе одно більшу частину часу проводиш вдома. То сиди й пиши – он навіть Джордж Мартін зі своєї самотньої хатинки в горах, де він самоізолювався, бадьоро звітує про значні успіхи.\nТак чи сяк, а поступово рухаюся вперед – і сподіваюся, великий фрагмент з «Драконових Сиріт» упевнить в цьому читачів.\nА ще за ці роки в мене виникло два додаткових сюжети в світі «Сезону Кіноварі». Вони не пов’язані з Мартою. Одна історія відбувається в приморському містечку, інша – по той бік лісу й кордону, в країні песиголовців (і ця друга – поліцейський процедуріал). Сподіваюся, колись дійде черга й до них.\n«Порох із драконових кісток» рекомендовано Міністерством освіти України для додаткового читання у шкільній програмі з української літератури. На вашу думку, які книжки мають бути у шкільній програмі, щоб діти та підлітки хотіли їх читати?\nЯк на мене, формуванням шкільної програми мають займатися фахівці, педагоги. Я би тут радше звернув увагу на те, про що часом забувають: читання художньої літератури не обмежується вмінням складати літери в слова. І література в принципі відрізняється від текстів на упаковці пельменів чи коробці з пилосмоком. Бачити несказане, упізнавати відсилки (та навіть розуміти, що тут – відсилка до чогось!), отримувати насолоду від читання – все це те, в чому допомагає добрий учитель. І це можуть бути як шкільний педагог чи бібліотекар, так і мама, тато, дідусь із бабусею.\nКоли ти розумієш, що у художньому тексті важливий не тільки сюжет, саме тоді книжка стає конкурентноспроможною на фоні інших розваг: кіно, серіалів, комп’ютерних ігор, соцмереж. Коли ти насолоджуєшся тим, як написано текст, коли бачиш неочевидні нюанси, коли згадка про Ланселота чи Цахеса одразу відкривають для тебе ланцюжок асоціацій і допомагають зрозуміти історію на кількох рівнях.\nВ мої часи у шкільній програмі було чимало нудних, але ідейно правильних текстів, були книжки, які варто би давати в інституті… -- але завдяки тому, що мої батьки багато читали мені, я захопився читанням – і от, самі бачите, до чого це призвело.\nТрилогія «Сезон Кіноварі» позначена як підліткова, однак її дві видані книги охоче читають і дорослі. Чи є межа між підлітковою і дорослою літературою?\nЯк на мене, якщо книжка розповідає насамперед про проблеми, характерні саме для підліткового віку, -- це підліткова література. Що не заважає читачам з обох боків цього кордону легко його перетинати: підлітки, звісно ж, читають книжки, які писалися для дорослої аудиторії, а читачі старшого віку охоче беруть до рук і підліткові, й навіть дитячі книжки.\nПрацюючи над «Сезоном Кіноварі», я свідомо закладав певні речі, які побачить і оцінить читач старшого віку. Просто вони не мали переважати, не повинні були перетворити цикл на історію, яка підліткам буде незрозумілою.\nЗнову ж таки, дуже цікаво спостерігати, як відрізняється сприйняття персонажів підлітками й старшими читачами: та ж Марта когось дико бісить, а комусь зрозуміла й суголосна в багатьох моментах.\nВи є куратором серії «Час фентезі» у видавництві «АССА» . Які книги для серії відбирали ви і чому саме їх? Та й взагалі – що радите почитати любителям фентезі й тим, хто лише приглядається до цього жанру?\nЗ наших авторів я порадив цикл про Варту Наталії Матолінець, із польських – книжки Анни Каньтох з циклу «Таємниці…» й багатотомник Рафала Косіка про Фелікса, Нета й Ніку. І ще дуже підтримував ідею видати «Ніж, якого не відпустиш» Патріка Несса – як на мене, це чудовий приклад підліткової книжки, яку залюбки беруть до рук і старші читачів, відірватися неможливо!\nНаталія на той момент, коли «АССА» взялася за «Варту у грі», якраз отримала свої перші літературні відзнаки й інший її цикл мав вийти у «Віваті». Це чудово, коли авторка привертає увагу одразу кількох видавців – а потім і читачів! «Варта» -- це захопливе молодіжне читання, де є Львів, а ще – чари, магічні змагання і, звісно ж, кохання.\nНатомість Анна Каньтох і Рафал Косік – автори вже відомі, багато років вони тішили польських читачів своїми книжками, і, на мою думку, цілком могли захопити наших. Так, зрештою, і сталося: обидва цикли користуються популярністю, деякі книжки вже й додруковувалися.\nПри цьому вони принципово різні: в Каньтох це містико-історичний детектив з елементами фентезі, у Косіка – іронічна наукова фантастика.\nЯ радий, що наші видавці, крім світових англомовних бестселерів, шукають цікаві книжки й у інших країнах – як-от у Польщі. Зрештою, життя там ближче і зрозуміліше для нас, і багато тем польської фантастики суголосні нашим: від спроби розібратися у власній історії до пошуків того образу майбутнього, в якому хотілося б жити.\nВзагалі за останні роки наші видавці, здається, повірили в те, що фантастика (і наукова, і фентезі) може продаватися пристойними накладами. А це широкий спектр найрізноманітніших текстів, написаних під будь-який смак, тому я би радив читачам не боятися нових імен, йти до книгарень, відкривати книжки, дивитися, чи привабив їх текст на перших сторінках – і якщо привабив, давати йому шанс.\nЦе дуже важливо, особливо в нинішні часи, коли через карантинні обмеження люди дедалі менше купують книжки: не забувайте про вітчизняних видавців, голосуйте гривнею за те, що вам дійсно подобається читати. Наші видавці зараз у групі економічного ризику, особливо не великі. А запевняти людей, які дочитали це інтерв’ю до кінця, у тому, що книжки мають значення, мені здається не потрібно.\nЧитайте, радьте улюблені книжки іншим і, будь ласка, бережіть себе в ці непрості часи!\nЙому допомогли піднятися на престол: наче невмисне підтримали під лікоть, подали руку. Пан Кіновар – наймудріший, найдобріший, найсправедливіший правитель – поблажливо кивнув, про щось спитав. Чоловік у костюмі, під яким явно було приховано якісь невеликі, кутасті предмети, розвернув планшет, пан Кіновар недбало поводив пальчиком туди-сюди, махнув рукою, мовляв, усе гаразд, починайте.\nЯк і в тому її сні, що просочився до Марти від батька, пан Кіновар був у сірому, запнутому на всі ґудзики костюмі, – але тепер без стрічки для відзнак. Тільки на лацкані скромно виблискував діамантовий орден, який у променях вечірнього сонця здавався кривавим.\nПерука на голові в Головнокомадуючого теж була тією ж. Пласкувата, чорна, чомусь вона нагадала Марті літаючого ската з «Вітязів Всесвіту». Що там із трьома сяючими волосинками, Марта не знала, просто не бачила з такої відстані.\n– Увага-увага! – прогриміло раптом над рікою. – Говорить Головнокомандувач країни!\nОдин із тих, у цивільному, передав мікрофон пану Кіноварі, той по-пташиному схилив голову – немов йому підсунули гігантського хробака чи гусінь, – але зрештою взяв.\nВін підвівся, пальці лівої руки вклав між ґудзиками мундиру.\nОператор уже розвернув камеру і знімав, сигарета так і стирчала в нього з рота, наче зламане ікло.\n– Отже. – Голос летів над рікою, підсилювався, гримів. Звідкись пролунало плескання крил, двоє качок гайнули над очеретом, помчали в бік міста. Марта чекала на постріл, але ніхто не звернув увагу, всі слухали Головнокомандувача. – Панове офіцери, дозвольте вас коротко ознайомити із актуальним політичним порядком денним. Маємо наступну ситуацію: наші відважні війська в ім’я миру і справедливості продовжують нести службу і виконувати поставлені перед ними задачі. Однак ситуація загострилася. І ми змушені адекватним чином відреагувати на загрозу, яку являють собою події, що відбуваються на Саргаллі.\nЦе що, здивувалася Марта, такі вчення? Типу як з парадом, коли пускають туди-сюди війська на пустій площі. Чи дехто тут порозгублював останні клепки: ріже кроликів і звертається з престолу до старих могил?\n– Саме тому, – провадив далі пан Кіновар, і в голосі його бриніла сталь, – ми нагадуємо вам про обов’язок. Про честь. Про слова присяги, яку ви всі колись склали.\nВін повернувся до одного з прислужників і кивнув. Мікрофон підсилив кинуте вже абсолютно буденним тоном:\nМарта закусила губу і витягнула мобілу.\nДурне я дурисько, ідіотка, якщо вони мене засічуть…\nОдною рукою вона прихилила до себе собаку, другою ввімкнула відеозапис. І дивитися намагалася лише в екран, не на дальній берег, тільки не туди…\nНаче це щось міняло, наче якщо дивитися на екран, не напряму, все побачене губить вагомість, стає несправжнім. Кожен кролик і кожна курка. Кожна крапля, що впала на землю.\nА кудкудакання чи вереск їй, на щастя, не було чути – надто далеко.\nВона дивилася і думала про негрів – тобто про негромантів. Марта завжди ставилася до них як до юродивих. Ну ясно ж: якщо людина збирає зміїні линовища чи кокони бражників, щоб потім спалити на цвинатрі, мимрячи різну абракадабру, – значить, точно не сповна розуму. Хлопці любили шугати їх з могил, щоправда, Чепурун з певного моменту до цього охолов. А потім розповів Марті зі Стефом чому. Ви, сказав, уявіть: сидить на могилі доросла тітка, розклала навколо себе всю цю гімняну таксидермію: шкірки якісь, кістки, чиєсь сушене око, – запалила свічки і тихо так кличе: прийди, синку, прийди, я знаю, ти поряд, повернися, я тебе прийму яким би ти не став, повернися, повернися… Чесно, мене тоді так торкнуло, що ну його на хрін.\nМарта згадала про той випадок майже із ностальгією: були ж часи, жодних тобі історій з драконячими кістками, жодного пана Хаустхоффера, ми були просто дітьми і не заморочувалися політикою.\nІ тому не знали, що політика – це і є справжнє негроманство. Найчорніше й наймогутніше. Невідворотнє.\nХоч ні кудкудакання, ні вереск сюди не долинали, коли впав перший могильний камінь – тихо, з глухим приреченим стукотом, – Марта почула і здригнулася. Фігури в камуфляжі вже йшли від могили до могили і ломиками підважували плити, відвертали їх, рухалися далі. Але цей камінь упав поодаль від них, просто захитався і завалився, і земля там вистрілила вгору. Хтось з почту охнув і прикрив обличчя долонею, хтось почав обтрушувати свій костюм. Пан Голоновкомандувач, Кіновар-Циннобер, чекав, трохи схиливши голову набік.\nМарта збільшила зображення. І подумала, що все це скидається на бекстейдж зі зйомок жахастика.\nНа місці могильного камня з’явився кулак. Потім другий. Руки стирчали з землі, наче хтось тонув і благав про допомогу. І допомогу цю надали: пан Кіновар смикнув підборіддям, кілька людей з почту кинулися, схопилися за забруднені землею, подряпані зап’ястки…\nТіло рухалося десь там, під злеглим ґрунтом. Марта згадала документалку про пустельних ящірок, як вони закопуються в пісок, ворушачи плечима і тазом туди-сюди, розсуваючи шари… П_о_четні врешті-решт подалися назад – і, розсипаючи землю, тіло виринуло на поверхню.\nКласі у восьмому Штоц (покійний Штоц, нагадала вона собі із глузливою педантичністю) повіз їх до Істомля, в любительський музей, який за власний кошт відкрив тамтешній активіст, худорлявий, з ріденькою довгою бородою, він увесь час палив і висловлювався смаковито й нецензурно, хлопці були від нього в захваті, Штоц робив вигляд, що сердиться, але було помітно, що худорлявого поважає. А той повів їх у три зальчики, один менший за інший, і там лежали під склом якісь тьмяні жетони, напівзотлілі папери, стояли манекени в старих одностроях, з дірками на спині, у касках і вузьких повстяних шапках з кокардами. В касках і шапках теж були дірки – круглі, трохи обсмалені по краях.\nХудорлявий пояснив їм тоді, що це – військові однострої початку минулого століття. А людей, які носили ці однострої, простромили жалами, загартованими в драконячій слині. Тоді Аделаїда піднесла руку і сказала, що знає, це аби зробити їх стійкішими, взагалі невразливими, у неї одного з дідусів вшанували такою почестю, і брата бабусі теж. Всі замовкли, а худорлявий засміявся і сказав Штоцу, що в нього дуже освічені учні.\nНа тому, хто піднявся з землі, була точнісінько така сама шинель. І дірка на грудях – один в один, що й логічно: жала ж напевно виготовляли за єдиним кресленням, на спецзаводах.\nВін підвівся, виструнчений, прямий наче спис, і на екрані, при зумі, було видно, як обвалюються з його плечей грудки землі.\nА навколо вже піднімалися інші. Хтось був у шинелі, хтось у вицвілому сурдуті, на двох чи трьох тьмяніли обладунки. Але найчастіше на тілах видно було хіба що сорочки, тільники – пошарпані, напівзітлілі.\nМертві вставали з землі і поверталися до престолу. Багато з кого спало лице, от буквально: плоть зійшла, лишивши тільки кістки та скальп, але зараз, поки вони стояли й дивилися на Головнокомандувача, на місці очних западин, оголених зубів, жовтих вилиць проступала примарна плоть: очі, брови, носи, щоки, вуса…\nЯкі ж вони всі молоді, здивувалася Марта. Які ж вони всі були молоді!..\nБагато хто виглядав як її однолітки, хоча, звісно, траплялися й солдати старшого віку.\n– Панове офіцери, – сказав у мікрофон Кіновар-Циннобер, – дякую за віддану службу! І пишаюся, що ви за першим же покликом відгукнулися, стали, так би мовити, до лав. Завдяки вам і вашим побратимам з інших міст ми, я впевнений, здолаємо тимчасові труднощі й поновимо справедливість.\nМертві мовчали й дивилися на нього. На їхніх примарних обличчях Марта не бачила жодної емоції.\n– І звісно ж, віддана служба Батьківщині варта нагороди. Тому, – Кіновар змахнув долонькою, п_о_четні притягли величезний картонний короб. Один з них офісним ножем, яскраво-жовтим, із тонким висувним лезом, зробив два точних надрізи, відгорнув клапани.\n– Тому кожен із тих, хто прийшов на наш поклик, буде вшанований найвищою з можливих нагород. Кожен отримає орден Безсмертної й Незчисленої Армії.\nВін знову дав знак – і п_о_четні заходилися виймати з картонного короба ордени. Сонце майже сіло, і в світлі смолоскипів ордени яскріли так, що очам було боляче. Але Марта дивилася, не відводила погляд. І продовжувала знімати.\nП_о_четні йшли між могилами, ослизаючись, час від часу струшуючи ногами, коли свіжа земля потрапляла у туфлі. Добравшись до чергового «покликаного на службу Батьківщині», вони зупинялися і встромляли ордени у дірку в грудях, навпроти серця. Ордени були широкі, у формі багатопроменевих зірок, і дірки закривали повністю.\nА ззаду, спокійно подумала Марта, шинель завжди можна підлатати, ніхто й не помітить.\nКільком, щоправда, ордени на одяг причепити не вдалося: тільники розповзалися під пальцями, сорочки рвалися, розпадалися на шмаття. Один з прислужників перелякано озирнувся на Головнокомандувача, але той лише махнув рукою:\n– То вішайте на голе тіло, в чому проблема?\nП_о_четні розгублено перезирнулися. Сперечатися, однак, не наважилися, один подав орден, інший приклав до грудей чергового повсталого з землі і долонею притис міцніше. Промені зірки вп’ялися у шкіру, орден тримався надійно.\nП_о_четні пішли далі.\n– Ці відзнаки, – сказав у мікрофон Головнокомандувач, – зроблено ще за життя покійного Ельфріка Румпельштільцхена, виготовлено із золота, створеного ним власноруч! Велика пошана – і звісно ж, ми вшановуємо нею лише найгідніших.\nМарта відчула, що ще трохи – і мобіла просто випаде з пальців. Вона опустила руку, витерла піт з лоба. Губастий дивився на неї, не спускав очей, навіть, здається, намагався дихати якомога тихше.\n– Так, – погодилася Марта, – вибач. Давай вшиватися звідси, давно вже час.\nВона озирнулася – кістки за її спиною сяяли немов новорічна ялинка. Обрис верхньої щелепи проступав на стелі яскраво й чітко, на додачу ледь помітно пульсував. Зуби, що стирчали зі стелі, в такт цій пульсації спалахували й тьмяніли, і взагалі вся ця ілюмінація мала такий вигляд, наче от-от тупо вибухне, якщо не просто зараз – хвилин за двадцять точно.\n– Мовчи, – попросила Марта Губатого, – і біжи так, як ніколи не бігав. У них там напевно є щось із якісним оптичним прицілом.\nВона поправила сумку, сховала мобілу в кишеню.\nПригнулася і помчала, намагаючись ступати якомога обережніше, кроки робити якнайширші. Щоправда, Губатий усе одно на раз-два обігнав її й рвонув до стежини, а там пірнув у кущі.\nУ неї так спритно не вийшло. Клятий кроличий череп підвернувся під ноги, Марта затнулася, ледве не полетіла носом в пісок, але якось примудрилася в останню мить зберегти рівновагу. Не озираючись – і вже відчуваючи перехрестя прицілів на власній дірявій довбешці, – чкурнула далі, пригнулася, щоб не виколоти очі гілками, лівою долонею прикрила обличчя, правою хапалася за ці ж таки гілки, дерлася нагору стежиною і знай чекала, коли ж гукне постріл.\nХоча в них напевно ж глушники, вона й не почує.\nКоли збагнула, що її взагалі не помітили, відчула суміш полегшення й легкого розчарування. Ломилася ж немов стадо бегемотів, підгледіла стільки різної надсекретної дурнини. А ці глушки ноль уваги, теж мені, охорона, ха!..\nВони з Губатим видерлися стежиною нагору, і Марта не втрималася від спокуси, озирнулася. Ну як можна було не озирнутися, правда?!\nМерці на тому березі нарешті зрушили з місця. Схоже, весь той час, поки Марта з Губатим драпали нагору, пан Кіновар штовхав промову. Тепер він якраз завершував – говорив про те, що наші хоробрі захисники мусять вирушити в далекий, але безсумнівно братський Гулістан, аби раз і назавжди поставити крапку в конфлікті, який порушив стабільність в регіоні й загрожує вихлюпнутися на сусідні країни.\nУ відповідь не прозвучало жодного слова; жодним жестом ті, хто встав з землі, не показали, що взагалі зрозуміли, про що йдеться. Вони просто розвернулися і рушили до берега. Там, де вода впритул підходила до могил і навіть вимила кілька домовин, перший з них, молодий хлопчик в шпичакуватому шоломі, із проіржавілою рушницею в руці, зайшов у річку. Орден, який причепили йому до грудей, перетворився на жмут соломи й листків верби, перехоплений простою ниткою.\nХоча, подумала Марта, може, він завжди і був цим-от жмутом. Не даремно ж є приказка про золото Ельфріка, яке дешевше за торішній сніг.\nХлопчик в шпичакуватому шоломі тим часом йшов і йшов уперед, і коли опинився у воді по груди, течія підхопила цей сухий букетик і понесла. Хлопчик цього не помітив. Він розвернувся і рушив униз за течією. Нитки, що тримали ґудзики, порвалися, шинель розстібнулась і пливла за ним по воді як два великих темно-сірих крила. Рушниця стирчала з води, немов рог дивовижного звіра.\nА за хлопчиком уже крокували інші, по двоє, цілий ліс рушниць, тьмяно блищали припнуті багнети, пливли по воді ордени, що перетворилися на листя й солому.


Вони відкривали Америку. П’яний кагебіст, сватання й повні кишені доларів ᐉ UA-Футбол\nВони відкривали Америку. П’яний кагебіст, сватання й повні кишені доларів\n26 січня 2016, вівторок. 07:59 Оновлено Дата останнього оновлення:\n1 березня 2016, вівторок. 12:38\nЯк карпатівці Сполучені штати підкоряли\nСлідом за київським «Динамо» і дніпропетровським «Дніпром» нагода зіграти в футбол у Сполучених штатах Америки ще за совєцьких часів випала лише львівським «Карпатам». Зрештою, в 1990-му візитами представників недобитої імперії в США й американців до СССР здивувати вже було важко.\nЗа часів «ґорбачовської відлиги» сформований затяжною «холодною війною» мур рушився саме через спорт. Найперше – через хокей. У другій половині 80-х московські ЦСКА, «Динамо» і «Спартак», ризьке «Динамо» провели з представниками Національної хокейної ліги кілька десятків матчів, що посприяло подальшому відтокові великої кількості вихованців совєцького хокею в НХЛ.\n«Динамо» в Америці –\n«Зброд зі всього світу, хокейна коробка і літак на трьох»\nФутбол чи соккер, як його там називають, у США наприкінці 80-х років переживав не найліпші часи. Після перенесеного у 70-ті – першій половині 80-х буму з приїздом у місцеві клуби зірок рівня Пеле, Франца Беккенбауера і Бернда Шустера настав помітний спад. Фактично, у США в ті роки навіть не було повноцінного національного чемпіонату, а гравці збірної країни на міжнародному рівні офіційно вважалися безклубними.\nВтім, з чималою кількістю європейських і латиноамериканських діаспор соккер у Сполучених штатах не міг померти за визначенням. Власне, тому суперники у наших команд були. Нехай і за статусом вони вважалися напівпрофесійними або й зовсім любительськими. Зрештою, мета поїздок українських клубів на зламі історичних епох носила спортивний характер лише умовно.\n«Дніпро» в Америці – «Як Днєпр Дніпром став»\nТреба сказати, що карпатівці впродовж нетривалого проміжку відвідували США у 1990 році відразу двічі. Спершу вони прибули в Даллас, на популярний у ті роки юнацький турнір серед команд, складених з хлопців не старших 19-ти років. У 1989-му нашу державу на цих змаганнях представляли юнаки київського «Динамо».\n- До США ми повезли хлопців 1971 року народження, - згадує наставник динамівців Іван Терлецький. – Талановитий був набір – Олег Надуда, Андрій Зав’ялов, Юрій Солов’єнко. Посіли на турнірі четверте місце, поступившись у півфіналі команді з Клівленда. Мали вигравати, але півфінальна зустріч припала на восьмий день нашого перебування в США, коли згідно медицинських канонів починається вплив акліматизації та адаптації до часових поясів. У хлопців крутилася голова, вони ледве ноги пересували.\nВідразу після цієї зустрічі спонсор клівлендської команди запросив нас зіграти товариський матч у їхньому місті. Річ у тім, що на носі були вибори мера. А той чоловік був кандидатом і хотів здобути прихильність 40-тисячної української діаспори Клівленда. Ми приїхали туди й, трохи перепочивши, розгромили фіналістів даласького турніру 4:0 чи 5:0. Між тим, кандидат оплатив нам переліт не лише до Клівленда, а й до Нью-Йорка, де ми виграли 2:0 ще один матч у місцевої команди, а вже після того повернулися до Києва.\nКоротка згадка про турне динамівців у діяспоральній газеті "Свобода"\nТа що мене вразило найбільше, так це те, скількох знайомих зустрів під час перебування у США. На вулицях і в магазинах постійно чув українську й російську мови. Виникало враження, наче йду по Хрещатику. Зустрів там Вітю Каневського, львівського тренера Рибака, Грінберга. Приємно було побачитися з Іваном Чупенком, котрий у 60-ті виступав за київський «Арсенал», а потім був помічником у Каневського, коли той очолював «Дніпро». Власне, через те Іван потім тривалий час не міг виїхати у США. Така нагода з’явилася після смерті багатої тітоньки дружини Чупенка. Оскільки Іванова кохана була єдиною родичкою покійної, то та переписала на неї всі статки. Звісно, дружина переїхала, а Чупенка не випускали з СССР, оскільки клуб «Дніпро» утримував машинобудівний завод імені Макарова, на той час – об’єкт стратегічного значення. Переїхати до дружини Іван зміг лише з настанням «пєрєстройкі».\nЗ синьо-жовтим стягом у сумці\nЮнаки «Карпат», точніше, львівського спортінтернату, вирушили на турнір до Далласа в квітні 1990-го, невдовзі після Великодніх свят. Для участі у змаганнях заявилося 152 команди. То був фактично футбольний фестиваль, на якому львів’яни не загубилися.\n- Безперечно, ми очікували на теплий прийом, знали, що нас прийматиме місцева діаспора, але попри те величезна увага з боку українських еміґрантів вразила, - розповідає нападник львів’ян Руслан Забранський. – Спеціально для цієї поїздки приготував синьо-жовтий стяг. Звичайно, перевозити його було ризиковано, тому довелося йти на хитрощі. Склав полотнище на самісіньке дно сумки, а згори поклав непрану, зі стійким неприємним запахом форму. То на випадок, якщо совєцькі митники почнуть перевіряти вміст сумки. «У брудних речах вони порпатися не будуть точно» - думав. Але сумок не перетрясали взагалі.\nТому щойно ми вийшли з літака, вийняв той прапор і по ньому нас відразу впізнали наші діаспоряни. Велика кількість земляків зустріла нас вже в аеропорту. У самому Далласі нас розселили окремо, по сім’ях, які зголосилися прийняти гостей. Я жив у суто американській родині з прізвищем Девенпорт.\nСтосовно самих матчів, то грали ми добре. Лише болівійцям, які виграли цей турнір і у 1989-му, і в 1990-му, поступилися. А пригоди зі стягом отримали продовження напередодні нашого першого поєдинку проти американців. Організатори приготували перед нашим виходом червоний прапор. «Ні, ми зі Львова і гратимемо тільки під синьо-жовтими кольорами» - кажемо. Американці трохи посперечалися, мовляв, ви представляєте СССР, може виникнути міжнародний скандал. «Фром Совьєт Юніон» і не інакше. Втім, ми своє відстояли. Врешті, підіймали мій же прапор. Також за нашим наполяганням знайшли запис ще маловідомого тоді славня України.\nПатріотизм юних львів’ян відзначав у репортажі про подію й журналіст видання української діаспори «Свобода» Омелян Твардовський: «Як радісно й зворушливо, було почути з уст юних футболістів вітання «Христос Воскрес!» та неначе хором відповісти «Воїстину Воскрес!» Ще більша приємність була, почути від цих чудових юнаків чисту українську мову, їх зацікавлення нашим спортовим й громадським життям. Таких приємностей досі не зазнавали українські симпатики спорту в принагідних зустрічах із спортовцями з України».\n- Завершився для нас перший у житті виїзд у США в Філадельфії товариським матчем і влаштованим на нашу честь прийомом за містом, де наші земляки зі спортового товариства «Тризуб» збудували цілий відпочинковий комплекс – з футбольним полем, тенісними кортами, басейном, волейбольним і баскетбольним майданчиками, - згадує Руслан Забранський. – Американські українці мають звичку виїжджати туди у п’ятницю ввечері цілими сім’ями. Поки діти граються, дорослі можуть поспілкуватися, попити пива.\n«Закінчилася ця несподівана зустріч надзвичайно зворушливо для українських глядачів, які почули перед трибуною з уст юних львів’ян могутнє, трикратне «Слава Україні!» Вони святково несли в руках наш національний синьо-жовтий прапор» - розповідала у 1990 році газета «Свобода».\nЮнацький турнір у Далласі. 9-15 квітня 1990-го\n«Даллас Горнетс» (США) – «Карпати» (Львів, Україна) – 3:5\n«Ґвадалахара» (Мексика) – «Карпати» (Львів, Україна) – 0:0\n«Карпати» (Львів, Україна) – «Таґуїчі» (Болівія) – 2:3\nТовариський матч. Філадельфія\n«Куґарс – Чорноморська Січ» (США) – «Карпати» (Львів, Україна) – 0:4\nГоли: Ковалюк – 2, Віктор Сидоренко, О-др Грабар\n«Карпати»: Тарас Чопик, Геннадій Кондратюк, Андрій Дидко, Микола Сич, Володимир Кіцул, Михайло Стопець, Олександр Чижевський, Петро Борецький, Іван Ковач, Володимир Ковалюк, Віктор Сидоренко, Олександр Грабар, Руслан Забранський\nТренер – Едвард Козинкевич\n«Директор «Карпат» Юліан Кордіяк щиро привітав усіх від імені львівського клюбу, висловив велике признання американцям, що опікувалися юнаками в Далласі, надзвичайно полюбили українських юнаків і плакали при прощанні перед їх виїздом» - розповідає журналіст Омелян Твардовський.\nЗа словами Руслана Забранського, з роками відразу п’ятеро з 15-ти представників команди, котра в 1990-му році грала у Далласі, виїхали до США і живуть там понині. Зокрема це Петро Борецький і Володимир Кіцул.\nМав змогу стати американцем й тренер юних карпатівців, віце-чемпіон Європи-1972 Едвард Козинкевич. Про це у присвяченій панові Едвардові й виданій нещодавно архіваріусом львівського футболу Юрієм Назаркевичем книзі «Гра триває» розповіла дружина прекрасного в минулому нападника Оксана Козинкевич:\n«У 1993 році Едвард на кілька місяців вирушив за океан (до Філадельфії – авт.) на запрошення діаспори з української футбольної команди «Тризуб». Він був задоволений цією поїздкою: побачив родичів по маминій лінії – вуйну і вуйка, які пропонували залишитися в Америці, де він буде мати великі маєтки. На що Едік відповів, що його маєтки в Україні. З Америки він повернувся з футболками зі зображенням тризуба. Сам у цих майках ходив. Едвард одним з перших у нашому будинку вивісив синьо-жовтий прапор на балконі і телефонував мені, що зі школи наш стяг гарно видно».\n«Американці розповіли, хто такі Бандера і Мельник»\nГоловна карпатівська команда могла відвідати Сполучені штати на запрошення української діаспори ще наприкінці 60-х, невдовзі після сенсаційної перемоги в Кубку СССР. Проте у Москві добра на такий виїзд зі зрозумілих комуняцькій заразі міркувань не дали. Тому й американську мрію галичанам довелося відкласти на 20 років.\nЗ представників «кришталевої» команди відкрити для себе Новий Світ поталанило лише авторові переможного голу у фінальному матчі проти ростовського СКА Володимирові Булгакову, котрий у 1990-му був наставником «зелено-білих» і колишньому ліберо, а на зламі епох помічникові наставника Ростиславу Поточняку. Пан Ростислав якось розповідав, що зустрівся у США з маминим дворідним братом, котрого ніколи до того не бачив. Ще більше пощастило іншому асистентові наставника Габорові Вайді. Він після 20-ти років розлуки побачився зі своїм рідним братом Йончі.\nЗ футболістів у ту подорож, яка розпочалася перельотом на «Іл-62» за маршрутом «Львів – Москва – Шенон (Ірландія) – острів Ньюфаунленд (Канада) – Вашинґтон» пощастило вирушити воротарям Раймондові Лайзансу і Валерієві Паламарчуку, оборонцям Степанові Юрчишину, Андрієві Чикалу, Романові Деркачу, Юрієві Гію, Олегові Гурі і Миколі Сичу, хавбекам Анатолієві Мущинці, Вікторові Рафальчуку, Олександрові Чижевському, Володимирові Шарану, Василеві Леськіву і Михайлові Савці, нападникам Русланові Забранському (на фото), Юрієві Голубу, В’ячеславові Ленделу і Романові Лабі. Крім того, поїхали з командою президент клубу Карло Мікльош, директор Юліан Кордіяк та лікар Олег Пшик.\n- Звичайно, приставили до нашої команди й так званого керівника делегації, тобто, кагебіста, - каже Руслан Забранський. – Не знаю, чи йому щось підсипали, чи він сам чогось напився чи накурився, але поводився він дивно. А вже в аеропорту цього товариша швидко вирахували діаспоряни. «Ми тобі дамо грошей, пий-гуляй, але залиш на цей час хлопців у спокої, - запропонували. – Перед відльотом зателефонуємо і заберемо тебе в аеропорт, звідки скажеш». Той погодився й надалі впродовж турне випарувався.\nМене американський прикордонник теж зупинив. То коли побачив у паспорті, що за два місяці приїжджаю до США вже вдруге. Для Совєцького Союзу то ж була дивина. «Кей-Бі-Джі?» - запитав митник. «Ні, - кажу, - у мене батько комірник на складі». Той посміявся, похлопав мене по плечах і побажав гарної мандрівки.\nЗвичайно, з розповідей Забранського футболісти «Карпат» могли уявити, що їх чекатиме. Однак за гостинністю американські українці перевершили навіть самих себе. Та ж газета «Свобода» анонсувала програму перебування «Карпат» у США ледь не покроково.\nЦитата зі 116-го номера часопису: «Квитки на змагання в передпродажі по 8 дол. і 4 дол. Емеритам (пенсіонерам – авт.) і студентам можна купити в бюрах кредитівок «Будучність» і «Самопоміч» та в галереях «Еко» та «Чайка» При брамі – (вартість – авт.) 10 і 5 дол. Молоді до 10-ти років вступ вільний. Того ж для о год. 7-ій вечора в приміщенні Українського культурного центру (в Детройті – авт.) відбудеться банкет-зустріч з членами проводу та змагунами ФК «Карпати». Квитки – по 25 дол. У зв’язку з цим звертаємось із проханням до нашої громади про поміч. У нас бували вже хорові чи танцювальні ансамблі та індивідуальні діячі українського національного ренесансу і ми їх приймати гідно, гостинно та чисельно. І коли тепер загостять наші спортсмени, ми бажали б прийняти та обдарувати їх однаково, шоб уприємнити їм цю коротку зустріч».\n- Уприємнили так, що будьте здорові, - коментує Руслан Забранський. – З кожного міста ми їхали з набитими доларами кишенями і сумками речей – відео-магнітофонами, джинсами, куртками, кросівками тощо. Господарі тих помешкань, у яких ми жили, вважали за потрібне всунути нам «непомітно» трохи грошенят – в кишеню, сумку чи ще кудись. Ми з нинішнім кумом Володею Шараном жили разом, тож коли приходили ввечері, то викладали все по-чесному на стіл і ділили навпіл. А не спали ми за всі дні перебування у США жодної ночі. Вдень – футбол, екскурсії, зустрічі. Вночі еміґранти водили нас по магазинах. Люди хотіли нас гарно прибарахлити. Хіба ж хтось проти?\nЛише Ромко Лаба постійно нам жалівся. «Не щастить, - каже. – Наче живу у гарної родини, добре годують, гостинні, приємно спілкуватися. А грошей не дають». Подорож вже закінчувалася, поїхали до Детройта. Там години до четвертої ночі гуляли. Прийшов Ромко й ледь ліг спати, як його через годину термосують: «Ставай, йдемо до церкви». «Люди, та мене в Мурованому (село в Старосамбірському районі на Львівщині – авт.) мама щонеділі будить до церкви, - благає Лаба. – Дайте хоч тут відіспатися».\nАле нема про що говорити – мусить йти. Якраз було якесь велике релігійне свято. Після відправи люди там збираються на подвір’ї за церквою. Сідають за столи, п’ють вино, спілкуються. Вийшовши до людей, священник промовив: «Сьогодні разом з нами молився футболіст львівських «Карпат». Ось йому від мене 100 доларів». Парафіяни все зрозуміли. Менше за отця дати вони, звісно, не могли. Наталували Ромкові стільки грошей, що той потім боявся витягувати, казав, що він стільки й не бачив ніколи. До того ж ще й священник подарував свої ледь не на півкілограма золотий хрест і ланцюжка. В аеропорту, повертаючись додому, ми волочили по два-три величезних чемодани з речами. А Лаба жартував: «Нащо вам стільки? У мене все в кишені».\nЗрештою, інтелектуально ми теж розвинулися неабияк. Нам стільки всього показали! Філадельфія, Чікаґо, Клівленд, Детройт, Нью-Джерсі, Нью-Йорк. Були біля пам’ятника Шевченкові поруч із Білим Домом у Вашинґтоні. Також нас водили по музеях УПА. Більшість розказаного там чули вперше. Скажімо, саме тоді дізнався про суть розколу між Андрієм Мельником і Степаном Бандерою. То наша історія, яку від нас старанно приховували тоді і не поспішають розповідати зараз.\nРазом з тим, не скажеш, що до російськомовних ставилися вороже. Таких у нас було небагато, але все ж. Воротар Раймонд Лайзанс, котрий української не знав, якось помітив, що на нього озираються. «Люди, я не москаль, я с Прибалтики!» - каже.\nВолодимир Шаран і Руслан Забранський в компанії американських подруг\nУвагою дівчат ми теж не були обділені. Річ у тім, що поміж наших еміґрантів тоді існувало (може, існує й досі, не знаю) негласне правило: щоб українці одружувалися з українками. Тому мами нам фактично підсовували своїх доньок. «Диви, яка вона у мене гарна, в такому-то університеті вчиться» - казали.\nТурне основного складу «Карпат» до США. 17-24 червня 1990-го\n17 червня. Філадельфія\n«Тризуб» (Філадельфія, США) – «Карпати» (Львів, Україна) – 3:7\nГоли: Забранський – 3, Шаран, Рафальчук, Мущинка, Чижевський\n18 червня. Філадельфія\nЗбірна українських клубів Філадельфії (США) – «Карпати» (Львів, Україна) – 1:3\nГоли: Шаран, Забранський, Лендел\n20 червня. Чікаґо\n«Леви» (Чікаґо, США) – «Карпати» (Львів, Україна) – 1:5\nГоли: Недільський – Лендел – 2, Шаран, Забранський, Лайзанс\n22 червня. Клівленд\n«Львів» (Клівленд, США) – «Карпати» (Львів, Україна) – 2:5\nГоли: Шаран – 2, Лаба, Лендел, Забранський\n24 червня. Детройт\n«Віндзор Вілс» (Канада) – «Карпати» (Львів, Україна) – 0:2\nГоли: Лендел – 2\nЗа словами пана Забранського, усі суперники «Карпат» суттєво поступалися за рівнем майстерності. Але грали з бажанням, билися за кожен м’яч. Через те й певні проблеми у «зелено-білих» в окремих зустрічах виникали. Знаковою в контексті цих матчів подією було також те, що зустріч у Детройті символічними ударами по м’ячу розпочали дві легенди львівської «України» 30-х років – Карло Мікльош і Олександр Скоцень. Останній, дивом виживши через підлість одного з партнерів за київським «Динамо» у часи Другої світової війни, потім перебрався до Європи, виступав за бельгійський «Шарлеруа» і французьку «Ніццу», а звідти – в Канаду, де й помер 1 вересня 2003 року у 85-річному віці.\nПеред відправкою назад до Львова українська делегація виявила, що в аеропорт прибули не всі ті, хто прилетів у США. Не вистачало нападника В’ячеслава Лендела.\n- Ледь кинулися на пошуки, як один діаспорян передав слова Лендела, що той залишається й щоб ми його не чекали, - розповідає Забранський. – Так і живе у Штатах В’ячеслав понині. Пропонували залишитися й мені. Мав виступати за «Мангеттен» з Нью-Йорка. Обіцяли зарплату 5000 доларів. Таких грошей в українському футболі тоді не було й близько. Мені вже навіть форму видали – костюм, куртки, кросівки. Я обіцяв повернутися, але вдома відновився сезон, втягнувся й уже про Америку не думав.\nКоли повернувся додому, то батько з мене сміявся: «Тільки ненормальний може бути в Америці два рази й обидва повернутися. Думав, ти там залишишся і ще мені на старість Америку покажеш». Але я чомусь вірив і вірю, що буде лад і в нашій державі. Тому й підтримував обидва Майдани. І підтримуватиму такі рухи й надалі.\nА з закордоном мені відтоді більше не щастило, хоча мав запрошення з бельгійського «Льєжу», англійського «Ноттс Каунті». А навесні 1999-го, коли кликали у «Ґалатасарай» і «Вердер» вже навіть збирався вилітати до Бремена. Але прохає Анатолій Заяєв, котрий тоді тренував «Прикарпаття»: «Відіграй ще один матч, нам дуже важливо від донецького «Металурга» виграти». Послухав. І отримав на 15-й хвилині страшну травму – розрив хрестоподібних зв’язок. Після того вибув надовго, вся кар’єра пішла шкереберть. А мені було лише 28.\nНайцікавіше, що втративши за підсумками візиту до США Лендела, «Карпати» у сезоні-1991 підсилилися уродженцем Чікаґо, 23-річним українцем за походженням Богданом Недільським, котрий грав проти львів’ян у складі чікаґських «Левів» і навіть забив у тій зустрічі єдиний гол своєї команди. До речі, першим тренером цього гравця у школі «Чорноморської Січі» був вище згадуваний Іван Чупенко.\n- То була ініціатива Богдана, - згадує Руслан Забранський. – Він побачив, як ми граємо і захотів виступати за «Карпати». Може, щось би йому й вдалося, бо хлопець був справді талановитий. Але свідомість Недільського перевернув візит до Азербайджана, на матчі проти «Динамо» з Ґянжі і «Карабаха» (UA-Футбол розповідав про той нестандартний виїзд у матеріалі «Мороз по шкірі. П’ять українських матчів Карабаху» - авт.). Озброєні люди, фотографії і плакати Саддама Хусейна в Аґдамі – Богдана кидало в холодний піт. А коли ми сіли у транспортний літак і загули пропелери, Недільський побілів. Він засунув у вуха навушники і намагався відволіктися. Але навряд чи між цим гулом було чути музику. Після прильоту до Львова Недільський сказав: «Досить. То не для мене». І повернувся у США.\nМіж тим, у 1991-му зібрана філадельфійською організацією «Тризуб» американська команда здійснила візит у відповідь до Львова. Офіційно то були урочини, присвячені 80-річчю утворення спортової організації «Україна».\nГулянка в США\n- Погуляли ми тоді з американцями на славу, - згадує Руслан Забранський. – Показали нашим друзям Львів, пообливалися шампанським. Американці в одних плавках бігали. Найкумедніше почалося, коли винайняли трамвая і каталися на ньому вулицями Львова всю ніч. Потім вирішили поїхати до нашого гуртожитку на Погулянку. Водійка Руслана припаркувала трамвай на зупинці навпроти дому й пішла пити шампанське разом з нами. Так ми всі позасинали. А коли попрокидалися о десятій ранку, то виявили, що рух трамваїв по сьомому маршруту був паралізований.\nВласне, на тому матеріали з цього циклу вважаємо вичерпаними. Трьома окремими розповідями UA-Футбол спробував згадати про всі відомі до нинішнього донецького вояжі українських клубів до Північної Америки. Точніше, навіть більше, ніж усі, бо не менше половини турнірів і матчів, про які не розповідала совєцька преса, були виявлені в процесі розмов з їх учасниками, а також під час вивчення тогочасної американської преси. Тому й не здивуємося, якщо окремі північноамериканські подорожі клубів увагою оминули. Більше того, спілкуючись з Іваном Терлецьким про турнір у Далласі у 1989-му, вдалося дізнатися, що в 1992-му той же тренер возив до США вихованців динамівської школи 1981 року народження.\n- Переді мною ось навіть чемпіонський кубок з того турніру в Орландо зараз стоїть, - каже Іван Іванович. – Записи нещодавно повикидав. Ніхто ними не цікавився досі, то й думав, що не поцікавиться вже взагалі. Ми тоді на два дні спізнилися. Прилетіли з Москви у Маямі, а звідти автобусом в Орландо. То змушені були надолужувати згаяне, по два матчі на день грали. І нічого, виграли турнір, хоча його склад був представницький, чимало команд з Англії і Франції тоді приїхали. Найважчою була зустріч проти англійців у півфіналі. Її з великими труднощами виграли 1:0. Зате у фіналі перемогли юнаків з Орландо 6:0 чи 7:0.\nУ статті: Володимир Шаран США Руслан Забранський Динамо (Київ) Ростислав Поточняк Карпати (розформований 2021) (Львов) Эдуард Козинкевич Габор Вайда Карло Мікльош Богдан Недильский Раймонд Лайзанс Иван Чупенко Иван Терлецкий Олег Надуда Вячеслав Лендел\nДженоа не буде виплачувати 20 млн євро тренерському штабу Шевченка. Українець залишається на контракті 28\nотличная статья! особенно понравилось про гэбиста с "человеческим лицом")\nХорошая статья! Респект журналисту! Руслан Забранский,уже тогда был патриотом своей страны! Перевезти в те времена сине-желтый флаг с Москвы в Нью-Йорк,дорогого стоит! Да и не безопасно было,могли и закрыть надолго!!!\n[quote datetime=" 27.01.2016 00:58 " author="koaal (херсон)"] " Только вот Бандера никогда не стоял во главе страны, тем более, такой большой, которой руководил Сталин, и Бандера не уничтожал миллионами, как Сталин, СВОИХ сограждан, не морил их голодом, не ссылал в лагеря, где большая половина людей умирала от непосильных условий содержания и рабского труда... Сталин тиран и душегубец, которого не знала история, разве что Гитлер стоит где-то рядом. Но, опять таки. Гитлер не уничтожал миллионами СВОИХ сограждан-немцев, он делал все для своей Германии. Да, идеология у Гитлера была страшной для других национальностей, но он не был таким душегубом людей своей страны, которым был Сталин... И Бандере до этих двух упырей рода человеческого так далеко, как до известной всем столицы некоего государственного образования р.а.чки" [/quote]Всё дело в личности и тенденциях, которые не были доведены до намеченной точки. "История не терпит сослагательного наклонения" (с).\nВот именно, что не терпит - Сталин самый жестокий изверг и изувер рода человеческого не только в ХХ веке, но и во всей истории человечества! Вторым без вопросов - Гитлер...\nБуло би гарно теж написати про тур Динамо Київ до США в 1976 році перед Олімпіаду в Монреалі. Те ж саме клуб готувався представляють СССР на Олімпії.\nЯ поїхав як новак з довма старшим болійниками до Вашінґтону на RFK Stadium дивитися Динамо проти Борусія. Друга гра була в Чікаго на рахунок 3-3.\nУ 1992 році я був присутній на грі між Україною та США в Rutgers Stadium, Пискатавей, Нью Джерзі. Це була друга гра збірної Україні яка більше менше з планована бувшими тренером США Евгеном Чижовичом.\nДуже цікаво було почитати. Дякую за такий матеріал!)\n[quote datetime=" 26.01.2016 20:46 " author="koaal (херсон)"] " Все вірно. Але не потрібно забувати, що Бандера хотів правити в своїй Україні (причому, зовсім не в теперішніх кордонах) як диктатор, бравши за приклад Мусоліні, Гітлера та Хорті (та й Сталіна також, якщо відкинути всі ідеологічні прибамбаси), і зазначав, що там влада сильна і країні сильна, де є диктатори, а де панує демократія (і приводив як приклад Чехословаччину та Францію) - ті країни нежиттєздатні в тих умовах 1940 років... А щодо процвітання України... Ще ніхто не знає і не дав дійної поради, як до цього процвітання дістатися" [/quote]пелена не глазах, мука в голове: Сталина клянут в тирании, а Бандеру с такими же повадками превозносят!\nТолько вот Бандера никогда не стоял во главе страны, тем более, такой большой, которой руководил Сталин, и Бандера не уничтожал миллионами, как Сталин, СВОИХ сограждан, не морил их голодом, не ссылал в лагеря, где большая половина людей умирала от непосильных условий содержания и рабского труда... Сталин тиран и душегубец, которого не знала история, разве что Гитлер стоит где-то рядом. Но, опять таки. Гитлер не уничтожал миллионами СВОИХ сограждан-немцев, он делал все для своей Германии. Да, идеология у Гитлера была страшной для других национальностей, но он не был таким душегубом людей своей страны, которым был Сталин... И Бандере до этих двух упырей рода человеческого так далеко, как до известной всем столицы некоего государственного образования р.а.чки\nОчень интересные статьи вышли, Спасибо огромное за них. Вспомнил те года, когда важнее всего было для всех людей из СССР прибарахлиться, побольше долларов заработать, а лучше получить на халяву... Все без исключения команды, вылетающие за рубеж, возвращались прибарахленными под завязку. Все без исключения. Ну, и понравилось высказывание Забранского "Также нас водили по музеям УПА. Большинство рассказанного там слышали впервые. Скажем, именно тогда узнал о сути раскола между Андреем Мельником и Степаном Бандерой. Это наша история, которую от нас тщательно скрывали тогда и не спешат рассказывать сейчас"... Вот именно, наши идеологи не спешат рассказывать всю правду про тот раскол, и еще не скоро расскажут, потому что невыгодно, ведь вся правда может бросить тень на Бандеру, которого слишком идеализировали в теперешней Украине\nПора вже зрозуміти, що свідомі врівноважені націоналісти поважають та шанують Бандеру за його подвиг в ім"я України. Хто цікавиться більш глибше його діяльністю без великих зусиль знаходить і не занадто чепурні діяння Бандери. Але принципово служінню ідеї незалежності та процвітання України він віддав все своє життя.\nВсе вірно. Але не потрібно забувати, що Бандера хотів правити в своїй Україні (причому, зовсім не в теперішніх кордонах) як диктатор, бравши за приклад Мусоліні, Гітлера та Хорті (та й Сталіна також, якщо відкинути всі ідеологічні прибамбаси), і зазначав, що там влада сильна і країні сильна, де є диктатори, а де панує демократія (і приводив як приклад Чехословаччину та Францію) - ті країни нежиттєздатні в тих умовах 1940 років... А щодо процвітання України... Ще ніхто не знає і не дав дійної поради, як до цього процвітання дістатися\nНасчет хоккея, так советские клубы совершали турне по НХЛ и раньше... Да и вообще по Северной Америке здорово катались. Киевский Сокол, например, в разных городах Канады (если не ошибаюсь, в 1988-ом, но может и раньше, смотреть Футбол-хоккей нужно) провел несколько матчей с олилмпийской сборной Канады, причем многовато, около десятка\nСпасибо за эти материала! Очень клево и РЕСПЕКТ!\nЖаль что сейчас спонсоров для таких поездок что-то не видно а уровень чемпионата по футболу (соккеру ) в США ( MLS ) значительно вырос за 25 лет и интерес встреч с украин. командами есть.....\nЕсть спонсоры. Шахтер же приглашают :)


Світлі очі, в яких начебто відбивається небо чи водна гладь, прекрасні. Блакитнооких красунь оспівували поети, художники та музиканти. А зараз дивовижний відтінок можна зробити ще виразнішим. Для цього потрібно лише правильно підібрати макіяж для блакитних очей!\nЧим відрізняється макіяж для блакитних очей?\nУ нюдових тонах майже немає обмежень, а ось далі потрібно враховувати кольоротип. Найчастіше блакитнооким дівчатам підходять теплі кольори – молочний шоколад, пудровий, персиковий, золотистий та мідний. Але якщо зовнішність контрастна, а шкіра – бліда, то варто поекспериментувати з графітовими, сірими, синьо-зеленими та фіолетовими тонами!\nПомилки макіяжу для блакитних очей\nБудь-які прийоми та техніки потрібно адаптувати під себе та свій кольоротип, інакше результат буде зворотним. Крім неправильного вибору відтінків, є ще кілька поширених помилок, про які ми зараз розповімо.\nЦе класична помилка макіяжу на пострадянському просторі. Так, блакитним очам дуже йдуть блакитні тіні, але вони мають бути темнішими або світлішими на кілька тонів. Інакше все зливається в однорідну бляклу картину, і очі здаються тьмяними.\nЯкщо в тебе світлий і не надто контрастний кольоротип, то насичена чорна підводка здатна перетворити твої очі на щілинки. Зверніть увагу на сірі та коричневі відтінки різної насиченості.\nНадмірний контраст – це погано, але його повна відсутність не грає на руку. Світлі очі у поєднанні зі світлими віями, тінями та світлою шкірою – і ось обличчя перетворюється на нудну безлику маску!\nЯкщо ти використовуєш рідку підводку або гель, який не тушуєш, не наноси його по всьому контуру очей. Слизову взагалі треба підводити дуже обережно, тому що це далеко не всім йде.\nОдного відтінку очей недостатньо, щоб підібрати косметику. Потрібно враховувати кольоротип загалом, а особливо – волосся, яке й визначає контрастність зовнішності.\nМакіяж для блакитних очей та темного волосся\nТака контрастна зовнішність ніби створена для яскравих тіней усіляких кольорів. Для повсякденної бази підійдуть блакитні, сірі та срібні відтінки. Дуже ефектно виглядає запорошена троянда і такий же припилений фіолетовий.\nМакіяж для блакитних очей та світлого волосся\nВикористовуй пастельні тони у всьому їхньому різноманітті. Якщо у тебе холодна зовнішність – зверни увагу на сірий, а якщо тепла – світло-коричневий.Додати яскравих акцентів допоможуть срібні та золоті пігменти відповідно. Ще зверни увагу на сіро-блакитні та ніжно-рожеві кольори, а для вечірнього образу візьми їх темні варіації.\nМакіяж для блакитних очей та рудого волосся\nДля такої яскравої зовнішності досить найпростіших нюдових відтінків. Якщо хочеться фарб – зверни увагу на фіолетову палітру та мідні тіні. Для яскравого макіяжу також відмінно підійдуть шоколадні, золоті та бордові кольори. А ось зовсім холодні використовуй обережно, з урахуванням підтону шкіри!\nПриклади правильного макіяжу для блакитних очей\nМакіяж – це справжнє мистецтво, тому тут немає єдиних стандартів та канонів. Та й тренди постійно змінюються, причому іноді діаметрально. Але ми зібрали кілька базових прикладів, які тобі точно підійдуть.\nВибирай бежеві або світло-сірі тони, без різких контрастних переходів та смоки-айс. Дорисуй тонку міжвіську стрілку і обов’язково нафарбуй вії, якщо свої у тебе світлі.\nВвечері можеш експериментувати з яскравими та насиченими рожевими, фіолетовими або рудими кольорами.Особливо це гармонійно виглядає з контрастною від природи зовнішністю. Для світлого кольоротипу не роби занадто темного макіяжу.\nОбережно використовуй кольорові блискітки, щоб вони не заглушали відтінок твоїх очей. Зверніть увагу на шиммер і пігменти мідних, золотих або срібних відтінків. Цікаво виглядає напівпрозорий глітер, хамелеон та голографік.\nЯкщо в тебе світле волосся і вії, роби ніжніші та світліші смоки-айс, інакше додаси собі віку. Заміни чорний на коричневий або графітовий, а яскраві кольори приглуши. Контрастна зовнішність – навпаки, виграє від насиченіших відтінків.\nКотячі стрілки дуже хороші, але їх потрібно правильно конструювати під форму очей.Для світлого кольоротипу поєднуй їх із максимально нейтральним макіяжем, а для контрастного – можеш спробувати східні образи.\nДля власниць блакитних очей міжреснична стрілка – справжня знахідка, бо вона миттєво робить погляд виразнішим. Заодно можна візуально збільшити очі або візуально підняти зовнішні куточки за рахунок форми.\nЯскрава туш із блакитними очима виглядає дуже екстравагантно і точно приверне увагу. Використовуй її, якщо хочеш додати в образ сміливу особливість.\nБлакитні очі ідеально поєднуються з різнокольоровими підводками, які можуть візуально підкреслити, поглибити або змінити відтінок. Можеш навіть спробувати кольорове обведення за контуром, але тоді обов’язково тушуй її.\nВіковий макіяж для блакитних очей\nОдразу відмовся від чорного і надто яскравого кольору, тому що вони будуть старіти і підкреслювати недоліки. Для вікового макіяжу блакитних очей ідеально підходять бежеві та світло-сірі тіні з витонченою міжресничною стрілкою та гарною тушшю.\nМакіяж для блакитних очей з навислим віком\nВикористовуй смоки-айс, але промальовуй перехід вище до брів та скронь, а свою складку замаскуй. Якщо потрібен холодний відтінок, спробуй замінити сірий на молочний або курявий беж.\nМакіяж для блакитних очей – покрокові фото\nНеможливо перебрати всі цікаві варіанти за один раз. Ми зібрали серію покрокових майстер-класів, які допоможуть тобі в експериментах та виборі образів!


Інструктор фізкультури - http://vinbilkadnz1.jimdo.com/\nГрупа молодшого віку №2 "Краплинка"\nГрупа середнього віку "Сонечко"\nГрупа старшого віку "Зіронька"\nГрупа раннього віку "Малинка"\nГрупа молодшого віку№1 "Ромашка"\nГайбура Марина Володимирівна - вихователь фізкультури. Закінчила Барський гуманітарно- педагогічний коледж ім. М.Грушевського за спеціальністю " вихователь дошкільного віку".\nДесять порад батькам\nвід інструктора з фізичної культури\n4. У жодному разі не наполягайте на продовженні тренувального заняття, якщо дитина не хоче займатися. З'ясуйте причину відмови, допоможіть їй і лише після цього продовжуйте заняття.\n7. Не змінюйте занадто часто набір фізичних вправ, нехай дитина виконує комплекс вправ, що їй подобається, як можна більше, щоб міцно засвоїти вивчені рухи.\n10. Пам'ятайте три непорушних правил закону, які повинні супроводжувати вас у вихованні дитини: РОЗУМІННЯ, ЛЮБОВ I ТЕРПІННЯ!!!


Студентська екологічна конференція – Фаховий коледж\nУ Коледжі НФаУ квітень місяць оголошено місячником екології. У зв’язку з цим циклова комісія медико-біологічних дисциплін, клуб «СПЕКТРУМ» під керівництвом викладача Цибульник Л.О. та за участю викладачів Абідової Т.С., Мартиненко А.Є., Чернявської І.В., а також викладачів іноземних мов, провели студентську екологічну конференцію «Екологічні проблеми сучасності та здоров’я людини різними мовами».\nДоповіді студентів було представлено різними мовами: англійською, німецькою, французькою та білоруською. Особливо хотілось би відзначити доповіді: «Plastic islands in the ocean» – Никитенко Григорія гр.Ф-32, «Les problèmes environnementaux sur la Terre. Comment les résoudre?» – Поліщук Світлани гр Ф-13, “Die Luftverschmutzung” – Жадан Анастасії гр.Ф-11, які відрізнялись актуальністю та науковістю.\nУ конференції також взяли участь студенти Чугуєво-Бабчанського лісного коледжу – Борисова Юлія, Варганова Дар’я під керівництвом викладачів Ушакової Л.Л. та Михайленко В.С.\nСподіваємось, що такі зустрічі стануть традицією, тому що вони сприяють не тільки вихованню у молоді дбайливого ставлення до природи, середовища, життя, а й вчать говорити про життєво важливі проблеми, на різних мовах.\nPrevious Previous post: Спортивно-військові змагання між юнаками перших курсів\nNext Next post: Ярмарок прикладних професій


"Сім'я" Дэвида Берга - це релігійна організація протестантського характеру , однак з наявністю своєрідних тільки їй властивих догматів (" флирти-фишинг" та ін.), що перетворюють її вже в культ скоріше псевдохристианской орієнтації з язичеським ухилом.\nЧас створення Бергом свого навчання й своєї групи збіглося згодом розквіту руху хіпі в США. До новоявленого "біблійному патріархові" почали стікатися молоді люди, що бродяжать, наркомани, алкоголіки, бездомні. Берг запевняв їх, що стати "дочкою" або "сином" Бога може кожний. Для цього досить полюбити один одного, Любов є вищим принципом буття життя й віри. Якщо ви любите Бога, то й Бог любить вас, але якщо ви любите інших, то тим самим виражаєте любов до Бога. А любов по Бергу, - усе, що приносить задоволення. Виходячи із цього, блуд - ефективне засіб порятунку душ, а діти, зачаті в ході такого "місіонерства", - діти Христа. Але цього мало. Диявол опанував миром. Він приваблює людей матеріальними цінностями, щоб відвернути їх від Христа. Тому грішникам, в число яких "Діти Бога", природно, не входять, необхідно покаятися й прийти до Христу поки не пізно, тому що відплата близько. Все це Берг виклав у своїх "Листах", перше з яких з'явилося в 1969 році. Викриття пороків суспільства сполучається в них з непристойними історіями, непристойними ілюстраціями, міркуваннями про скорботну долю миру .\nНа початку 70-х років Берг, що величав себе до цього часу "Мойсеєм" і "батьком Давидом", написав книгу "Закон любові", що містить серед інших "світлих думок" Берга й таке: "У сексі немає абсолютно нічого дурного - до тих пор, поки все йде по любові... не важливо, з ким, не важливо, у якому віці..". Як установив суд, на практиці виконання цієї оригінальної філософської концепції полягало в тім, що дітей змушували мати сексуальні відносини з дорослими й один з одним, починаючи чи ледве не з дитячого віку. Дітей змушували повірити, що це частина повсякденного життя, норма. Пытавшиеся відмовитися від виконання цього обвинувачувалися в бездуховності.\n"Листа Мо" оспівували любовні пригоди в славу Бога, головними героїнями яких були "рибки любові". От одна з ілюстрацій до такому "Листу": на одному малюнку - "людське море", у якому плавають самотні й багато одягнені риби - чоловіка, не знаючі, куди себе діти. І от на їхньому шляху виявляються "божии сирени" прижимающие Біблію до пишних напівголих грудей. Носительки духовної істини, вони перетворюються в наживку на гачку, що ловить золотих рибок для самого Мо .\nЛідер "Сім'ї" прямо проповідував обман як засіб "виживання": "Коли закон, політика й соціальний тиск змушують вас пристосовуватися, це не гріх причинятися, що ви зробили так... Адже ваш розум і ваше серце залишилися тими ж самими" .\n"Мій найбільший страх - це те, що свідки (із числа адептів культу) брехали судді", - це слова людини, що знає "Сім'ю" зсередини, по приводу судового процесу над цим культом.\n"Сім'я" ("Діти Бога") Дэвида Берга класифікована як деструктивна релігійна організація (тоталітарна секта, деструктивний культ) в:\n· книге А. И. Хвыли-Одинтера "Опасные тоталитарные формы религиозных сект" (1996 р.) ;\n· "Итоговом заявлении Международного христианского семинара "Тоталітарні секти в Росії", що прошли 16-20 травня 1994 р. у м. Москва ;\n· Вербальной ноте Посольства Федеративной Республики Германии ;\n· "Итоговом заявлении участников российской научно-практической конференції "Тоталітарні секти (деструктивні культи) і права людини", минулої в Санкт-Петербурзі 12 січня 1996 р. , а також в офіційних "Звертанні до росіян..." і "Звертанні до засобів масової інформації..." учасників цієї конференції ;\n· Инициативном письме - депутатском запросе депутата Государственной Думи Російської Федерації Н. В. Кривельской Міністрові внутрішніх справ Російської Федерації генералові армії А. С. Куликову (січень 19.97 р.):\nКульт був заснований в 1967-68 р. у Південній Каліфорнії американським пастором Дэвидом Брапдтом Бергом [2,11]. Берг проголосив себе Мойсеєм-давидом, або "Мо", і заснував молодіжну комуну для вивчення Біблії "отроки для Христа". У пресі за нею закріпилася назва "Діти Бога" .\nЖиття в комуні, де "всі разом і вся загальне", проповідь "загального добра", "вільна любов" і т.п. - вcе це залучало сотні й тисячі молодих людей з гарних сімей в автоматично Берга, що подорожував по Америці. Проповідь сексуальної волі й загибелі грішного миру привела до збільшенню числа послідовників, які стали називати себе "Сім'єю Любові" .\nЛюди, які виражали бажання вступити в "Сім'ю Любові", повинні були кинути роботу або навчання, переписати на ім'я секти всі свої заощадження й майно, так само як і очікувана спадщина .\n"Сім'я" - це досить закрита організація, створюється враження, що ми знаємо про цю секту тільки те, що вона хоче, щоб ми знали . Необмежена влада й божественний авторитет Берга реалізувалися в секті в вимогах найсуворішої дисципліни. Вони були лаконічні й строгі: "Слухайся, підкоряйся й виконуй!". Своїх послідовників - ягничок - він змушував жебрати й приносити йому щодня, "для Христа", певну суму грошей. "Ягнички" пророка Мо об'єднані в "отари" на чолі з пастирем. Над ними коштують "єпископи" і "архієпископи" .\nДо 1987 р. у культі практикувалося явище за назвою " флирти-фишинг", що полягало в тім, що молоді й гарні послідовниці культу ("ловці для Ісуса", "повії Добродії") "гранично близько" спілкувалися із чоловіками, з якими вони знайомилися в барах і клубах. В якості "відповідного дарунка" від останніх очікувався вступ в організацію або, принаймні, велике грошове пожертвування. Представники "Сім'ї" завжди називали це "особливим методом евангелнзации й наданням деяким людям можливості наблизитися до Бога". Британський суд 1995 року й ще раніше поліція багатьох країн кваліфікували це явище як форму проституції.\nЗгодом діяльність Берга і його сект стала викликати різкі протести батьків, чиї діти потрапили в "сім'ю". Були створені комітети з їх порятунку. Головний суддя штату Каліфорнія почав розслідування. "З міркувань безпеки" і через "активізацію сатанинських сил" "пророк" велить своїм адептам терміново покинути Америку. Починаючи з 1972 року "Діти Бога" стали розселятися по усьому світі.\nДіяльність служительок "божої любові" постійно направлялася й з самого початку ретельно контролювалася. Один з "Листів Мо" говорило: "Боже провидіння перетворює ваше тіло, груди вашу й ока в принаду, до якої неминуче й неминуче потягнуться багаті рибки. Ви повинні проникливо дивитися їм в очі, щоб вони відчули любов і духовність... Почавши oxoту "божих рибок" у ресторанах і нічних барах, ми зможемо залучити до "Дітям Бога" чоловіків у костюмах і краватках у віці від тридцяти до шістдесятьох років, а не брудних хіпі, підмітальників вулиць, бородатих і сопливых молодиків" .\nЗа даними офіційних документів, виданих для користування сектантської ієрархією, клієнтами рибок Мойсея-Давида тільки в перші місяці оголошеного їм еротичного "хрестового походу" походу стали 5155 чоловіків, у тому числі 1700 промисловців, 1093 службовців, 459 студентів, 429 комерсантів, 381 политий. діяч, 230 фермерів і 85 журналістів. Інші особи не віднесені до який-небудь із професійні категорії .\nОднак, як це не виправдувати "божою любов'ю", те, чим займалися "рибки" лророка Мо, називається однозначно: "проституція". По цій статті кримінального кодексу й стали переслідувати органи охорони порядку містера Берга. Ушивши від поліції в Іспанії, а потім і в Португалії, Мо зробив у компанії гарему з особливо наближених до його особи "рибок" турне по громадах "Дітей Бога", розкиданим по всьому світлу, і осів, як думають французькі журналісти, в одній із країн Латинської Америки. Існує, щоправда, і інша версія, відповідно до якої "пророк" знайшов пристановище собі й своєму скандальному "сімейству" у Гонконгу. Змушений трохи згорнути діяльність своїх "рибок" у США й більшості країн Заходу, пророк розпусти направив своїх адептів у країни, що розвиваються: Індію, Бразилію, Мексику. Але і тут дурна слава бігла спереду "Дітей Бога". Як повідомила газета "Монд", більше 20 членів "Сім'ї любові", в основному громадяни США й Франції, були арештовані після лічених днів перебування в Єгипті. Проти них було висунуто обвинувачення в "здійсненні діяльності, що наносить збиток мусульманської релігії" [15.16].\nНезважаючи на все мінливості долі й похилий вік, Мо продовжував призивати свою паству до "уседозволеності Божої любові" . "Сім'я" була заборонена в 1978 р. у Франції після того, як їй було інкриміновано примус своїх адептів до заняття проституцією .\nХристина Джонс в 1994 році виграла судову справу про грошовий компенсації за злочини культу, жертвою яких вона стала в дитинстві. По її оповіданням, до того, як вона залишила культ, у віці 12 років вона вже мала полові відносини як мінімум з 25 чоловіками. "Я розумію тепер, що було зґвалтування, оскільки це було без моєї згоди. Але тоді я думала, що це частина повсякденного життя, - сказала на суді Христина. - Якщо би я відмовилася, я була б обвинувачена в бездуховності, як це називали, і покарана..." .\nВ 1979 році культ був змушений тимчасово піти в підпілля, а самому Бергу довелося ховатися, скитаясь із країни в країну .\nКульт привселюдно відрікся від Д.. Берга, визнавши його злочинцем, але, незважаючи на це, представники "Сім'ї" заявляють: "Дэвид Берг - це пророк для нас, по пророк, що іноді помилявся".\nКоли в 1994 р. "Сім'я" оголосила про смерть свого "пророка" Д. Берга, він уже протягом багатьох лет перебував під дією міжнародного ордера на його арешт. У листопаді 1995 р. Верховний суд Великобританії визнав, що секта "Сім'я" протягом майже двох десятиліть практикувала масове розтління малолітніх дітей (до цього часу "Сім'я" уже розвила повномасштабну діяльність на території Росії) . Серед інших порушень, визнаних судом, порнографія, у тому числі дитяча, проституція як метод вербування нових членів, а також одержання пожертвувань.\nЯк установив британський суд в 1995 р., секта "Сім'я", що проповедали "всесвітню любов до всім і кожному", стосовно своїх маленьких членів широко практикувала тілесні, а також принижуючі ребенка покарання. Діти били, залишалися одні в ізоляції на довгий час, піддавалися публічним приниженням, принуждались мати сексуальні відносини з дорослими й один з одним, починаючи чи ледве не з дитячого віку .\nМойсей-Давид не обмежився лише проповідями про "божу любов". Він особисто прийнявся проводити в життя свою теологічну доктрину, пославши на панель свою власну дружину, а слідом за нею й дочка: "Бог віддав Сина, чому б мені не віддати свою дружину? В ім'я слави Ісуса Христа треба йти до кінця. Дозволено все, що називається "любов'ю" . Одна з його дочок, що залишила культ і ставшая його лютим ворогом, розповіла, що вона піддавалася "сексуальним приставанням" з боку свого батька з 8 років. Не гидував "батько Давид" і відвертою дитячою порнографією. Танці дітей у голому виді й інші більше відверті сцени знімалися на відстібання й доставлялися самому Бергу. Як установило поліцейське розслідування 90-х років, з приблизно 1000 дітей, залучених у культ у Великобританії за десятилітній період, умер як мінімум 116 .\nНа тім же процесі, а також на процесах в 1991-93 р. в Австралії, Іспанії, Франції, Аргентині було визнано, що немає доказів незаконної діяльності "Сім'ї" у цей час . Поліція цих країн тоді провела серію рейдів по будинках "Сім'ї". Сотні дітей були на час ізольовані від їх рідних - членів організації. Але поліції не вдалося зібрати конкретних доказів . І проте, релігійна організація Дэвида Мозе Берга "Діти Бога" ("Сім'я") заборонена в США й піддається судовому переслідуванню у Німеччині .\nОрганізація "Сім'я" пережила дві "реорганізації", а в 1978 році Дэвид Берг навіть формально "розпустив організацію через серйозні порушення й зловживань владою деякими лідерами групи". В 1987 р. керівництво "Сім'ї" заявило про повну заборону практики " флирти-фишинг" через "зрослої небезпеки зараження Спидом" і відмові від своїх старих поглядів про тім, що "вік не важливий, головне -любов". У Великобританії "Сім'я" навіть офіційно відреклася від Дэвида Берга, визнавши його злочинцем. Так що формально нинішні лідери "Сім'ї" мають повне право заявляти, що між "Дітьми бога" 1976 р. і 1996 р. - більша різниця, і вони цим правом активно користуються .\nДля прикриття власної антигромадської діяльності й створення сприятливого про себе думки в населення організація бере участь в благодійних акціях. "Сім'я" є творцем і ініціатором серії освітніх музичних передач для дітей "Кидди Вилли", які, по оцінкам адептів культу, "учать дітей моральним принципам".\nУ цей час в "Сім'ї" існує два види членства - постійне й асоційоване. Постійні члени, дотримуючись норм, установленим в організації, живуть разом, нерідко залишаючи свої світські заняття - роботу або навчання, присвячуючи себе повністю справам "Сім'ї". Звертаючись до нового життя, що вступає в громаду іноді приймає нове ім'я. Більшість же прихильників є її асоційованими членами. Вони не живуть у громадах, працюють або учаться й беруть участь у їхніх програмах лише у вільний час. Адміністративні і пастирські функції в громаді виконує Раду, що обирається в кількості 3-4 людина з постійних членів строком на 6 місяців .


Названі категорії пенсіонерів, яким не підвищать виплати в травні\nМільйони українців у травні залишаться без підвищених пенсій: "Доплата призначена лише тим, хто..."\n6 травня, 10:50\nСтало відомо, кого з українських пенсіонерів не торкнеться індексація виплат\nВ ПФУ розповіли, що виплати будуть підвищені на 11%, але на ділі ситуація не така райдужна.\nНа сьогоднішній день в країні 11,4 млн пенсіонерів, але грошову надбавку на своєму рахунку побачать тільки 6,9 млн. тобто, майже 4,5 млн пільговиків індексація фактично не торкнеться, хоча її і проведуть.\nУ першу категорію пенсіонерів, які підпадають під індексацію пенсій, потрапляють українці, які мало заробляли під час своєї трудової діяльності.\nЯк відомо, сьогодні в Україні пенсію пільговикам рахують за спеціальною формулою: середню зарплату за 3 роки (її називає Пенсійний фонд) множать на співвідношення своєї зарплати до середньої, множать на стаж у роках і множать на 1%.\nЯкщо розмір основної пенсії пільговиків, які пішли на відпочинок з низькою зарплатою, (після розрахунку за формулою) менше 1638 грн ("мінімалка" на 2020 рік), то до цієї суми їм додавали гроші. А ось ці 11% будуть після індексації додавати не до 1638 грн, а до "основної пенсії". Тому навіть після підвищення виплат у травні величезне число пенсіонерів продовжать отримувати свої 1638 грн.\nАле підвищені виплати (до 2100 грн) отримають ті пенсіонери, які виконали умови щодо стажу.\nУ другу категорію потрапляють пільговики, які отримують спеціальні пенсії. Це силовики, судді, прокурори, нардепи і ще цілий ряд категорій. Їх травнева індексація не торкнеться.\nТретя категорія — пільговики, які отримують надбавки за додатковий стаж (35 років чоловіки і більше 30 років - жінки). Індексувати їм будуть основний розмір пенсії (без урахування надбавок), тобто для них розмір доплати становитиме набагато менше 11% або взагалі нівелюється.\nРаніше ми розповідали, що індексація пенсій в Україні отримала новий поворот.\nПенсійний фонд України 4 травня відзвітував про виділення з початку місяця 2,6 мільярдів гривень на виплату проіндексованих пенсій.\nУ Фонді зазначили, що порядок виплат не змінився. Вони будуть проведені в певну кожному пенсіонеру дату. Кошти зарахують на рахунок в банку або листоноші "Укрпошти" доставлять додому тим, хто вибрав відповідний вид виплат.\nНагадаємо, "До 9 тисяч гривень": українці зможуть отримати нову надбавку до пенсії, кому пощастить\nЯк повідомляла Politeka, українцям підвищать пенсії вже з 1 травня, розкрито суми: "мінімум на...".\nТакож Politeka писала, що «Зарплату платити не з чого»: українців чекає новий удар, хто залишиться без грошей


Білорусь розглядає питання про помилування українського журналіста Павла Шаройка, незаконно засудженого білоруським судом за шпигунство.\nПро це повідомив у п'ятницю журналістам голова Комітету держбезпеки (КДБ) Валерій Вакульчик, інформує ТАСС.\n"Розглядається питання про помилування Шаройка", - сказав глава КДБ.\nЯк повідомляв Укрінформ, у травні голова Комітету держбезпеки Білорусі Валерій Вакульчик не виключав, що в майбутньому може відбутися обмін незаконно засудженого в Білорусі українця Павла Шаройко на білоруса Юрія Політику, який перебуває під судом в Україні.\nВласкор "UA: Українське Радіо" в Білорусі, громадянин України Павло Шаройко був затриманий у Мінську 25 жовтня 2017 року. КДБ Білорусі висунув йому звинувачення у "шпигунстві" та створення агентурної мережі в республіці.\nСуд над Шаройком розпочався в лютому, а в травні стало відомо, що його засудили до 8 років позбавлення волі.\nВерховний суд Білорусі не коментував судовий процес.


Виробництво: Станом на квітень близько 80% озимих культур перебували в хорошому або задовільному стані, що вище, ніж середні 60 - 70%. Тому, Українська зернова асоціація прогнозує збільшення врожаю зернових і олійних культур на 5%.\nСтаном на 1 квітня кількість корів знизилася на 4,3% дпр, а кількість свиней скоротилася на 8,1% дпр. Однак загальне виробництво продукції тваринництва в першому кварталі залишилося близьким до рівня попереднього року (зниження на 0,5% рік до року), адже виробництво яєць збільшилось на 2,3% дпр, а кількість птиці збільшилося на 1,2% дпр.\nТоргівля: Станом на квітень Україна вичерпала шість річних квот на безмитний експорт в ЄС: мед, солод і пшенична клейковина, оброблені томати, виноградні і яблучні соки, а також пшениця і кукурудза. Щоквартальні квоти на масло і м'ясо птиці також були вичерпані. В кінці 2017 року, крім наявних квот, були виділені додаткові квоти на безмитні поставки агропродукції в ЄС. Чотири з них були використані повністю: мед, оброблені помідори, пшениця і кукурудза, а безмитні поставки зернових і борошна були закриті приблизно на 95%.\nПолітика: 4 квітня 2018 року набрав чинності Закон «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров'я та благополуччя тварин» (№2042-VIII від 18.05.2017 р). Цей Закон є важливим кроком у виконанні зобов'язань щодо Угоди про асоціацію між Україною та ЄС. Він реформує систему державного контролю над безпекою харчових продуктів. Відповідно до нового закону, кількість тварин на подвірному забої має становити не більше трьох на тиждень. А з 1 січня 2025 року м'ясо та субпродукти, отримані після забою не на бійні, можуть використовуватися виключно для власного споживання або продажу на ринку кінцевим користувачам в межах 50 кілометрів від місця забою.\nДжерело: MEMU 05-2018/IER


Carter's Комплект дитячий 2 боді та штани Автомобіль. Купити Carter's Комплект дитячий 2 боді та штани Автомобіль Арт.: 16628710, Розмір: 12M, 18M, 3M, 6M, 9M в Києві, Харкові, Дніпрі, Одесі, Львові та Україні | Найкращі ціни — дитячий одяг Carter's та OshKosh.\nCarter's Комплект дитячий 2 боді та штани Автомобіль\nКомплект для хлопчика з трьох предметів (сірі штани, 2 боді).\nЦілих три речі в одному наборі! Виконане з ніжної бавовни зручне боді з довгим рукавом прекрасно поєднується з модними брюками з м'якою гумкою і стане ідеальним першим одягом для малюка. А якщо буде жарко - на зміну є ще одне боді з коротким рукавом!


Просмотр темы - Наука/Образование - Cколько нужно денег в год для учебы за границей?\nПоказать: флуд свернутый флуд развернутый без флуда Тема: Cколько нужно денег в год для учебы за границей?\nTue 10 Jul, 2018 16:51\nТема: Cколько нужно денег в год для учебы за границей?\nОсвіта в Німеччині, скільки потрібно грошей на рік?\nНімеччину вибирають ті, хто хоче отримати якісну освіту в сфері медицини, вчитися в Європі недорого і з перспективою побудувати міжнародну кар'єру. На перший погляд, витрати на освіту в Німеччині здаються порівняно невисокими. Але для тих, кого цікавлять реальні цифри, ми детально вивчили всі нюанси освіти в Німеччині, щоб ви могли чітко розуміти, скільки потрібно грошей на рік?\nВартість навчання залежить від типу вузу (державний чи приватний) і від федеральної землі, де розташована установа. У державних вузах іноземці можуть вчитися безкоштовно. При цьому обов'язково оплачувати семестрові збори, які складають від 100 до 300 євро в семестр, в залежності від розташування навчального закладу. Вони йдуть на надання студентського проїзного (безплатний проїзд на всьому громадському транспорті та електричках у федеральній землі, в якій розташований університет). Зазвичай проїзний у великому місті на місяць коштує близько 100 євро, тому економія виходить значною. Якщо порівнювати вартість освіти в сусідніх європейських країнах і те, скільки йде грошей на навчання в Німеччині, переваги очевидні. Навіть у бюджетній Польщі рік навчання обійдеться мінімум в 2000 євро.\nTue 10 Jul, 2018 16:52\nПретендувати на безкоштовне навчання може будь-хто, хто відповідає вимогам до іноземних абітурієнтів. Обов'язковою умовою є володіння німецькою на досить високому рівні. Вчитися безкоштовно можна з усіх спеціальностей, які пропонують майже 400 німецьких вузів: економічним, гуманітарним, технічним, юридичним, медичним, творчим і т. Д. Виняток становлять такі післядипломні програми як, наприклад, LLM для юристів або MBA.\nБільш того, практично всі німецькі вузи мають договори про обмін студентами з іншими університетами в Європі, Америці, Азії та Австралії. Тому студенти німецьких вузів часто мають можливість поїхати на 1-2 семестру безкоштовно навчатися в іншу країну.\nІнше питання - вартість життя в Німеччині для студента. Незважаючи на відсутність плати за курс навчання, проживання в країні досить недешеве. В середньому, на рік студент змушений витрачати близько 8690 євро на житло, харчування і медичну страховку. Стільки ж має бути на вашому банківському рахунку, який доведеться пред'явити в посольстві при подачі на візу. Якщо ви звертаєтеся за допомогою при вступі до агентство, то сюди ж додаємо оплату послуг компанії: підбір вузу, допомогу в оформленні візи, бронювання житла та консультації з усіх питань. Потім підсумовуємо переліт, кишенькові гроші і отримуємо як мінімум 10 000 євро - скільки витрачається в рік на навчання в Німеччині.\nTue 10 Jul, 2018 16:53\nЯкщо ви не володієте такою сумою, скільки потрібно для навчання в Німеччині, але відрізняєтеся успіхами в навчанні, то можна претендувати на гранти і стипендії. Стипендії надаються не самими німецькими вузами, а різними приватними або громадськими фондами, наприклад, німецькою службою академічних обмінів - DAAD. Оскільки бажаючих отримати матеріальну підтримку набагато більше, ніж реальних стипендій, то претенденти повинні відрізнятися найвищими балами, відмінними знаннями німецької або англійської мови. Також дивляться на активність: участь у різних олімпіадах, конкурсах і наукової роботи за своїм напрямком.\nЯк прожити студенту в Німеччині? Європейці вітають поєднання навчання і роботи. Тому у вільний час ви зможете підробляти, що дозволить отримати досвід і швидше знайти хорошу роботу після закінчення університету. В результаті абсолютно безкоштовною освіту в Німеччині складно назвати, проте в цілому воно виявиться більш доступним, ніж навчання в США або Канаді.\nПісля закінчення вузу у вас буде рік для того, щоб знайти роботу. Якщо ваша спеціальність затребувана, то проблем з працевлаштуванням не виникне, адже хороші фахівці потрібні скрізь. З міжнародним дипломом, виданим німецьким вузом, ви зможете претендувати на роботу в британських, американських та інших іноземних компаніях.\nThu 19 Jul, 2018 16:23\nВот, свежая копипаста про Work and Travel USA\nFri 10 Aug, 2018 23:00\nМедицине можно обучиться и у нас. К примеру здесь https://istudent.nmu.ua/ru/\nTue 11 Sep, 2018 20:21\nОбучение за границей хорошо получать с https://mojaedukacja.com/ru/navchanna-za-kordonom\nУ них и цены доступные, и сервис соответствует\nTue 09 Oct, 2018 13:15\nОбучение в Европейском вузе - это реальный шаг для успешного будущего для любого человека. Моя знакомая живет в Татарстане и через сайт Госуслуг РТ https://gosuslugi-rt-lk.ru/ уже записала ребенка на поступление в европейский вуз. Удобно))