Людина. 1966.05. Земля. 1966.04\n1. Я народився, як усі. Мене чоловіком назвали. Чергу не чужу зайняв, свою, що йде, належну. Ніхто її не відбере, вона по порядку рухалася. Сьогодні день один, завтра інший, тиждень вже пройшов. Не за горами був місяць, і закінчував себе рік. А ми, всі люди, однієї залежної сторони. Нам буде треба, ми більше нічого не знаємо. Час далеко від нас, а ми його очікуємо, він і до нас наближається. Для нас буде нове, а для природи старе.\n2. У природі небувале, а у нас те ж саме, що й було. Весна прийшла природна, а ми всі штучні. Хто і ким був радий, вона нами чи ми нею? У неї сонечко, тепло. А у нас праця фізична. Я чоловік такий, як усі. Зустрічаюся не так, як усі. У нас усіх думка до хорошого, теплого. А в мене одного думка до холодного і поганого. Тобто я не йду і від хорошого і теплого. Я хочу навчити молодь, щоб вона не хворіла і не застуджувалася. Найголовніше, задовольнила себе своїм дитячим утриманням, щоб рівні були всі.\n3. Не мали потребу в чужому, завжди хвалилися своїм. Не треба озброюватися проти природи, не треба боятися ворога, і не треба його створювати. Іванова вчення вчить усіх одному – не попадати у в'язницю і не лягати в лікарню. Ролі ніякої не відіграє хвороба над людиною. А відіграє ролі людина над хворобою. Іванов нам говорить. Наше з вами діло: Учитель є життя, здоров'я вводить.\n4. Я хочу, щоб ми змінилися зі старого на нове. Ніякі гроші не врятують, і ніякої продукт не спасе, і ніякий товар не спасе, ніяка особливість. А тільки природа, сам особисто чоловік. Йому треба буде жити, не треба буде вмирати. Не треба нам працювати, ніякої праці. Треба нам вчитися без усякого всього залишатися. Навіщо нам працювати, якщо бажання є таке. Легше буде тобі, коли ти не будеш працювати. Все це старе, непридатне в житті.\n5. Перше твоє, в житті навіщо ти живеш? У тебе хороша думка, розумна людська в житті нічого не робити. Наша хвороба – це наше велике незнання. Ми з вами зустрічаємо вранішнє сонечко. Яке воно добре, сильне зі своїми променями. А як воно рухається тихо, нікого нас не примушує, і нікому свою шапку з голови не скидає. Саме зійшло, саме і зайшло.\n6. Цілий день безперервно воно допомагає в житті. Хоче сховатися – йому десь візьмуться на це величезні бурхливі хмари. Ніколи це не думалося, але сьогодні вийшло, на нашій землі дощ пролив. Та ще не який-небудь, з градом пролив. А от чоловіку жодному однієї ложки не підніс, ніякого бою в природі. А гроза була тут часто, людина про це чула, щоб сказати кому-небудь. І сонечко прояснилося, де така погода взялася.\n7. Після цього часу і травичка на цьому місці зазеленіла, та й не такий подув вітер. А сонечко як було, так воно на своєму місці залишилося. Йому жити, але не нарадуватися. Річки які великі протікають, але по своєму шляху йдуть. А ось у лісі живуть звірі, нікого так не визнають. А от наші земні люди жити не зможуть без примусу. У них і час поділено між собою. Вони добре знають цю нову дорогу. А от бажання своє не знайдуть. Учені хворі люди, у них у руках все.\n8. За що тільки не будуть братися Йде по своїй дорозі якась тварина. Ти як людина в цій справі їй як безвинній дорогу даси? А от коли птахи пролітають своїми зграями у висоті, ти, буває, подивишся. Що можеш про це сказати. Наша собака на ланцюгу як відірвалася, не пішла. Ми б з тобою удвох по нашій такий молодості і зараз гуляли, але вік наш став інший. Справа наша йшла не до життя. Ми з вами каталися під бугор, а дівчата гуртом стояли а співали пісні.\n9. Для нас, таких людей, мала така місцевість. А от чоловікові народитися довелося не такому, як він був. По всьому цьому видно, він не старий, а молодий. Навчається в природі так, щоб навчитися обов'язково. Людей не треба гнати в бій, а ввічливо треба просити. Милі ви мої дорогі, які хороші в житті. Ніяк не робити – вас усіх не вчити, самі вмієте. Ніхто вас не кликав, самі сюди прийшли. Яка природна краса, та по такій приємній погоді і легко жити, та здорово дихається.\n10. Мати нас усіх народила, але от вчити не захотіла. Піднесла нам вічну цю площу землі. Яка вона родюча. Що ні посієш, вродить. Та ще як народжується. Не так, як тобі думається. Обов'язково стукне в голову, підкаже сама. Ти ж чоловік, та ще який. Що ти носиш на собі, глянь ти по сторонам. Ти не побачиш цього. У тебе і розум не твій, щоб це все зробити. Я прийду сьогодні додому, обов'язково випробую, узнаю про це все, що собою намічається.\n12. Ми в цій місцевості давно вже живемо. Тут Івкенская вода, вона себе не припиняла, аж Водолоцкою водою сходила. Робила себе від цього більше. І завжди свої сили по путі цьому додавала. Ми зможемо зустрітися з нею завжди скрізь і всюди на нашій. Ми її називаємо своєю близькою рідною. Вона нас годує, вона нас одягає. І ми в дім заходимо, і там прекрасно живемо. Це буває з нами не кожний раз. Буває, ми живемо. А буває, ми вмираємо.\n13. Наше з вами діло, ясне воно для всіх у цьому нашому селі. У такій Оріхівці, де дуже багато жило з різними іменами і прізвищами на своєму рідному місці. На своїй улюбленій вулиці, де йому один раз у житті довелося молодість проводити, та просуватися своєю особистістю. Ти ж наша людина, у цьому суспільстві живеш з нами. Порядок для всіх один. Про хороше не забуваємо, тепле у себе зберігаємо. Навіщо ти комусь треба, якщо ти нічого не знаєш. Наша така справа – бути такими, як усі.\n14. Прийшов ранок ранній. Ми на своїх ногах. Хочеться ходити назад і вперед. А про сніданок сьогодні ніхто не забув. А от про роботу, та про таку важку, яка робилася весь рік нашими селянами. Без думки не залишався, а думати сильно доводилося. Навколо села лежала земля. Щоб не працювати, цього ми не навчилися. І не хотіли путь обирати в нашому селі, та ще такому. Хто не хотів, той не досягав. Лук'ян, що треба. На конячці розвинув торгівлю, а за прилавком проторгувався.\n15. Хто не хотів бути старостою, тільки не всіх людей обирали. Іван Іванович Носов. Найбільший мужик. Його по-вуличному дражнили Іван Зеля. Він у цій справі не сердився, була доля правди. А от жив у нашому селі Василь Леонтійович Волков. Для всіх багатіїв був раб, лише б наймали. Він був цьому радий, своє тіло щорічно продавати. Багаті люди були не всі, але скупі до крайності. Легше і краще не було від бідного трудяги, хто кожен місяць себе продавав господареві.\n16. Особливо нам щастило і направо, і наліво. Була місцевість багата. Рудники, заводи працювали. Людина була треба, чим це рухати в хід. Щоб господар жив, а ти, робочий, трудився. Але от копієчка, вона лилася не всім однаково. Ми жили Горою. А низові окремо, у них православна віра, церква була своя. У нас, у старовірів, церква своя була. Хліборобство, на одній землі ми урожай виробляли. Наша справа не така перед нами була.\n17. За що нас дражнили ріжки, Ханти ви. Але ми теж не сердилися, один одному шапки скидали. А от коли м'ясоїд прийшов, та за собою свято привів. У році буває один раз. Першого січня свого року, ми готувалися до нього, хто як і чим. А кулачки були, вони будуть, і ми їх влаштуємо. У нас дві великі вулиці. А у них одна велика вулиця. Ми всі поголені і курили. А вони не голені, але курять. Між нами пущені кулаки. Ми билися не на життя своє, ми билися на смерть зовсім.\n18. Наші як вдарять тебе, як завгодно кулаком. Я такий чоловік хочу скільки раз показатися. Але біда моя, для всіх я роблю те, чого не подобається всім. Немає тієї справи, чого б не зробила людина. Улюблене одне бажання. А це, що треба робити. Все може зробити. Діло яке-небудь треба буде знати. А я пропоную це взяти на себе. Хіба можна буде визнати те, що ми робимо. Воно нам допомагає. Ми в цьому ділі помиляємося. А от не помилятися не вміємо.\n19. Ми з вами живемо і робимо, щоб було добре. Ми хіба поселилися для того, щоб було погано? Так і моє діло таке, воно не робиться в природі, щоб було погано. Я роблю для себе добре. А роблю для себе погано, а виходить у цьому добре. Це незалежна сторона, вона це бажає, і зробила для себе це. У неї сили виявилися. На себе взяв чоловік, не хоче робити, що роблять усі люди. Вони не зможуть залишатися без усякого діла, у цьому навчаються.\n20. Місце своє захоплюють, і робляться власниками. Це зроблено чоловіком не перший і не останній раз. У незалежної сторони немає ніякої думки, щоб думати, а потім робити. У чоловіка день не такий, як він у залежності. Людина не зможе обходитися без сну. А перш ніж заснути, треба буде подумати. Незалежність зустрічається з будь-яким днем. У неї немає думки зайвої, щоб сьогодні чого-небудь одягнути, чоловік не вибирає.\n21. Він за своїм розвитком не потребував і сну. На нього природа не впливає, чоловік нічого не робив. У чоловіка завжди діло, а в ділі його думка. Залежний чоловік без усякої думки жити ніяк не зможе, це його зброя. Він повинен подумати, що він повинен робити. У нього є одяг, та ще який він у чоловіка залежного. Їжа, та ще яка. Треба буде подумати, де і як її придбати. Дім житловий ніколи не робився без думки.\n22. Перш ніж будувати, чоловік подумає, який йому будинок буде треба. Залежний чоловік сильно думає, він бідний, без думки ні кроку. Тільки глянув очима, вже робить думка. Чоловік озброєний, сильний у природі, безсилим розпоряджається. А чоловік будь-який мислить, хіба не мислив про своє. Власне, індивідуальне він ховав, гріб до себе у двір, він боялося бідного.\n23. Багатий ішов, а бідний доганяв, підглядав. Хіба в залежності люди рівно живуть? Вони хитрі умами, у них є все. Він думає про одне, а я думаю про друге. Моя думка примушує, а його думка підпорядковується. Кому цього хочеться? Всі від цього йдуть. Хіба чоловік сильний. Не думає він про безсилих. Він у цій справі продався, а я зі зброєю купив. За мою рушницю закон, весь народ за мене. Уб'ю людину – прав буду.\n24. На посту своєї роботи. Це все має залежність. Вона озброїла себе своєю думкою. Незалежність цього не має. У неї живе прохання. Чоловік ввічливо просить, але не змушує. Незалежна сторона – це теж чоловік, тільки він не такий. У нього справа без думки. Він може не спати. У нього ноги міцні, не отримують втоми. Може без думки стояти. Одяг не потрібний, і їжа зовсім не треба, і дім не потрібен зовсім.\n25. Земля буде треба, повітря теж треба, і також вода треба. Не вживати її, а користуватися без діла і всякої думки. Навіщо для тебе думка? Ти не збираєшся на полювання, і не готуєш рушницю. Навіщо тобі це треба, якщо ти можеш обходитися без думки. Мені одяг не треба, і житловий дім теж не буде треба. Ми з вами не пробували, і не хочемо це знати. А от день кожен зустріну без думки.\n26. Ми звикли управляти старшим. У нас з вами така думка: хто раніше народився, він повинен керувати. Ми не повинні забувати ні одне, ні інше. У році днів багато, всі вони різні. Вони йдуть один за одним, без кінця нові й нові. А ми для цих днів нікуди не придатні, старі. Ми з вами звикли думати, а потім робимо. Наше з вами таке діло. Перш ніж зробити, нам треба про це подумати. Це діло робиться людиною не в перший раз і не востаннє.\n27. А свій час ішов, тільки ми в ньому не навчилися жити. Живемо один раз, у другий ми вмираємо. Нас з вами природа не жаліє за наш такий вчинок. Ми з вами учимся, хочемо навчитися хорошому. Для нас природа не така, як вона повинна бути. Чоловіку треба народитися новому небувалому, Переможцем природи, зберігати самого себе. Він між нами народився, тільки ми його не розуміємо. Він нам говорить усім. Не треба бути мислителем. Треба без думки робити, щоб у нас вийшло.\n28. А ми народили чоловіка, але не зробили його невмирущим чоловіком. Такого в природі не буває. У нас люди народжуються, але вони ж помирають. У них таких сил немає, безсилі вони всі. Один одного спихають з нашої землі. А от щоб допомагати, ми на це не вчилися. Сидить чоловік без зброї, бідний-бідний чоловік. Мучиться у в'язниці, в колонії працює. А ми з вами зі зброєю в руках охороняємо його. Він своєю думкою мислить, а ми мислимо своєю.\n29. Його тіло охороняється, а наше ні, боїться. У залежності одна неправда, яка примушує безсилого. А безсилому доводиться підкорятися. А от незалежність, вона нічого не знає, і не хоче розуміти. Чому навчають молодь – це однобока наука, навчитися хорошому і теплому. Ми добре знаємо про всю природу. Вона багата і бідна, хороша і погана, холодна і тепла. Залежна і незалежна. Вічно живе і вмираюча.\n30. Те, чого людина навчилася, це не перше і не останнє. Як вчився робити, практично все робив. Як він помилявся у ділі будь-якому і кожному. А от по незалежному жити не вчиться, і нічого не робить. Ось те, чого навчила залежність. Не треба робити, що людина зробила в природі. Ми, всі люди, втягнулися, стали трудитися, і в праці придбавати багатство. Коли додавалося, ми раділи. А коли зменшувалося, ми плакали.\n31. Шановні вчені, подумайте гарненько. Куди ви посилаєте нашу молодь? Ми з вами народили для життя. А в процесі що вийшло? Всі ми і діти безсило померли. Де ж наша істина? Кругозір не визнати – ми безсилі жити. Хороше і тепле любимо – однобока історія. Де холод і погане? Ми з вами чекаємо в житті не погане, а приходить найгірше.\n32. Думка думає, а фактично вмирає. Наше таке життя, ми його самі знайшли, виявили в цьому. Яка може бути краса? Живого життєрадісного в природі виходити, а потім убити. Це починалося із-за якоїсь справи. Невже жив чоловік добре? У нього спочатку нічого не було, він бідний був. Де візьмеш, якщо ні в кого не було. Навіть обміну не було.\n33. Були люди, що повзали, вони по землі шукали краще від першого. Але от у процесі всього цього життя люди навчилися жити по-своєму, по-новому. Все це кинули, а взялися за природу. Чоловік не вмів робити. А прийшов час, чоловік оточив себе. У нього не було колеса. А тепер на землі місто. Що ми з вами робимо? Не погане, а хороше. А з цього що виходить? Ми, вчені люди, нічого не бачимо з вами.\n34. Як стоїть гострий рожен? Не так просто, а проти свого серця. Ми в цьому сильно помилилися. Погналися за хорошим. Стали користуватися прибутком. Примусила природа, клімат поділила навпіл. Від одного йдуть, а до іншого приходять. Люди всі однаково не хочуть поганого бачити, воно саме приходить. А хороше тягнемо до себе. Чоловіка не було такого в житті, щоб він відмовився в житті своєму від хорошого.\n35. Весну замінив на холодну осінь. Це тільки один наш руський чоловік погодився з природою, пізнав її сильно. Погодився з нею, як з близьким другом. Разом невідривно став жити. Йому дрібниці час інший. Він каже: я сонечко є всього життя. Моє одне бажання – народити чоловіка такого, як я є. За всім ділом, самородок. А він народиться, і обов'язково народиться таким сильним і вільним.\n36. У чоловіка не буде зброї, а буде одне слово. Сказав, і зробив практично, але не теоретично. Вода є море, атмосфера, океан. Є шкідливе діло, і також корисне є діло. Але треба заслужити це все. Моє – це ваше. Кому буде не треба одне з усіх здоров'я. А здоров'я вважається, воно завжди вважалося ніде не вмираюче. Жило воно, і буде жити скрізь і всюди.\n37. Ось чого треба добитися в нашої природи, щоб жити безсмертним. Ці наміри живуть між нами в природі. Але ми їх не вловимо, і не хочемо знати, які вони є, хороші чи погані. А для мене, такого хлопця, що зародився, між одним днем й іншим днем немає. Сонечко одне те ж саме в житті, але день не однаковий. У процесі все буває, але для мене не буває.\n38. Ворог життєвий, і той зникає. Чому це так виходить у нашому такому житті. Я не краще від усіх, говорить нам Іванов. Але сказав правду, нікуди не дінешся. Те, що робив до цього, дуже мало для нас. Нам треба робити, а ми боїмося залишатися. Хіба можна забути цю прекрасну нашу хату. Вона нас тримала, і вона нас задушила. Краще і легше буде, якщо нічого не будеш робити.\n39. А коли багатий будеш, дуже важко доведеться в цьому вмирати. Не хотів би, але нічого не поробиш. Таке життя ввели, самі це зробили. Не треба б робити, а чомусь зробили. Вийшов живий факт, померла людина. Невже хочеться вмирати? На це діло видозміни треба буде вивчення. Розуміти про життя. А життя – це чоловік. Чому цього не отримати, якщо є можливість? Треба буде жити, а вмирати нам зарано. Жити ми не навчилися.\n40. Вчені, вчені люди! Краще не народжуватися, ніж жити, а потім треба вмирати. Навіщо вчишся, якщо не визнаєш кругозір. Живеш добре, а хочеться ще краще жити. Можна це знайти, якщо поритися в природі. Вона у себе має, все для тебе віддає. Але твоє небажання, воно тебе погубить. Це ж природа, та ще вона яка енергійна, жива, холодна і погана. А от хорошу, теплу не забуваємо.\n41. Наше таке бажання, особливо приємна зима. Холод, мороз для тіла гірше. А раз нехороше, що може краще. Ми в цьому році як якісь люди. Дуже багато думали, говорили про те, що треба. А от робити доводилося щодня, і багато робити. Ми все не зробили. Не побачили, коли літній час пройшов. Ми не думали про осінь, вона по порядку прийшла. Коли осінь надворі, то й зима тут же.\n42. А ми і до неї наближаємося. Наша справа – одягатися, та ще тепліше. А от мені це довелося навпаки. Я одяг не одягаю, а їжу не вживаю. З дому зовсім виходжу. Якби не був правий, моє тіло замерзло, і більше не жило. А то стою на місці чистими ногами, без усякого одягу. Холодніше і гірше від цього всього не може бути. Але зате правда за мною.\n43. Саме обігрівається тіло моє, але не чиєсь. Я чоловік, але не який-небудь Бог. Як мене люди інші, не розуміючі, змалювали за моє загартування-тренування, за мою працю і роботу практичну. У цій справі помилилися люди. Який Бог я, якщо я людина. Ніякий не знахар чи лікар. Щоб лікувати хворих, це не моя ідея. Вона була і раніше, вона є і зараз. Тільки нею ніхто так не займався.\n44. І не хотів бути такою людиною. Образи не клав ніякої, намагався перетерпіти. Хіба мені легко було в цій справі, де я хвалився. І сказав свої слова, що моє тіло заслуговує неповноцінності. Я нікому не говорив якусь нісенітницю. А розумні вчені про мене написали. Я не бачив шамана, і не був цілитель. А ось це вносив, писав пропозицію про нового чоловіка, небувалого в житті.\n45. Я це сам робив. Спасибі народові за їхню допомогу мені. В моєму кліматі видозміна. Якби я цього не робив, то не було, чого писати. Ракове захворювання, поки не вирішена проблема. Хоч один чоловік вилікувався сам, але через моє вчення. Воно тільки не штучне. Щоб продавати його, це діло не увінчалося. Гроші мене тут тримають. Мені не погано, а добре. Вченим буде мінус за їхнє визначення.\n46. Я не красивий у волоссі, але зате я в тілі міцний і здоровий. Не страждаю в тому, у чому страждають усі. Я Учитель молоді, але вони дивитися не хочуть. Куди ці якості подіти, якщо люди не вірять живому. Моє молоде здорове, загартоване серце 25-річної людини. Вихід мій у світі. Залишатися в природі таким, як залишився я. І непридатне до всього, але незалежне.\n47. У нашому житті невмируще діло. Кажуть, нехороший ти такий чоловік. Мовчи, і сильно мовчи, нічого не говори. Садять тебе у в'язницю, у лікарню – мовчи. Особливо зберігають мої ноги. Кажуть, вони в тебе хворі. На хворих ногах не поїдеш на коні. Людина живе в природі. Ворог хвороба прогресує, залежного чоловіка тримає у себе на черзі. Цього в житті не було, щоб перемогти природу, дати відсіч своєму ворогові.\n48. Як це робиться. Температура 40 градусів показала, а потім зникла. Десять днів прохворів. А потім сили якісь сталі. Найперші були, вони і залишилися, і будуть вони при мені. Про що я так кажу багато слів? Про те, що робиться людиною. Хто погодиться з цим? Та ніхто, крім одного мене. А я був і залишаюся таким. Для мене не було, і не буде такої зими. Як її зустрічав, і як її проводжав? Холодно і в голоді.\n49. А от жити буде треба. Який би не був чоловік, і що б він не робив, а корисним залишився. Відступати не доводиться, а наступати буде можна. Коли живе, воно і додається. А в природі це добро не почате лежить. Лише б хотів, твоє це діло. Якщо сили на це є, починай робити, вийде обов'язково. Людина повинна добитися. На високу гору повинен вийти. І стояти доти, до часу, коли виявлять люди.\n50. Вони самі прийдуть, у нього вони запитають: що він є за чоловік? Він їм скаже: я чоловік незалежний. Той, він їм скаже, який буде судити за їхню зроблену несправедливість. Люди неправильно жили. Їм треба було жити по-незалежному, а вони не захотіли. А пішли по тій дорозі, по якій не треба йти. А зараз час не такий прийшов у життя. Підняла ноги незалежність, зовсім безграмотна, практична.\n51. Каже нам усім: доопрацювалися, довоювалися. Все це було не те, що буде треба. Незалежність – нове, а залежність – старе. Нічого ви не пробудили, а втомлено померли. Навіщо вам було джерело, якщо можна обходитися без нього. Ми вчинили гордо, самовільно захопили. Кому давалося право ім'я до себе привласнювати. І хто це починав. Найперше діло, воно зроблено людиною не для користі її, а для шкоди.\n52. Ось чого починав чоловік. Перший був тварина, не вчена, яка не робить, не знає. Даремно чекали і все отримували. Це буду я чоловік. Він не бореться, не воює. А низько кланяється всім, щоб врахували його прохання. Раз не хочете визнавати мої всі якості, що між нами і природою. Всі ми живемо, хочемо, щоб було добре і тепло. Цього незалежність ніяк не хоче. Каже: треба буде.\n53. А раз треба буде, куди дінешся. Це ж добре. То тобі як людині треба буде робити. Це такий наш закон. Для цього сонечко піднялося, стало надворі видно. Люди для цього встали, у них таке бажання проявилося. Якщо він буде спати, життя ніякого не буде. А то він так природу примусив. Так дні вона підсилає. Знає добре про нього, що в цей день чоловік учора зібрався цю штуку зробити.\n54. Якщо він не зробить, у нього в житті програш. У нього як людину велика зацікавленість своє власницьке господарство утримувати. На ось цій землі прагне час зустріти для того, щоб він так даром у нього не пройшов. Він бачить і замічає, для чого ця доріжка, і хто по ній повинен ходити. І навіщо ти підеш. Тобі знадобилася вода, і тобі природа дала смачну пити. Та й іншу тварину в себе мати.\n55. Зовсім безвинна курочка ходить по двору. Коза привчена, корівка рогата, віл з конячкою, а овечка з поросям. Воно треба господареві, який захопив це місце. І на ньому став будувати, що йому було треба. Особливо при капіталі немає того місця, щоб людині не треба. І не приходив такий час, чого чоловік не потребував. Він добре зрозумів, в природі усяка тварина їсть, тому воно треба.\n56. А раз вона треба буде, то треба їх збирати. І цього чоловік не знав, у процесі всього цього навчився. Людям став відомий прибуток і збиток природний. Один час придбавалося, а інший час витрачалося. Багатство і бідність. Дві є дороги. Одна примушує, інша ні. У природі втягнення є, треба буде трудитися. Люди розумні вчені, вони нічого не знають. Бояться залишатися в природі без усякої справи і без усякого багатства.\n57. Без усякого труда вхопилися за хвіст у природі, і тягнуть за нього. Йому все це треба. А раз треба йому, це все так не дається. Є на це люди одні й інші, що й стали жити разом. Істину в природі не шукають. Їм треба природна таємниця. У них одна мета – щоб було на сьогодні, чого поїсти і одягнутися. Та в домі прожити не поганому, а хорошому. А хороше це дається великим трудом.\n58. Вчені не визнають ту сторону, найкращу в людському житті. Вона є в природі. Ми, люди, не хочемо братися. Це час такий, особливо зима холодна. Біліше від снігу нічого немає в природі. А ми роззувшись по ньому ходити не навчилися. Ми з вами навчилися мати іншу тварину. Нам тепер дай машину, вона допомагає нам. Ми цим живемо. Але щоб (була) яка різниця, цього ми не помічаємо.\n59. Як народжувався чоловік. Водою обливався, повітрям виштовхувався, а земля його приймала. Ми цього всього його не вчили. І не хотіли вчитися, щоб по природному жити. Нічого не робити, ні за що не відповідати. Наше з вами діло одне, лише б воно зародилося. Ми про нього узнали. У нас така думка, вже ми думаємо. Ми починаємо робити. Йому одяг готуємо, їжу придбаваємо, ми ж дім маємо.\n60. Запитайте у матері рідний, для чого вона його народила? Вона вам не відповість, сама вона не знає. А якби вона знала, вона б його не годувала, не поїла, і не одягала. І в домі такого не тримала. Він її вб'є. Вона сили через нього втратить, помре вона. А дитя її або його закопає. Щоб він ліг живим з рідним батьком чи матір'ю, цього ніхто не бажає. А озброювати людину треба. Хто цьому підказував, або хто був учителем, таких людей не було.\n61. А от такі люди є, між ними народжувалися. Зустрічають як рідного. Годують, поять, одягають. Проводжають, краще не може бути. А потім роблять погоню, доганяють їх і вбивають. Це був і є закон перед усіма нами. Ми ж народилися для життя. Жодна мати цього не захотіла. Дуже важко буде в цій справі виховувати. А як же дев'ять місяців воно прожило живе. Воно, певно, нічого не думало. Воно живе було. Мати тільки думала, як би його в утробі зберегти.\n62. Проносити його до часу, і з природою разом це дитя викинули. Воно своєю дорогою пішло, життя своє шукає. А йому назустріч настигла смерть. Хто в цьому винен? Та сама мати. Вона сама не хотіла, щоб дитя помирало. Але вдіяти що-небудь у неї сил не було. А це вона зробила. Лише б він помер, землі вистачить під могилу, закопають будь-якого чоловіка.\n63. А от зберегти його, людей таких не знайшлося. Треба буде вчитися не теорії, а практики. Яка вона смілива, знає в усьому. Мудрець з мудреців. Лише б природа. А в природі не своє особисто, а природне. Приходить наша осінь, вона нам дає знати. Обов'язково з собою перші морози приведе. Якийсь день наш, на наше щастя, долю свою візьме. І нам покаже найкращі в житті енергійні начала.\n64. А в цих началах є доля правди. Ми з вами разом ціле літо таке пропрацювали. Хоч і важко було, але зате ми запасли собі. А от про холод ми не знали, він і до нас сам прийшов. Це все наробила природа. Хто знав про це, що цей рік буде такий. Температура одна не стояла, змінювалася весь час. То вона бризне вгору, то вона знизиться. А ми цьому не довіряємо. Каже в один голос: це ось треба, а це ось не треба.\n65. Ми вчимося в цій справі. Грач мовчки не пролітає. Щоб своїм голосом нам усім прокричати. А ось це було, воно й зараз буде. Треба буде робити таку штуку, за що мої сили визнали повноцінними. Або я ліз на стіну. Вбивати, нікого не вбивав, і не грабував державу. Давайте будемо повертатися назад, визнаємо це правдою. Досить мене захищати. Краще буде для мене, якщо я буду робити це все повноцінно найкраще.\n66. Я одягнуся і взуюся, буду з'являтися таким, як усім подобається. Ніякого порушення. Хоч перед старістю повноцінно напишу, що це таке погане життя. Робота моя відбувалася, правильно я робив. Природа для мене не робила поганого. А за хороше і тепле. Не боюсь я холодного, зустрічаюся завжди, як це й годиться. Будь-якому і кожному дню не кланяюся головою. Я говорю цьому: ти мій друг є.\n67. І от я виявився в цьому тільки один чоловік. Не вірю тому, що було. Вірю одній істині. Вона нас гнала купою, і жене зараз у бій. Ми без цього всього не зможемо йти далі. Починають нас пхати, а нам не скажуть правду. Вона ж між нами в природі таємниця. З першого дня народження стали ми жити по залежному ділу. Нас стали годувати, ми одягатися стали. І в домі ми життя обґрунтували. У двір свій живе і мертве тягнемо.\n68. Ми без цього запасу, у нас зустрічі не буде. Хіба життя людини є якась нісенітниця. Якщо треба живим народитися, на це закладається уміння. Ми народилися в природі живими незалежними. Нас зустріло життя одне для всіх. У нас не було нічого, ми не вміли мислити. А щоб робити руками, у нас на це сил не було. А коли зустрілася з нами залежність, вона нам з собою принесла новий небувалий день. У ньому людина стала озброюватися.\n69. Став у житті вчитися, і став робити те, від чого стало важко. Чоловік утомлювався. Не пробуджувався, щоб здоровим бути, а в цій справі губився. Йому заважало незнання. Він не зміг робити те, що йому допомагало в житті. Він був у цьому бідний чоловік. Він сам ішов по цій дорозі, і за собою повів іншого. Сам не виправдався. У процесі свого життя сильно помилився. Захворів і застудився, похворів, похворів, а потім помер.\n70. Все це примусило його робити самовілля. У природі так жити, як він сам себе примусив – це одне горе. Не став вірити живому, і дружбу втратив. Не став надіятися. Взявся за те, за що не слід. Чоловік цього не просив, не хотів цього робити, його примусили люди. У них уже було народжене, щоб це робити. Ціла історія чоловіком зроблена. До цього у нього не було того, чого він здобув. Він народився без сорочки, шматка хліба не тримав.\n71. З собою будинок не приносив. Все це нам дала природа. У ній чоловік знайшов, і ним огородився. Власність, індивідуальність звідки взялася, хто її нам створив. І якими шляхами все це зробилося, що господарство вийшло? Чого тільки немає. Чоловікові мало, він думає багато про що. А природа нам не дає, у цьому всьому бере і заважає. Треба б чоловікові жити. У нього всього вистачить.\n72. Чого не вистачало нашому міністрові медичної науки. Ось недавно помер Курашов. Він не довірився своїм фахівцям, боявся їх вчення. До Лазаря їздив. Він навіть і цього не знав, що люди багато в чому і дуже сильно помиляються. Як помилився Курашов зі своєю розвиненою хворобою. Він для цього захворів. Показав на факті, що з себе представляють наші земні люди. Вони не заслужені в нашій природі.\n73. На це діло не трудилися. І не вчилися в природі, щоб хвалитися перед світом. У них правди не було, щоб сказати про самозбереження клітини. Серце непридатне до життя, хворі зовсім. Ми ж з вами всі до одного чоловіка природою озброєні, і природою заряджені. Яку ми з вами зброю у себе маємо. На що сподіваємося. Віримо її влучності, що вона зроблена самим чоловіком для того, щоб ворога вбивати.\n74. Ми можемо помилятися. У нас навідник неправильно навів, і приціл неправильно зробив. Наука військова велика. Сам був народ. І Ванюша допомагав, і катюша палила. Що тільки не робили, чого не розуміли в розвиненій війні. Хотів сусід сусідові довести, що я правий з народом, а ти не правий. Як був сусід таким, так він гірше, зліше залишився за живе зроблене.\n75. Хто винен у цьому всьому нашому початку. Ми вчимося багато років, а ворога не знаємо. Ми бідні люди. Іншого вчимо, а самі нічого не знаємо. Був би злочинець, якби не було економіки? Ми з вами поділилися на нашій землі. Це джерело наше, без якого життя немає. Воно нам дає все. Ми живемо один раз, а в другий раз умираємо. Які ми сусіди, якщо ми не довіряємо один одному.\n76. Торгувати торгуємо, міняємо природу з якою метою? Із-за наживи і придбання. Більше треба мати, народ вимагає. Хіба люди не хочуть жити. Ми цього не шукали. У нас одна дорога. Як веслом по воді, так і ми в житті. Пірнули у воду, а виринути ми з вами не зуміли. Наука не така, як це слід у житті. По землі навчилися взутими повзати.\n77. Ми з вами швидко повзаємо. А хвалимось добром один час, коли чоловік здоровий. А коли він захворіє, він робиться не чоловік, а якась підлеглість. У природі дуже багато, і зовсім не почата незалежна сторона, холодна і погана. У чому чоловік не жив, а от зараз живе. Про багатство не думає, а свою бідність зберігає. Зими, холоду не боїться, не застуджується і не хворіє. Зустрічається з природою сам на поєдинок чистим енергійним тілом.\n78. Вважає сам себе господарем природи. Нічого ніде не потребує. Не краде нічого, не продає і не купує. Гроші не визнає, не хоче цьому вірити. А віра його в собі, у свої особисто сили, у тіло енергійне. Але не в якій-небудь шматок землі, або відро води, та до того ж повітря. Це не порятунок у житті. Порятунок у житті не вчення, або теоретичне знання когось примушувати, куди, навіщо і як. Ми ж з вами не робимо, що слід.\n79. З самого ранку починаємо, а закінчуємо ввечері. Що ми робимо? Самі себе задовольняємо. Треба б чого-небудь робити, а ми не знаходимо потрібне. Природа нас не народжує, щоб ми чого-небудь робили. Вона чоловіка народила для самозбереження. Ми не захотіли цього робити, а взялися за природу. Землю зробили джерелом, вона нам стала народжувати все наше необхідне. Нам треба одяг, і їжа треба, та житловий дім теж треба.\n80. Все це так не давалося, трудитися ми стали. А кому з нас хочеться, щоб працювати і працювати. Ми звикли більше від усього легко і багато відпочивати. У нас до цього діла більше зацікавленості. Що нас не вчить, саме це прищеплюється. А от хороше і тепле за гроші купується, з чоловіком довго не живе. Його з життя відразу знімає. Я не бунтівник, нікому не заважаю, і нікого не примушую, і просити не зможу.\n81. Щоб мітити, ніколи ніякого не мічу. Щоб вилаяти поганим, чоловіка не називаю. Вчуся практично, надіюся на тіло. У природі є все, лише б хотів. Треба буде сказати. Вина в цьому всьому, що робилося в природі. Особливо в цьому краю. Я, говорить чоловік, між усіма жив. Бачив, що робилося, особливо в хуторі. А він розташований не на поганій землі.\n82. І не всі люди жили дуже погано, у великому своєму нестатку. Жили і добре. Не багато таких людей, які у себе мали і не такий дім. Мені доводилося їздити, здалеку я вгадував, що тут чогось потребують. У них на їхніх хатах був різний дах. Чоловік жив не для того, щоб у нього стояли стіни одні. А у дворі було порожньо.\n83. Як він хотів на все своє дивитися. У нього був достаток, він навіть працівника в своєму господарстві наймав. Все це було ясно, власність господаря. Вона давно почалася. У неї непогана думка. Він не зміг залишатися. Йому було треба. Він для показу на своєму цьому місці дім собі побудував не такий, як у всіх. Перед сонечком блищав від білої жерсті здалеку.\n84. Ніхто про це всім не скаже, що це чуже. Кажуть усі їхні люди: ну й чоловік він. У нього у дворі все є, як у хорошого заводчика. Він теж живе не від цього доходу, в якому копався сам особисто хлібороб. Він добре знав ґрунт, час не забував, з голови своєї не викидав. А він хотів краще. Спати, потягатись на своєму місці не доводилося йому.\n85. Він був заводчик. Багато людей у себе тримав найманих, ними як своїми легко розпоряджався. Потрібно був чоловік, він його не шукав, самі люди йшли в таке господарство. Особливо у цього можна чоловіком зробитися не таким, як він був над усіма експлуататор. А я буду менше працювати, а більше отримувати.\n86. Таких хуторів не було, щоб той чоловік, котрому доводилося щорічно найматися, не жив скраю. Йому це було місце. А от той, у кого гроші, він боявся сам. Не знав, кого. Тому він себе показував усім: дивіться, як я живу. Один дивився на це все, що проходить. Якщо йдеш по дорозі, за своєю особисто, а на камінь натрапиш. Що за така причина, сам із собою розмовляє?\n87. Згадує про себе, де він опинився. Його примусило життя і до цього чоловіка звернутися з проханням. Це добре буде, якщо він йому дасть. Чоловік скаже йому спасибі. Треба подумати, за що це дається. Задарма в житті ніколи не виходило. Що б чоловік не сказав, як у воду гляне. І дізнається, хто як, і де жив.\n88. Багатий, скупий позаздрить. Але щоб зробити щось таке, крім одного поганого, за що весь народ стоїть. Говорити не хоче. А коли у нього вкрадуть, він на весь хутір не мовчить, а кричить. Цього ми не чули, щоб наші люди на це діло пішли. Ми свої близькі живемо на землі всі, і думаємо про це. А що якщо, на гріх, у цього році цю земельку візьму.\n89. А її треба заробити. У мене, каже багатий, цієї землі вистачає. Підряд лежить в десятинах. Маєш сили – ори. А що ж робити бідному. У нього навіть двір без усякої огорожі. Що будеш ховати, якщо нічого не знаєш. Багатий чоловік не просить землю, щоб вона йому родила. Вона з ним не розмовляє. А господар про неї не забуває. Ще зима десь зі своїми білими мухами.\n90. А він запряг у плуг три пари волів. На допомогу найняв людину. Оре не комусь чужому, сам собі. Ходить за плугом. Дивиться, як його плуг дерен землі кидає. І ця місцевість робиться масивною оранкою. Він тоді шапку скидає, і хрестить свою голову. Він цю місцевість зорав, дякує Богові. А у самого думка така.\n91. Зиму треба хорошу, щоб ця земля пролежала під снігом, і набрала в себе вологи. А моя справа – думати, що на ній посіяти. І щоб це було вчасно. Це все господарем робиться для того, щоб не пропало. Спочатку ти думаєш. А приходить такий час, треба буде робити. По снігу та по морозу ніхто в степ не виїжджає. Всі бідні й багаті чекають у себе весну. Яка вона сильна, зиму від себе проганяє.\n92. Лише б тільки сонечко весняне, яке воно червоне, і клімат десь взявся. Вітер низовий подув. А у господаря хорошого, хоч сьогодні виїжджай. Він чекає свого дня. Лише б сніг із землі, я тут як тут. Не один особисто прийду, а з собою притягну все, що потрібно. Земля так нічого не дає, треба по ній топати, і розсівати зерно. А потім його треба волочити. Весь день ти в цій справі. А день тебе не чекає, побув, побув і пішов геть. Інший настає не такий, як був.\n93. І я вже не такий хазяїн. Є, чим хвалитися. Хоч десятину, але посіяти. Це була раніше робота. А зараз іде час такий, якого не було. Сонечко і сонечко, господаря жене вміло. Роби, поспішай, але про природу не забувай. Вона не завжди така буває. Про неї, як про якесь діло, ніколи не забувай. Сьогодні така погода, тобі пощастило. Ти такий упорався, посіяв, чого треба було. Можна сказати здоров'ю велике спасибі.\n94. І на мою таку долю десь взявся такий день, заволік все небо хмарами. І побризкав дощик не маленький, а великий. Як я був цьому часу сильно радий. У мене в голові інше, я вже думаю про врожай. І роблю, готуюся, чимось треба косити. А возити чимось треба. На все лежить важка праця. Господар цього всього додавав сили людини, годував працівника, що допомагає, з ним як своїм говорив. Але щоб зізнатися, господар хороше таїть.\n95. Він правду не скаже тобі, чи є у нього гроші. Про це він сам знає. А от про врожай не забув. Косити треба косою. Але у нього дуже багато цього, щоб косити косою. Йому за його гроші зробили лобогрейку косарку. Щоб його косити, треба вміння у себе мати. А тут, можна сказати, треба інша сила. Коні на це треба або добрі воли. Сам, або працівник, скидає, діло йде підряд, робота робиться.\n96. Господар не мовчить, кричить, поспішає, на когось злиться. Хто винен, він сам не знає, і не може сказати. Сам вірить сильно Богові, але своє даром не дасть. Він на цій землі не сам особисто працює. Не одному йому доводиться все це придбавати. У цьому ділі трохи допомагало чуття. Земля так даром не давалася, її купували за гроші. Вона продавалася людьми, і люди її купували. Вона була для всіх великим джерелом.\n97. У неї ніякої сили немає без усякої природи. Треба земля, повітря і вода, тоді-то буде врожай не поганий, а хороший. А ось шахтовласнику, заводчику або фабрикантові, їм не треба буде земля. Він добре знає чоловіка, його розуміє, і йому це все на ділі продає. Потреба така. Якщо багато потрібно, то багато буде потрібно на це людей. Багатий чоловік ніколи не піде найматися.\n98. А до себе на допомогу найме. І буде сам експлуатувати. Як примушують всі до одного чоловіка, щоб бідний наймався. І буде він найматися, за те його звуть всі люди бідним. А от багатого чоловіка, його видно здалеку за його всією будовою, і що сам він має. Якщо він господар заводу, або якого-небудь рудника, він без кучера не їздить. У нього обов'язково є всякого роду слуги, працюють для нього. Він є в цьому господар, та ще який нехороший.\n99. Всі його знають добре. У цього хазяїна треба буде працювати. І не погано працювати, а щоб було добре. Господареві треба буде прибуток. А коли збиток, господар котиться під гору. А коли у нього зростання йде, він лізе важко на гору. Але знає, що у нього є. Він цим ділом гордиться, шапку не всім скидає. Хіба таких людей мало по природі буває. Або він не хотів у себе бачити хороше. Він не знає нічого, що доводилося робити.\n100. Копієчка на копієчку користі ніякої не дала. А от як пограбували касу, це ніхто не знає. Гроші забрали і втекли, жертви ніякої. До якого часу ця справа буде між нами розвиватися. Ми про це пишемо в наших газетах, а багато читають, але не роблять. У них одна думка, не така вчена, щоб робилося і потім виходило. Ми з вами рибу ловили. Для нас велика в цьому удача, але от дорога важка.\n101. Дуже довго чекали. Бачили всі, як починалося з самого бугра маленькою хмарою. Вона розвивала себе навколо в атмосфері. Ніколи про це не забути, де що набиралося. Дощик, це одне. А який на це був вітер, і частково град падав. Гроза не замовкала. Все це було в свято опівдні. І сусіди заговорили не про це саме. Це стихія хазяйська, вона вдарила по голові, щоб він більше про це не думав.\n102. А взявся і зробив, краще не може бути. Це все натворила неждано природа. А в неї повітря розвилося спільно з водою. Земля від цього всього лише терпить. Наші ці люди з самого початку, першого дня народження. Нас на це народили, щоб ми від природи цей рік чекали. І думали про завтра, що він у нас такий, ми його ніколи не чекали. А він своє шатро поставив, не хоче нас із вами допускати.\n103. Ми як і були люди до цього часу. У нас з вами таке діло робити обов'язково у природі. А природа примушує, щоб ти рив ями. І по порядку їх ставив для того, щоб на цьому місці садити культурно сад. У цій справі взявся все зробити чоловік. Він шукає вихід один з усіх нічого не робити в цьому, а щоб щодня великий прибуток. Але в природі є такий час, і є такі люди, хто не задоволений залишається сьогодні днем, що прийшов.\n104. Ми все для цього зробили, але природа з нами не порахувалася. У нас відібрала сили, ввела своє єство. Хіба можна буде погодитися з народом, йому несеш добро. А він не хоче рахуватися з таким знайденим в природі. Ми з вами дивилися кінофільм особливо. Дівчина, з лісу прийди завтра. Воно для цього народжене в глушині. Це добре вийшло, що вона своє завоювала.\n105. Хіба нам не видно, що несе народові наш чоловік Іванов. Ми бачимо на ньому живий невмирущий факт. Це і не Олексій Васильович Васильєв. А про нього писала газета «Вісті» 1966 року 21 квітня: «Доктор буде лікувати». Він же нічого не зробив сам собі особисто в цій справі, чим було можна похвалитися. А людині допомагати треба вміючи. Треба допомогти собі.\n106. Звільнити від черги себе, зробитися загартованим чоловіком. А ми не хочемо зрозуміти, що Іванов Порфирій Корнійович, він між нами народився з талантом. У нього не голос, і не операційний ніж, яким чоловікові доводилося один час над чоловіком володіти. Це велика удача, що народилася на чоловікові. Один чоловік у світі виявився таким. А де ж є інші доктора. А вони є, і багато роблять свою справу.\n107. І вони сильно помиляються. Багато людей ріжуть, тому про них не пишуть. У природі є якості, але не зброя. Чоловік, каже лікар, що ти хочеш. Бути благодійником у нашій природі. Ми є наука медична. Учимося роками, і тоді одному допомагаєш, а другого лікуєш. Я їм кажу. Якби ви все нічого не робили.\n108. Навіщо вас тримати. Чоловікові боляче, йому треба допомогти, тому й закликають чоловіка, хто вчиться не в одній медицині. Є інші будь-які науки, які повинні успіхів досягати. Лише той, хто шукає, дерзає, творить. І нехай вчені та практики йдуть різними шляхами. Нехай експериментують і випробують нове.\n109. Лише б воно приносило користь людям. Ми свідки цього всього, як наш Іванов себе особисто гартує. Ви пробували? Ні, ми боїмося. Він більше 30 років цим займається. Він практик, трудівник у цьому. Що ж хочемо про це зовсім забути. Він же жива людина. Зима йде невідома. У нього сили є і на цю зиму.\n110. Теж готовий зустріти так само, як і цю зиму. Я сам особисто зустрічався. Це нам не фунт ізюму поїдати, а треба трудитися всю зиму. Це не один день, а три місяці, 90 днів, де не сприяє. А як почне свої температурні дні один за одним виставляти. Сили на це матимеш – доб'єшся свого. Не матимеш – помреш так само, як інші. Скажуть: немає. Жив, бідолаха, а тепер помер.\n111. Помирає людина безсила. А живе сильна людина. Не фізично уміла, а заслужена в природі. Треба буде зробитися таким чоловіком, котрого в житті не було. А зараз він народжений. Ось він, полюбуйтеся. Його це сили, а не чиїсь. Не готується так, як ми себе готуємо. Ще цього часу не було, і не думала природа про це, а у нас готова річ. Ми її зробили, це наші руки. Наш розум про це думав. За це все наше ми сильно потрудилися, що й дає нам славу.\n112. Якби ми жили, а не працювали з вами, не робили свого діла, що ми мали? Та нічого, крім порожнього місця. А зараз ми з вами дірку розриваємо, і її швидко латаємо. Це треба ж такому чоловікові бути, про якого мова йде. Він ніколи не припиниться. Всю зиму на кого надіявся? На якусь особливість. Якщо дуже холодно, взявся за це діло – не говори ти, що не вмієш робити.\n113. Сама охорона ходить у шубі, у теплому одягу. А я був у чому? Чистим тілом, але не застудився і не захворів. Прийшов травень місяць, тепло, треба було по-нашому жити. А для мого тіла не вистачило води. Я звертався з проханням до лікаря, що лікує. Прошу, благаю його, щоб він дав душ. А він взяв і відмовив. Природа сама зробила. Як людина може захворіти, і як може сама одужати, цьому лікар не вірить, особливо цій системі. Бачить, людина не в настрої.\n114. Щодня ходять, запитують, як наше здоров'я. А цей чоловік був завжди енергійний, а зараз щось виснажений, значить, хворий. Йому треба допомога наша медична. Я лікар, мій такий обов'язок. Я людині не вірю, а вірю всій своїй системі, яка робить людині, на що я вчився. Мені дали роботу мою через те, що я вчився. Я тепер лікар. Лише б людина захворіла, у мене під руками термометр. І є на все шприц. Наша діло одне – лише б на це була людина хвора.\n115. Для нього існує лікарня наша Казанська. Вона будь-якого чоловіка зможе утримувати. Може чоловіка тримати, будь-яке його місце, лише б він тільки хотів. Його таке бажання. У природі його думка. Вона чоловіка примушує. У будь-якому своєму місці і часі, що проходить, можна буде зробитися будь-яким господарем свого зробленого діла. Це ж не що-небудь, а наша велика природа.\n116. Повітря невмируще, що рухається без кінця, йому не буде краю. Нове і нове в житті народження для людини. І вода бурхлива, на своєму одному місці ніколи не стоїть. З одного місця перекидає, робить свою силу. Показати чоловікові страх, щоб він знав і бачив. Це все щось таке, та й до цього всього летить. Не стоїть на своєму одному місці Земля.\n117. Кажуть вчені, що Земля на своїй орбіті крутиться. Сонечко для нас народжується небувале щоранку. Кожного разу ми між цим усім свої особисті сили для цього показуємо, щоб наша природа нам своє давала. Ми з вами навіть не зможемо про це подумати, як нам народиться для цього всього чоловік. Перший оточив себе власністю, індивідуальністю. Він не хотів, щоб не хазяйнувати.\n118. Шматок землі привласнив, і назвав ім'ям своїм. І став розпоряджатися, як своїм добром. Він добре зрозумів про все це, що в природі не старе, а щохвилини народжується нове й нове, про яке ніколи не думали. А воно діло принесло. Чи думав чоловік, що він свою форму змінить у праці. І стануть люди навчатися, щоб знати, як буде треба, щоб людині догодити. Він у нас думає, він сам сильно думає в цій природі.\n119. Хіба йому хочеться так важко жити. Як він у нас на сьогодні зі своїми днями не задоволений. Він не хотів би такий час зустрічати, і не хотів йому показуватися. Але що ти поробиш з такою справою. Потреба така. Хіба він хотів з такого місця, в якому пролежав усю ніч. Так даремно не лежалося. Найкраще в житті, від нього миліше немає, як у хорошому спати.\n120. Не один спить чоловік. Всі люди на землі від цього любимого сну залежні. Якби чоловік був у природі залежним, не потребував цього, він був би сильний. А то йому рано себе сонечко показало, треба б спати та потягнутися, як це робилося нами. У цій природі це все він мав, і буде мати. Заснути в ліжку, і дуже міцно, треба буде сили.\n121. Хворий чоловік не засне так, як це треба у природі. Він засне, і йому сон такий присниться. Начебто він не птах крилатий, а по повітрю літає. Своїми двома ногами по воді повзає. Для сонного чоловіка, коли він упав мертвим, він цього завжди у своєму сні досягає. А от коли встане, його думка примусить розбиратися. У нього волосся піднімається на голові, як у їжака.\n122. Йому в цьому ділі робиться страшно. По тихому приємному можна буде робити. Але по розвиненому, що важко робиться в природі, як це робилося. Сонечко сонечком, але воно на час ховається. А в повітрі, на воді таке робиться, навіть не виживають кораблі, від цього діла стихійно гинуть. А сама вода з хмар струмком валить. У річку впадає, виходить з берегу, завдає шкоди.\n123. Чоловік від цього не врятований, як і всі інші. Живе гине. У природі велике незнання і велика боязнь. Особливо чоловік боїться повітря жаркого, і боїться холодного. Йому ці якості не треба, він не цього чекав. Але природа є природа, вона має свої сили. Хоче зробити – підвищить чоловіка в його особистому бажанні. Вона не жаліє сама себе в цьому.\n124. З нічого щось робить. Якби наш чоловік минулого життя встав з могили, і глянула на землю, що над нею зробив чоловік. Раніше не було, на чому виїхати в степ. Та ще обробити землю було дуже важко. Якщо почуєш в церкві дзвін дзвонів, вони били по-різному, але нудно по мертвій людині. А ти ж живий чоловік, скажеш про нього, значить, чоловік помер. Він весь час умирав у своєму розвитому житті.\n125. Щоб залишитися живому і довго продовжувати, цього людям не давалося. І не буде даватися в такому розвитку, який є зараз. Віл пішов з борозни, не прийшла конячка з дерев'яною сохою. А взявся залізний трактор, і оре сам землю. Робить людина оранку, готує до часу. У людини на цю справу машинні сили, несподівано швидкі. Взяв і зробив. Це не людина зі своїми руками.\n126. А з крилатим мотором, за собою тягне таку махину. Ця машина зроблена руками чоловіка, він це зробив. А чому ми так думаємо і говоримо, що нічого не вийде з початого діла. Іванов, він не шукає по природі машину, і її не потребує, надіється на свої ноги, вони його носять. Чоловік на них ходить, повзає по землі.\n128. Ми озброюємося, вводимо багатство для того, щоб воно у нас було, як продукція. Ми робимо на землі не одну грядку. І не один наш урожай вчасно знімаємо. Це дитяча робота, може будь-яка людина цю роботу робити. Вона зроблена нами. Ми робимо хімічно, досягаємо в нашій праці. Хочемо так навчитися: менше працювати, а більше отримувати.\n129. Така думка у всіх: руки в брюки, нічого не робити. А щоб було у нас, чим одягатися, що їсти, і в чому жити, ми з вами навчилися. І вже це робимо хутір. Забули, як його раніше важко було побудувати, цю селянську хату без усякого будматеріалу. Проблема і зараз, вона була і є. Ми не будуємо хату. А у нас наука не стоїть, архітектура рухається, міста майструють.\n130. Чи це не нове. Старих древніх людей ми, комсомольці, закопали своїми руками в землю. Думаємо, що будемо праві. У нас потік один іде по природі. Ми їх закопали, а вони нас закопають. Це природне діло. За сто років нас жодного не стане. А прийдуть на землю зовсім інші люди не з таким наміром, не з такою наукою, щоб чоловіка закопувати. Цей час відімре.\n131. Чоловік змінить сам себе, зробиться не таким залежним. У нього виявиться сила. Він знайде ворога, йому дасть відсіч, як наступаючому, більше його не буде. Чоловік вмирати перестане. Не буде робити погане. Буде робити в природі для самого себе не однобоке своє особисте хороше і тепле. А будуть робити зі світоглядом. Буде пізнавати в природі хороше і погане, тепле і холодне.\n132. Що дає це людині? А у людини є на все свої особисті здібності. Це карти 36 штук. Яка буде гра, і під що грати будуть, які ще гравці. Є гравець, сідає грати в ці карти на своє улюблене щастя. А є професіонал, вміє фокуси робити, іншого обдурити, обіграти. Він називає, взагалі, карти – це нечесність.\n133. І не можна буде сказати, що ось ця карта погана. Всі карти хороші. Всі дні хороші, але ми не вміємо грати. І не вміємо зустрічатися з часом, що йде. Картярем може бути будь-який наш чоловік. А от бути в природі заслуженим чоловіком – треба буде щось робити. І обов'язково робити, щоб тобі не було добре, а щоб було погано. Ти в цьому ділі будеш виправданий.\n134. Залежна людина у свій двір тягне все. А незалежність запитує у людини: навіщо ти це робиш? Людина їй відповідає. Це життя моє в цьому. А незалежність йому каже: ти не пробував жити. У тебе всі дні в році. Не женися, як це треба. Хіба будь-який гравець знає, яка карта. Йому може набрати 21. Карта одна дається, а до неї приходить інша. Як сьогодні день прийшов зі своїми силами, напав на нас зненацька.\n135. Ми вчора думали, а сьогодні забули. А час не стоїть на місці, рухається без кінця і краю. Він не хоче залишатися з чоловіком залежним, озброєним. Природа не любить його зроблену продукцію. Хоче вона, щоб чоловік цього у своєму житті не робив. Але він не в силах цього зробити. Люди всі хворі, бажають у цьому. Один же має, а чому не мати іншому. Треба всім мати, і хороше своє знання з великої природи.\n137. Якщо я побачу перед собою хворого чоловіка, що мучиться, вже я хворий сам. Я за нього вболіваю сильно, хочу йому допомогти. У цьому всьому ділі ніяка наука не допомагає і ніяка спеціальність. Господар все це наймає і розплачується грошима. А ми добре знаємо, як найматися, і як цю роботу ми з вами любимо. А по природі дуже багато таких справ, в яких ми можемо помилитися. І в цій помилці будь-який герой гине. Особливо його діло в його господарстві.\n138. Ми візьмемо минулу історію. Вона робилася кустарно. Люди і тоді були, бідному допомагали, але і тоді нічого не вийшло. Христос по землі ходив, заради цього дива творив. Всі ми віруючі в нього. Дуже сильно вірили. Але коли доходило до того, діло треба виконувати, жодного чоловіка не знайшлося від потреби самому відмовитися. 1966 рік пішов, як наша власність себе вивищувала.\n139. Люди зі своїм здоров'ям лізли на високу гору. Хіба вони не хотіли бути такими, як Христос. Але у них дорога не така, яка була у Христа. Всі ми люди залежні від природного життя. По горах ходив Христос, по хвилях не боявся ступати. Святкувати їхав на віслюкові до Єрусалима. Що його примусило? Кому він хотів довести, якщо сам боявся природи? Він своєю формою лякав навколо природу. Півночі він не любив, хотів бути в теплих краях.\n140. Він старався людей годувати, і хотів, щоб вони були одягнені. І свої житлові будинки на своєму місці стояли. А у самого був закон, щоб чоловік відмовився від усього, що він мав. Це його природне своє власне багатство. Воно примушувало у себе його мати для того, щоб ним один час жити. А потім у ньому померти, як померли всі залежні люди. Ділки своєї справи, співаки своїх слів.\n141. Оратори, хвальки. Натуралісти, шукачі багатства, найбільші господарі, і все пастухи стада. Танцівники своїми ногами, вояки, вбивці, злодії, що привласнюють. Чаклуни і провісники. Словом, люди життя. Творці всіх справ. Капітани, водії. Це не Христа дорога: мати економію. Бути над усіма багатим паном.\n142. Всі вони народжувалися для того, щоб жити. Але вони цього не робили, чого треба було робити за законом Христа. Раз Бог є, його треба знати. І його треба бачити, і його ділу, що робиться, завжди вірити. І надіятися на свої сили, що вони його ведуть до самого хорошого. Христос не вчив, щоб люди сваволили. Або крали, вбивали, танцювали, співали, будували і руйнували.\n143. Воювали за землю, один одного вбивали, за рахунок експлуатації жили. У Христа не було торгашів, міняльників, найхитріших людей. Він їх від себе гнав. А книжникам, фарисеям говорив своєю мовою: горе вам буде перед кінцем усього життя. Це, що ви знайшли у великій природі, ним оточили себе, все це здобули, воно вас не врятувало. Ви через нього померли.\n144. Вас усіх до одного в свої могили, вириті людьми, в гроби поклали. Ви поховані були на один час. Ви всі в прах зробилися. Ви на це діло мали свій час, свої нехороші сили. Жили, жили в природі. Всіма правами користувалися. А потім це все довелося втратити. Ми з вами всі хотіли зробитися вище від нього.\n145. Нічого не бачили, і нічого ми не знали. А жили в природі, і проти природи. За рахунок природи озброювалися. А в природі нашій і капіталістичній, і соціалістичній, у самих людей на цей рахунок велика віра, і на все це надія. Дню, що прийшов, особливо весні, теплим дням нашим люди кланяються, будь-якому дня. Коли це не було, треба буде трудитися.\n146. А ви … кожну неділю. Після шести днів нас попереджає короткий день субота, що завтра ми, всі люди, будемо відпочивати. У цей день ми забуваємо про все наше важке. У нас одна думка – самого себе показати, і перед усіма похвалитися своїм наявним здоров'ям. А воно у нас звикло вставати щоранку. У будь-який день треба людині спати, і хочеться міцно спати. Але наша робота залежна від нас.\n147. Всіх однаково примушує, спізнюватися ніяк не можна. А коли вчасно щодня приходиш, за тобою інші люди стежать. Особливо тоді буває, коли своя робота, ти на ній працюєш. І хазяїнові твоєму першому на душі своїй приємно. У тебе вона біжить, видно по всьому. А коли люди про це говорять, у тебе дух твій у твоєму тілі додається щодня кожного тижня. І приходить місяць, а в році їх 12 по тридцять днів. Чотири вихідних робиш.\n148. Ці дні нашого брата балують. Як же так, свято не мені одному, а всім, що живуть на білому світі. Говориться в народі, добре і тепло жити, кому щастить, продовжується час. А кому, як піде. На все буває своє щастя, вік свого життя проведе. А знаєте, скільки днів отаких доводилося зустрічати, та щовечора проводжати. Дуже важко в понеділок. У неділю, та ще таке було, воно для всіх сонячне. Надворі тепло, стояла хороша погода.\n149. А у кожного чоловіка його колишня робота стояла, а всі бралися за своє наявне. Більше спати в ліжку. Люди після цього встають, а потім час їхній буде. Хазяйка це нашої їдальні, вона про нас турбується. Ми самі не такі люди, як учора були. Нині ми нарядилися, а тут мода така у нас. Гроші є завжди. Не забувайте про ларьок, де можна кухоль пива завжди випити. Наша така молодість, про що доводиться згадати, як про хороший одяг, хорошу їжу.\n150. А тобі доводиться щодня не раз поїсти, а кілька раз. Час є – їси. А часу немає на це – не їси, а працюєш. Тому і говориться. Краще нам на білому світі такого святкового дня, як його нам залишили наші предки отці. Ми з вами біжимо по тій самій дорозі, по якій наші батьки всі до одного пробігли. Не думайте, що він не хвалився своїм життям, і не показував сам себе.\n151. Йому в цьому було добре, він був трудяга. Все своє життя безперервно працював та курив. Їсти їжу не вибирав. Доводилося таку їсти, яку дадуть на стіл. А от костюм носив, його в цьому було діло, не жалів на це грошей. Шукав найкращого на всю місцевість майстра, щоб зшити так зшити. Але носити доводилося хазяїнові. А в цього хазяїна, за оповіданням живих людей. Він жив, умів усе робити, за що взявся. Майстер, велика голова в цьому.\n152. Такій людині ділку по-нашому вмирати не треба. Але це природне діло. Місцевість свою хвалити, і не на рот своїх людей дивитися та придивлятися. У нас між нами природа одна йде без усякого кінця і краю, дні за днями наступають. Але от ми не навчилися, як треба буде жити. І в який час, щоб було добре. Взимку добре той живе, у кого хороший теплий одяг. Гірше не може бути в житті одному чоловікові, хто не вірить штучному, вірить днях, що прийшли.\n153. Часу небувалому. А в ньому вродив на землі врожай. Такі роки бували, але рідко. Це було раніше, немає, чим робити грядку, і немає такого зерна. А вродить – косити нічим. А щоб зі степу возити, треба велику підводу. Раніше возили гарбами, та ще в’язаний хліб. Не було такого конвеєра, комбайна, і машини не було. Це зараз всього наробили, живуть дуже добре, не так, як раніше. Навіть цукерку не смоктали, солодке було відсутнє.\n154. Все було між нами гірке, та таке довге, недобре. Дивишся на чоловіка, а він звалився. Кажуть, який він був у роботі дуже сильний. А яка хода чоловіка, помер безслідно. Не хочуть думати про незалежність, вона не подобається нікому. На столі стоїть усе, у шафі висить весь одяг, будинок житловий побудований. А ти, отакий чоловік, наберися, і не надійся на це все. І не вір нічому, що це тебе спасе. А більше воно зашкодить.\n155. Ми з вами акуратно місцевість підібрали одну з усіх, на ній поселилися. А вчимося робити, робимо весь цей час. Але щоб ми навчилися, і змінили своє життя. Нам не треба буде старе тюремне діло. Ми з вами живемо на одному місці, щоб чого-небудь робити, щоб не народжувалися між нами різні злочинці. Ми народжуємо чоловіка, а от щоб виховати, нас усіх до одного треба за це прогнати.\n156. Скільки років ми прожили, всі ми вчилися теорії. Але щоб знати, ми практично помиляємося. Взяли дорогу залежну. Вона не вчить нас, щоб ми знали, звідки і за що між нами народився злочинець. Я автор цього є, хочу сказати своє всім. Не злочинець робить самого себе таким. А той чоловік, котрий не очікував, що з ним вийде неприємність. Вона заважає чоловікові.\n157. Він сам не знав про це найголовніше, яке живе між людьми в природі. Ми з вами дуже багато пізнали такого в житті, чим і скористалися, як якоюсь річчю. А в природі, ще не початій, лежить і непізнане, як діло. Лежить у запасі. Ми тільки пошуки пускаємо для цього діла. Треба б від природи отримати нашим ученим давно, але у них нічого не виходить. Юстиція наука людей, вона зацікавлена закону створеному допомагати. Вчитися більше розвиненим, як буде треба народити чоловіка.\n158. І виходити його, щоб він ходив по нашій землі й бачив. Це знав, і не збирався себе таким зробити. У природі дуже багато справ у вчинку, котрі можна буде робити. А яким не можна буде в цю систему. Ми з вами необробленого чоловіка 20 років тримали в своєму режимі в батьківському утриманні. Чоловік дочекався, такі ввели права, на чотири сторони пурхнув. Чому не жити добре і тепло? Все це дає важке.\n159. Треба трудитися людині, але не вчитися в природі. За якусь річ неживу виступати і карати такій особі, як у нас прокурор. Він чимало вчився, щоб на чоловікові живому пізнати ворога. І йому такий засіб створити, щоб його на ньому не було. Цар самодержавний ввів у життя людям ці величезні в'язниці. А ми, як нові люди, їх на своїх людях розвиваємо. Не вчимося в природі, щоб знати про прихід чоловіка на цю землю.\n160. Ми з вами, всі люди, залежні від природи. Нам дай своє джерело. А воно у нас під руками робиться, і топчать ногами. Ми з вами всі самовільні. Злодії в природі всі, але не піймалися всі. Той виявився злодієм, кому довелося пійматися. Він і тому завадив, котрий не хотів бути в природі злочинцем. А в природі садять у в'язницю ображеного, незнаючого чоловіка, хто ніколи не думав у природі так ловитися, як його оточили вчені стосовно цього люди.\n161. Які за це саме кошти гроші отримують, і по можливості живуть. Не кожен раз буває людині добре. Такі дні приходять, робиться у своїх кроках погано. А погане в житті не кожний чоловік може пережити. Буває такий час по природі проходить, і прокурор у це діло може потрапити. Це лікар людини, хто не навчився давно це зробити в природі, щоб не стояти в черзі. І не чекати того дня, в якому доводиться сісти в цю велику в'язницю за свою провину.\n162. Не всіх нас однаково судять, і садять на термін. Треба буде навчитися, так в природі робити, щоб злочинна сторона за якусь справу сама пішла з колії життя. Ми за це не бралися, і не хотіли в природі шукати. Треба буде працювати, головою поворухнути. Не вигадувати своє передчасне покарання за скоєний злочин. Юстиції закон один для всіх, вона стоїть на сторожі всього народу. У захисті, збереженні, щоб чоловіка не спіткало.\n163. Він цього не зробив, що прокурор не думав писати. Йому треба гроші. Він їм кланяється, і хоче себе виправдати, що він тримає в умовах своїх стінах такого чоловіка, як Іванов. Якщо тільки люди зрозуміють його особисту дорогу, і стануть її робити, зброя не допоможе, помре вона, як і не було. Чоловік звільниться від такої справи, він свідомість буде мати, і буде робити з душею і серцем. У нього вийде одне, мило всі будуть жити.\n164. Але не психічно, ненормально. Свавілля помре. Вбивства не стане, не буде, чого красти. Прокурор або який-небудь воїн, він не погодиться з цією справою. Кому він будує, якщо йому виділяють таку зарплату. А низька оплата має у себе образу. Вона не хоче бачити, що через це все сам прокурор. Це очолює наша сторона охоронців, у неї таке право, як у всіх людей, залежних у природі, вмираючих людей.\n165. Нам з вами не це треба, щоб їздити на південь. Нам з вами треба подумати, чи правильно ми робимо чи, може, помиляємося. Це буде для нас не всіх. Ми живемо однобоко, північ зовсім забули. Хочемо вивчати льодовитий океан, ми ж не люди зі світоглядом. Погане і холодне не хочемо. А, може, в цьому є наша всіх справедливість. Холодний струмінь не теплий. А теплий струмінь не холодний. Різниця велика між собою в природі. А от щоб було однаково, треба нам практикуватися. Такі якості є.\n166. Їх можна пошукати збоку, тут рядом стоять. Це наше красиве незалежне життя. Вона не веде чоловіка по його старій дорозі. Каже нам усім: що ви робите? У вас, у ваших тілах великий нестаток. Всі дні приходять залежні від природи. Буде треба не одна їжа або одяг з житловим домом. У незалежності зовсім не така думка. Те, що робиться в природі, вона не вважає хорошим.\n167. Жене із землі все, не хоче рахуватися. У неї весь простір, свого місця немає. Всі океани і моря, річки протікають, гори снігові і всяке таке. А рівнина всієї землі, ліси непрохідні. Все це багатство не для нашого імені. Це тільки залежність, вона взяла на себе фізично буравити. А щоб якась користь із цього. Один час думаєш та робиш, чого тільки в житті не було.\n168. Починай від малого та кінчай великим. Особливо введені між собою війни, чого не вистачало людині. Він легкого шукав, грабував сусіда, не любив його через його хитрість. Він у природі ховався, не розповідав сусідові, що і де брав, а привласнював до імені. Раз на його дворі, значить, його закон, він це придбав. А сусід-то хоче, а вміння не вистачає.\n169. У нього фізична сила, він цим озброївся. І на це люди знайшлися, зробили в природі вогнепальну зброю. Пустили в хід на людину. Особливо війна була вітчизняна, воювали люди з розвиненою технікою. Вона розоряла мирних, не давала спокою ні на фронті, ні в тилу. Ворога шукали, били. Свого роду партії хотіли своїм довести, що вони вміють на землі все робити, жити мирним шляхом.\n170. Це нічого не дає. Навіщо кишеню пришивати або двір городити, або хату будувати. У чиєму ти селі народився? Воно для тебе чуже. Ти ж чоловік цій місцевості. У тебе приватна власність, як вона тобі дісталася? Але ти поки господар. Тебе сусіди знають, і твоєму розвитку навчаються. Вони на твоє діло дивляться, хочуть таким стати. У природі час не один, люди не однакові, і не одні дні. У кожної людини розум різний.\n171. Одні думають одне, а інші інше. Одні керівники хочуть хороше залишити в природній історії, а інші це спростовують. У кожного зброя своя, зроблена для війни, вона повинно вжитися. Хвалитися треба, в народі живе слава, національна гордість. Ми працюємо у свого улюбленого артільника, а ми працюємо у свого. Наш артільник Рябов, а наш артільник Паваляев. Обидва вони наші.\n172. В одного господаря служать артільниками для нас, як нужденних у цьому ділі. Ми люди однієї місцевості, живемо бідно, працюємо на своїй роботі. Нас артільник знайшов, записав у свою книгу. За кожен день на роботі ставить свою паличку. Ми у нього за гроші трудилися. Платив щомісяця свою для нас зарплату, чим ми жили. Це наш шматок хліба. Ми не скажемо на чужого: свої.\n173. За свого близького душу свою дамо. А чому не похвалитися, як хваляться людьми. Артільники жили добре, у них були свої люди. А раз люди, та які, чим так можна похвалитися. А у них діло не виходило, щоб один одному довести. І посперечалися між собою. Один каже: моя артіль. А другий каже: моя артіль. У них в кишені гроші завелися зайві. Хочеться чимось покарати, та не виходить.\n174. Один з одним, артільник з артільником – незручна дорога. Засперечалися між собою на цю тему. Артільник похвалився, що його артіль поб'є твою артіль. А інший каже: нічого не вийде, моя артіль здолає твою. І дійшло до горілки, суперечка між собою, чверть горілки на стіл. Твоя артіль мою артіль силами переможе – я купую чверть. Не переможе – ти мені чверть ставиш на стіл. У артільників своє, а у робітників своє.\n175. Господар один Колбарев працює в шахті, тільки різниця одна. Не такі артільники. Наш до них підходить, а їхній до них прийшов. Каже нам усім: Рябов хвалиться, що моя артіль переможе, на що завгодно. А Поваляев прийшов у свою, агітує проти. Люди живі, їм скажи – море по коліна, вони в нього будуть лізти. А раніше були введені між собою кулачки, билися на кулаки. Чому свого артільника не підтримати, ми ж його робітники.\n176. У нього гроші заробляємо, він наш батько. Хоче прогнати – це його особисті сили. Хоче, щоб працював – це все залежить від нього. Нас повна артіль. Свої були зарубники, свої відбійники, і свої вагонники, саночники були свої. Всі спеціальності є для того, щоб проти природи йти. Ми фронтом наступали. Руками робили зарубку. Під дірами відбивали. Все це робив народ, і зробить це із-за своїх артільників.\n177. У них спір між собою. А нам лише б сказали, ми за свого дамо все. Кулак на кулак, людина на людину, і пішов заводитися з одного на одного. І дійшло до того, пішли в хід п ... стало смертельно. За що, питаєте, ці люди між собою билися? За своїх улюблених артільників, хто над ними сміявся в нашому труді, і в цьому кулачному бою.\n178. А щоб довести, ніхто нікому не довів. Добре побилися, кулаки почухали. А як була шахта хазяйською власністю, так вона і залишилася своя. Як фашистами керував сам Гітлер. Бач, як він формувався, своєму народу довірявся. З маленької держави зробився воїном. А потім пішов, помилився, на новий невоюючий народ. І став його бомбити. Це сторона була Сталінська, сторона комуністична. Гітлер на неї напав.\n179. Хотів довести природі, що він непереможний в цьому початковому ділі. Раз він пішов на руських, то він дійде зі своїм до американців і англійців, лише б забрати Росію. А то так Гітлер думав своєї расі ввести панування через техніку, зброю. А техніка, зброя – мертве. Люди всі живі залежні, можна сказати, напівмертві. На них усіх захист самого себе, люди йому вірять і надіються на це все.\n180. Якщо тільки розібратися, люди в усьому винні. Німецький народ повірив Гітлеру, став з руськими воювати за майбутнє панування. А руські цього не хотіли, їх примусила обстановка. Придумано Сталіним. Весь народ соціалістичний захищав політику сталінську. Хто посягне на нашу землю, той ворог, буде нашими силами розбитий. Таке гасло було. У природі в залежності ворога не знищити. Як він був, так він і залишився.\n181. Не так було треба з ворогом чинити, щоб він більше між нами не був, і більше хвоста не піднімав. За нашим усім, ми знищити не зможемо ніде зброєю ворога. А більше ми нею розвивали, і в будь-якому місці розвинемо. Ми, люди, є магніт, ліземо з шкідливим на гору. Але нас ніхто не вчить, щоб ми зробили те, що треба для всіх, щоб цього ворога не було. Ми з вами такий світ з ворогом замирили. Сказали: ми перемогли. Кого? Самі не знаємо.\n182. Треба людині нападати, і відбирати у людини. Тоді-то заспокоїться залежність у бою. А незалежність нам пропонує зробити не це. Іванов у народі не це хотів. Його думка пропонувала нове зробити. А ми нове не зробили, а оточили себе старим. Ворог пір'я своє піднімає, говорить нам: дай моє. Навіщо привласнювати, залежність не повинна. А незалежність цього ніколи не зробила.\n183. Треба було просити ворога, щоб він погодився з просьбою. А прохання була таке. Так воювати, як воювали, ми з вами спробували один з одним воювати за природне добро. За живого чоловіка, якого ми озброїли проти чоловіка. Давайте ми з вами будемо братися не за розорення. А ми повинні взятися за своє збереження. Треба було цьому вчитися. І навчитися треба було, як буде треба зробити, щоб ворога не було.\n184. І він ніколи не буде, якщо ми своєю голівкою чоловікові іншому низько поклонимся, і скажемо йому з душею і серцем: «Здрастуй». Що ти є чоловік, і також він є чоловік, і до тебе з душею, з серцем. Чоловік може під своє варварське вчення, під своє розвинене вміння підпорядкувати і природу, і все людство, котре живе в природі для того, щоб один час пожити, та втягуватися в залежну природу. Вона його примушує у себе збагачуватися.\n185. Цього незалежність чоловіка не вчить. Йому не треба час, чоловік його не потребує, і не хоче цього бачити. Він вважає себе єдиним чоловіком. Ніхто з нас, що живуть на нашій цій Землі, хто стоїть в черзі і чекає, він у цій справі зі своїми наявними силами не зможе дочекатися. Його призупинять передчасно. Якби чоловік не думав, та нічого такого своїми руками не робив, він би нічого такого в своєму житті не дочекався.\n186. А то його примушує діло, що наближається, без якого він жити ніяк не зможе. Якщо тільки природа йому свої поля не покаже, і не змінить себе, то робити чоловікові нічого не доведеться. Він добре знає час, а в ньому дві умови. Хороше і тепле, до чого чоловік горниться.\n187. Він хоче жити, і в цій справі творити. Він не знає про природу, як вона не хоче, щоб чоловік свої сили втрачав. І він їх обов'язково у своїй справі втратить. Землю природа недарма розкриває від снігу. І готується ґрунт, щоб з нього робити хорошу пухнасту грядку, яка повинна прийняти найчистіше зерно для того, щоб воно вчепилося за землю.\n188. Людина зі своїми силами дуже сильно поспішає. У неї одне в голові – це використовувати землю або час, що проходить. У якому людина не спить, а все думає про час, що прийшов, котрий примусив людину назад і вперед топати. Вона в цій справу цілий рік по ось цій землі ходить да придивляється, особливо за прибутком. Вона показує дорогу до життя свого.\n189. А хто не знає в природі день. Щось він зробить нового небувалого в житті. Вчасно дощик поллє на землю, дощик зробить вологу, ріст у природі піде. А рік дуже довгий, його дуже важко доводиться пережити. Тій людині призначено в житті, вона повинна цього року розлучитися з природою. Вона помре на віки віків.\n190. Її життя залежне нічого хорошого в житті не створило, крім як повоювала. Та боролася людина з природою. Природа яка була, така вона залишилася. А от людина не залишилася в природі, її змінила на іншу людину. Природа більше примусила вмирати, чим вона помирала.\n1966 року 3 травня. Іванов\n:6605.03 Тематичний покажчик\n:Незалежність 20, 24\n:Дві сторони 29-31\n:Перша людина 32, 117,118\n:Вчителі історія 35\n:Не робити 38\n:Учитель якості 80, 81\n:Життя або смерть 111\n:Залежність від сну 120\n:Що буде далі 131\n:Заслужений людина 133\n:Тюрма, злочинець 156-164\n:Ворог залежність 180, 181\n1. Яка земля кругла, кулею себе охарактеризувала. Людину посадила господарем. А вчити, не навчила нікого, щоб природу вивчати, розуміти її добре. Ми як один народилися на ній живі, енергійні, міцні, але нічого не розуміючі. Нас примусила рости наша техніка, зроблена на землі людськими руками для своєї допомоги, щоб землю обробляти. Люди для цього народилися, щоб щось так робити. Одного дня не минало, щоб так це проходило. Час починався з ранку, який він був довгий. Якщо йдеш по дорозі, буває часто один, і от влізе в голову якась думка. Ти-то сам чоловік просто відірватися не зможеш. Дорога твоя не коротка, йдеш і йдеш прямо. І от раптом змінюється якась місцевість. Вона не така, як була до цього самого місця. Велика перед тобою різниця. Все робиться землею. Вона лежала переді мною не така, як треба. А тут можна сказати про час, що пройшов, він дуже довго йшов. Ми його довго ждали на наше таке щастя. Ми люди такі, яких і природа не вчила з якої-небудь справи дивуватися. А в природі, знаєш, скільки перед тобою справ. Особливо весною, коли тепла ти не чуєш того, що доводилося чути. Особливо взимку не тепло зовсім буває. Куди підеш, і що краще буде мені.\n2. Розповідає мій сусід про минулу історію. Люди жили дуже бідно, так само саме, як зараз. Сильно мучила бідність. А ти знаєш цей час, коли ти не знаєш, де доводиться взяти. А ти сам знаєш про це діло добре, що нам у житті допомагає наша велика природа. Особливо можна торкнутись, прямо нагадати про землю. Як доводиться чекати не один день, а багато, коли у тебе є одне і друге. Ти не думаєш про третє. У твоєму ділі легко ти живеш. А сам думаєш про що, найголовніше? Та про нашу землю, найголовніше джерело. Без неї ти ні кроку. Вона у тебе під головами. Ти сам цю місцевість в ранню осінь зорав. Для тебе було завдання. Час цей проскочив. А тут день не такий прийшов. Буває рік різний. Зима починається тихо. Але якийсь рік і день прийде, не хочеться виходити з хати. Така думка прийшла, навіщо час змінювався. Це добре зараз на нашому природному дворі, навіть вітру ніяк не було. Яка осінь тепла, помітили всі, що шукали. Але про зиму не мовчали. Яка вона шкідлива довга. Не хотів глянути, холодно. А тут треба майструвати, не заважало. Зима свого часу дочекалася, зміна прийшла. Сніг і холод пішов, зелена травичка заросла. А людям треба грядки робити для того, щоб посіяти зерно. Всю зиму думали та готувалися до діла. А от зараз люди взялися за роботу, за догляд за землею, без чого життя немає. Є одне тяжіння, у землі магніт.\n3. Не було на землі нічого. А потім земля примусила людину не одне життя ввести, своє стали будувати за рахунок дня, що прийшов. Він на нашу землю прийшов, між собою поділив. Для чоловіка ніч прийшла і за собою втягнула. Чоловік не жив час, дрімучим сном спав. А коли сонечко народилось не таким, воно прийшло на нашу землю, його промені освітили в перший раз, так і чоловік піднявся. І все, крім чоловіка, стало дзижчати і повзати, життя на землі шукати. І в повітрі знайшли, і у воді виявилося життя живе. А хоче потрапити в інше. Ніколи не думав чоловік бути на землі завойовником природи. Цього діла не хотів бачити на людині сам час. А час біжить, він не зупиняється, як і земля на місці не стоїть, у неї є рух. Сильна вона що-небудь зробити. У неї зміни не за горами, у кліматі різні явища. Якщо хоче вітер бунтувати зі своїми силами, на допомогу приходить вода стихією на землі робити, щоб не забував про це чоловік. Він хотів, щоб земля ніякої аварії у себе не робила. Це не природа, ніяке не повітря, або себе показувала вода.\n4. Все робиться на Землі. Вона приймає явища всі. А справа людини розуміти, коли що між цим проходить. Природа сильна що-небудь нове у себе показати з літаючого в повітрі. Як по-різному плавають хмари, звідки вони беруться, і як вони народжуються. Поки ми не бачимо багато, нам вчені пишуть, нібито знають. Така маса їх одна за одною, ніби вони кудись діваються. А туман, вічно атмосфера лежить невідома свого часу, атмосферу не кожному оку доводиться переглянути. А зникає моментально. Новий слід робиться кимось, по росі видно. То по снігу помітно робиться дорога. А по ній ти потрапляєш туди, де поселився на землі чоловік. Земля даром клітину на свою площу не посадить. Чимось, якимось днем вона це відзначить, чого тільки на ній не буває. Хороше і видне чоловікові ясне сонечко створює, але його розкидало променями. Ти, як людина, жива і розумна істота, від стихії нікуди не дінешся. Твоє таке тіло живе обов'язково знаходять, і показують йому слід. Чоловік повзає, бачить, йому це приємно робити. Він спочатку не сваволив, а жив так, як усі. Свого імені не звучало, огорожі зовсім не було, навіть не було, чого складати. Не було зовсім такого місця, або мішка, або ящика. Не було, чого зберігати.\n5. Все навколо рухалося. Живі без кінця рухаються, самі міняють форму. Коли чоловік з'явився на нашу круглу Землю, він такої різниці не знав, що доводиться пізнати між собою. Яка вона сильна і багата. А в життя своє пропустила чоловіка. Він не мав колеса, бичував по землі. Такі залізниці, та ще великовагові поїзди вони не створювали. Все це наробив чоловік, йому було мало. Він шукав свій інший вихід. Багато раз по землі доводилося сім'ями гинути. Ніякого такого знання. Один стихійно отримував, а іншому щастя показало. І так зростає щоранку, і до нас на землю прокладає свої теплі промені, що вічно сяють від сонця. Ми його вранці зустрічаємо не завжди однаково. Предметів багато залишаємо, неможливо описати.\n6. Це день, він прийшов на землю, побував, та подивився, що робиться в природі між повітрям і водою. Показав рідній землі будову. Тоді ніякого ховання не було, не було, від кого. Кровожерливості не було, залежності від землі не було. Як же пробиралася клітина рік, це не один день. Чотири всіх сторін. Особливо була різниця між собою, такий день народили. А на що приходило, і кожний цей час свої сили показував, що ти. Ми бачимо вночі, дивимося очима, приходили в атмосферну висоту. А там розташувалися одна й інша. Далеко не було видно за кожною народженою зіркою, котру ти вдень не бачиш, і не розумієш це. А як же зараз робиться на нашій цій Землі. Без усякої рушниці не мисливець, без сокири і пилки не будівельник. Хутору не було. Чиста земля лежала. Все нам дала природа через нашу зроблену руками залежність. Вона себе очолила тут, і взяла і показала факт. А ти, як люди, за те між собою будеш мати. Зараз у нас є все, що хочеш.\n7. А от чоловіка живого характеру, загартованого в тренуванні, не було, щоб нічого не потребував. Такого чоловіка не народжувала і земля. Без цього на землі життя ніякого не буде. Якщо процвіте ця доріжка, ми забудемо ці дороги, які лежать по землі. У нас без доріг місця немає. Колесо крутитися не даремно. Мотор працює в машині не сам, зброя не стріляє сама. Все робить у цьому чоловік. Не було на місці міста, ми його створили. У нас є для будь-якого нападаючого агресора зроблена нами зброя. Ми не боїмося тепер, як раніше бувало між нами, що живуть.\n8. За що ми один одного вбивали, або такі війни влаштовували? За нашу цю землю. За той народ, котрий на ній живе, і це добро придбаває, і ним один час користується. Як би він не жив, і що б він не робив. А тепле, хороше, а холодне, погане? Чоловік любить на землі тепле, що проходить, а від холодного він біжить. У природі однаково не буває. Жили ми при капіталістах, експлуатувалися ними. Жили на землі, не задовольнили себе. Бідно ми з вами жили. У нас того не було, що ми зробили зараз. Хочеш поїхати на екскурсію, подивитися та подихати. Ніколи не бачив, і не бував там. Це здорове повітря, воно рухається, іде з одного місця в інше. Так що нового немає. Все по природі робиться чоловіком за гроші. Природа жодного дня не присилала нам, щоб він був поганим. Ми його погано зустріли. Не треба було боятися. А ти побоявся його. Взяли і одяглися в одяг, не в живий, а в мертвий, чого природа сама не любить. Їй цікаво жити з живим. Подивимося, що далі буде з чоловіком живим. Незалежність від природи, говорить про це Іванов. Якби у природи не було цих можливостей, які вічно живуть і видозмінюються. Сьогодні я дивлюся на сонце, яке воно без усяких хмар ясне, довге яскраве. А відчувати не доводиться, не всі люди це роблять. У них одна хвороба – жити на землі, і трудитися не погано, а добре. А Іванова висновок такий. Скільки б ти не жив добре, і тобі було весь час тепло, це діло зміниться. Ні, краще буде тобі, якщо ти будеш жити погано. Коли пізнаєш його, що воно тобі дає, тоді скажи всім. Але добре бути без одягу, коли залишився, і весь час не потребуєш його. Моє життя проходить між людьми зі страхом. Чому я не торкаюся, кажу всім, що добре. А раз мені добре, треба буде робити це. А у людини намір один – від землі отримати прибуток. Вона не однаково себе показувала. І не один час лежав, а змінював температуру щохвилини. Кожен раз уночі одна лежала, а вранці інша і так далі, і тому подібно.\n9. За чим ганявся чоловік? Він не хотів слухати почуття неприємні, особливо, коли вони на арені. А за природою за час року по землі стільки зміни у бік недоброго, від чого чоловік відгородився. Він від поганого для себе поставив з каміння стіну, і дав цьому своє ім'я. Дня людині не було багато, у неї кожен день народжений проходив у нестатку. А в нестатку на землі нелегко жити. Тому і пустив по природі свою розумну розвідку, знайти в природі те, чого буде треба для життя людини. У цьому місці на землі недостатньо того, що було потрібно. Він трохи додавав, та все вивчав по землі. Тварину годував, а от себе спасав.\n10. І дійшло до того часу, самі себе змінили на землі. То рухалися по землі, а потім стояли на місці. Стали примушувати, чекати денний час, що приходить. Особливо взимку захищали себе від голоду, і боялися залишатися від холоду, що й привело самих себе до помилки. Зима не за думкою чоловіка на землю рано прийшла, а пізно пішла. Для чоловіка погано, він цей нестаток не зміг пережити, і від свого страху кинув це місце. Пішов у природу шукати той час, який треба. А хіба людині природному місця мало.\n11. Він на цьому місці народився, і на ньому ж розвився зі своїми силами і з волею своєї. Примусила чоловіка земля один час з нею воювати, тобто робити те, що йому було потрібно в житті. Він став шукати життя по землі зі всякими шляхами. Він без зброї не пішов, йому в цьому була потрібна зброя. Він і це для себе зробив руками. Вивчив все, і оволодів нею, примусив її, щоб вона йому на землі допомогла легко жити. Він у це втягнувся, став робити для самозбереження одяг, для задоволення створив їжу, і для тимчасового явища на землі поставив дім, і назвав своїм ім'ям. Цей будинок для життя я сам побудував, він мені належить. Цим самим чоловік помилився. Він не порятунок у життя на землі зробив для себе, а тимчасове явище. Як весло вдарило по воді, так і життя людини пройшло по землі. Він із-за цього всього не бачив, і не знав природу, що вона йому любимий друг. З ким можна було вчитися, і у них навчитися одному знанню, що треба буде зробити чоловікові на землі такого, щоб земля погодилася з його вчинком, хорошим для неї. І не стала на тіло людини впливати, як впливає на весь її організм. Особливо на ноги, які повзають, ходять, носять, шукають, і втомлюються із-за мертвого продукту, із-за всього озброєння, чим ми з вами і помилилися. Пішли від холодного і поганого, не стали руки свої протягувати, і не стали робити те, що було треба на землі робити людині, щоб не хворіти і не застуджуватися. Ми, всі люди, на нашій землі помилилися цією справою, що ми з вами втягнулися в одне хороше й тепле. Наше все завдання і мета – це від природи отримати.\n12. Ми всі працюємо, не жаліємо самі себе в цій справі, робимо не корисне, як це треба робити. А ми взялися за шкідливе, найважче. Від холодного і поганого пішли ми зі своїми тілами, а прийшли до хорошого задоволення. Ми отримали від цього всього тепле. Нам природа показала цю залежну дорогу. Ми по ній ішли не одну годину, і не один день і ніч. Ми з вами для цієї справи робимо весь тиждень, працюємо до самого відпочинку. Вихідний день неділі нам перепочинок, а потім знову за те, за понеділок. Щодня доводиться робити, і дуже втомлюватися. Якби сказав, цей тиждень попрацювали, а потім перестали. Цих тижнів у місяці четвірка, та ще з днями. А місяців у році всіх 12. Їх же треба зустріти не так, щоб нічого цього не робити в природі. Чоловік землі не навчив сам себе залишатися без усякого справи, і він і науку на це не створив. Це не добре і тепле, а холодне і погане, чим чоловік жоден на землі не зацікавився. І не зробив те, що буде треба давно нам взятися, і спробувати без цього всього, що ми робимо з вами. Треба відмовитися бути в природі залежним у цьому ділі. Нам залежність не розкрила свої килими, і не задовольнила нас хорошим і теплим. Нам цього, що хотіли і хочемо від природи отримати, вона за наше все зроблене в природі не дає, бо ми без душі і без свого серця все робимо.\n13. Поспішаємо жити, і живемо один раз, цьому немає кінця і краю. У природі дні і роки йдуть і йдуть. А ми з вами руки в брюки, не думаємо, діло у нас. Ми його почали, повинні закінчити. Цьому ділу, що ми з вами робимо, йому немає кінця і краю. Ростимо ми, збагачуємося справами в природі, і з природою воюємо, боремося. У нас сила для неї живої, штучна. А в неї сила своя жива природна. Ми, всі люди, на землі народжені. Живими природними незалежними нас природа на землю представила. Але ми з вами не хотіли мудрецями бути, або кругозором володіти.\n14. А пішли по придуманому і по важкому шляху. Пішли шукати те, чого треба нам. Ми і досі шукаємо, але не знайшли ми. У нас на це справу немає мудрості, щоб нею оточити себе, і з нею разом на землі робити. Ми не вміємо жити, і не вчимося в цій справі, щоб жити. Ми добре навчилися, як буде треба померти. У нас всі сили для цієї справи направлені, щоб ми застудилися і захворіли. Така лежить дорога, для всіх залежна, вмираюча. Не хочемо, лінуємося, і не вміємо з вами так жити, щоб не хворіти і не застуджуватись. Ми люди всі безсилі на землі, живемо залежними, хочемо, щоб земля нам давала все, чого й не треба. Ми хочемо, щоб вона давала нам чимало. А від цього всього відмовитися, ми в це не вчилися. Нам дай, ми більше нічого не знаємо. Якщо на столі шматок хліба, ми до нього додаємо сало, але без цього всього, не додали так, щоб сало лежало і з хлібом. А ти, чоловік, на землі жив, і не потребував цього тепла. Має природа сама холодне і погане, котре ми не знаємо.\n15. А коли ми це все візьмемо, і станемо робити те, від чого нам буде легко, нас земля не буде примушувати, щоб ми сьогодні думали, і завтра це надумане робили. На землі між людьми і природою розташований фронт. Люди зі своїми знаннями наступають з одного боку, і зі зброєю в руках вимагають від природи щодня, щоб вона людям давала необхідне в житті. Він для цього сам себе не жаліє, трудитися, б'ється, колотиться для того, щоб зробити те, що треба, щоб отримати на землі урожай не малий, а великий. Це думка непоганий отримати у себе прибуток, і ним один час задовольнятися, пожити та порадіти, хвалитися, а потім померти. Цього природа не думала і не робила. Вона нам усім каже, чого ти лізеш на рожен сам своїм серцем.\n16. Ще сніг на землі лежить, а ти за ним дуже бігаєш назад і вперед, вибіркою займаєшся. Хочеться поспішити, кинути в землю вчасно, щоб достатньо вологи було, що нам дає багатство. А природа примушує запитати у Іванова. Він цього не думає і не робить, і хоче, щоб інші цього не робили, чого весь народ для природи представив. Він каже: даремно ви трудитеся і придбаваєте для себе. Той відсоток, ту дозу свою я брала, беру, і буду брати за ваше невміння в природі жити. Ви ж, усі люди, підпорядковані мені. У мене сили не такі, як у вас. Вам треба діло, я вам його даю. У мене його вистачить, а у вас сил для цього не вистачить. Ви ж це діло робите, не знаєте, для чого. Думаєте жити, а я вам не даю. Скільки років минуло, як ми, люди, примусили землю народити хліб. Ми всі для цього діла зосереджені умами, і всю техніку примусили, щоб вона була в дії, щоб від природи взяти те, чого ми хочемо. А вона потихеньку та по одному прибирає без усякої підготовки. У мене сил, вона каже, вистачить. За те, що чоловік робить неправильно, я йому заважаю, прибираю з дороги. Не лізь до землі, і не роби на ній грядку, і не допущу моїм добром, це для тебе чуже. Моє природне, а не твоє. Ти ним довго не будеш жити, в цій справі важко помреш. Усяке приходить на землю, без жертв не обходиться.\n17. У цій справі виграє та людина, хто між природою і людьми прокладає свою дружбу і любов. Ця людина не буде залежна від природи. Кланятися кожному дню так не будемо, як ми з вами весь рік безперервно не пропускаємо свого дня так даром, щоб у ньому нічого не робити. Це тільки Іванова ідея вчить нашого брата змінити цю якість на іншу. А ми впираємося, не хочемо слухатися і вчитися у Іванова. Невже йому погано, якщо він нічого не робить, і хоче, щоб ми кидали те, чого нас земля примусила, щоб ми одяглися, наїлися, і в будинок зайшли, і там здалися, у цьому будинку померли. Це нас і мучить. Ми всі не живемо за ідеєю Іванова, а живемо по-своєму по самовільному. Вмираємо, і обов'язково помремо. Ми всі воюємо в цьому, тому ми помираємо. Нас бій примушує це отримати. Ми на землі припинимо свою смертність тоді, коли ми собі відмовимо робити в природі те, що ми робимо. Ми з нею недарма воюємо. Вона – нас, а ми – її. У неї сили невмирущі, а у нас індивідуальні. Хочемо, щоб вона нам давала і давала. А ми з вами, щоб нічого не робили.\n18. А в природі хто нічого так не робить, він і не живе без цього. А де поділися в природі ті люди, яким доводилося робити? Були всякого роду люди, їх між нами не стало. Що їм завадило, якщо у них все? І зброя, і продукти, був товар і будматеріал, аби тільки на це руки. А коли ми на землі доб'ємося від цього всього, то ми перестанемо думати і робити. А треба буде жити не по минулому, а по-новому, не по залежному, а по-незалежному. Будемо на це вчитися, щоб зробитися з усього зробленого самородком. І в ділі джерело загартування. А праця на землі буде робитися людиною в природі для блага всім здоров'я. Вчитися будуть в природі, через це хвалитися перед світом. Слава яка в цьому. Я правду хочу сказати про самозбереження клітини нашого живого тіла, органічного тіла. Моє здорове, загартоване молоде серце 25-річної людини. Не через це, що ми з вами живемо в домі, та що ми робимо. Ми з вами народилися без цього всього. Він з'явився в повітрі, водою обмився, земля прийняла таким енергійним чоловіком, що здорово живиться. Він нічого не потребував, крім повітря, води і землі.\n19. Що породило чоловіка, те має зберегти. Але не те, що йому знайшли люди своїм розумом, зробили руками, хімічно. Це маленька людина. А його не запитали, і не вивчили вчені. А чим його треба обгородити, щоб він у нас не піддавався такому дитячому захворюванню. Люди зі своїм здоров'ям, енергійно ми тільки народили, а от виховати ми не навчилися. Не з хорошого хороше роблять, і не з теплого тепле. Завжди намагаємося хороше енергійне задовольнити хорошим, і одягом, і їжею, що не дає ніякої користі у своєму житті. Чоловік чоловіком не народжувався, і не беріг для того, щоб не захворіти, не застудитися. У природу попав чоловік небувало, живе енергійно, не має нічого, і не потребує нічого, зовсім незалежний у природі. Люди зовсім злякалися, чим же він повинен жити. Йому добре, від природи чекав, бачив страшне і погане, тобто холодне і погане. У природі був, найголовніше, провідник. І бачив у цьому пробудження, земля зберігала. Треба було дружити людині з природою, її любити, ближче до неї, і з нею разом щодня жити без усякої іншої потреби, чого людина ніколи і ніяк не потребувала.\n20. Він жив в материнському тілі за рахунок матері, і сюди він потрапив у природу для зовсім іншого атмосферного життя. То чоловік був у тілі за рахунок створеного природою в чоловікові чоловіком через їхню улюблену бадьорість. Земля примусила чоловіка мислити не так залежно, як він сам себе навчив, із цим народом поділився. Не хотів очікувати по природі небувалого і невідомого дня, що йде по землі. А він тільки народився, цей маленький і не мислячий чоловік на землі, вже він свою невмирущу чергу зайняв. Ця черга, вона споконвіку ганяється за залежним чоловіком. Він для цього народився, щоб померти. Важко доводилося матері цю дитину народжувати. Якби не природа, не повітря, не вода, земля, чоловікові такому не бути. Як його люди не захотіли від себе відривати, а поставили збоку на землі, і показали пальцем життя на землі. Живи за рахунок нашого здоров'я, і піднімай ноги, і стань краще від нас, таких необізнаних вояк. Ми виявилися на землі борці за свою справу. Ми з вами помилилися, що ось цього маленького чоловіка в себе народили.\n21. Ви пам'ятаєте, я вам в працях написав про матір і про дитя грудне. Дуже багато людей було в некупованому вагоні. Не знайшлося жодної людини це дитя заспокоїти, щоб він у матері на руках не кричав, крім тільки мене одного. Я без жодної мети це не робив. А сам собі сказав свої задумані слова для живого і невмирущого факту. Якщо я так це дитя візьму в матері з її рук на свої, і він у мене замовкне, то моя ідея, яку я почав випробувати руками, буде правильна. А сам зараз же вибачився перед матір'ю, і спитався дозволу це дитя взяти на свої руки. Дитя кричить, не замовкає. А коли я, Іванов, його взяв на свої руки, він перестав. Всі люди, що сиділи тут, бачили очима і чули вухами, як це діло між мною і цими людьми. Мій експеримент вияснив. Всі, що тут сиділи на своїх місцях, в один голос сказали: це чоловік не з такою думкою, як усі, у нього щось є. Я теж чоловік, але боюся в цьому ділі, по землі ходжу своїми взутими ногами. У той час мені б сказали: ось тобі таке-то право ми даємо, щоб ти пішов по землі, по снігу, по морозу роззувшись. Я б у цей час сказав тому, що пропонує. Ось дорога вправо або вліво, обирай, іди ти сам. Я піду по тій дорозі, по котрій всі люди ходять.\n22. А цим тоді не виділявся, і не ділився з народом, а своє народження між людьми не забув. Навіщо мені зараз стоїть питання переді мною. Я задався метою це все проти показати, що ми з вами неправильно народжуємося. По історії всій, дітей за годину на всій землі народилося 9 тисяч чоловік. Їх народила мати, хто буде в процесі. Це примусили умови діла народитися в природі на землі чоловікові. Не було б на землі залежності, вона б під розум чоловіка не потрапила. А то чоловікові набридло бути господарем у природі, літати в повітрі, ходити по воді і повзати по землі. Йому забажалося розділити темряву між світлом.\n23. Чоловік народив сонечко, і в житті йому став вірити, як Богу вище від себе. І став по землі шукати чоловіка, такого забіяку, як і він був у природі. Вже моталося між землею і водою повітря. Думка народилася у чоловіка, щоб іншого, не такого, як він був. Його бажання, як усіх мужиків, щоб чоловіка такого мати, хто б допомагав. А у нас заведено таке, малий вчить старого. І от цьому чоловікові йде назустріч природа, посилає під руки його не мужчину, а жінку. По всьому, треба жінці допомагати чоловікові, як старожилові, господареві своєму. А вона стала вчити, більше розуміє, ніж він. Вона каже, а він робить. І робили до того, що у себе почули холод і погане. Стали по землі шукати тепле і хороше.\n24. Удвох найшли, у них діти народилися. Їх стали, як дітей, примушувати, щоб вони робили те, що було можливо робити, і в цьому помилятися. Що вони народили дітей, які не стали шанувати батька і матір. У батька була своя думка, а у матері своя. Діти вчилися, як буде треба по землі крокувати, і що найголовніше знаходити. Перші люди, хоча і важко було їм, але вони жили. Як жили, ми про них не знаємо, про нужду. А от ми від них навчилися, взяли залежність. Без землі ми жодного кроку. Лягаємо – під головою під подушкою вона лежить у людини. Без неї чоловік не ступить і не дихне. Він даремно думав, щоб йому скоріше весна. Земля треба йому працювати, треба грядку робити. На це багато років минуло. Самі себе люди озброїли. Їм треба в житті своєму допомагати, цього маленького чоловіка виховати, щоб він не був такий, як ми його народжуємо. А самі не знаємо, який він буде далі. Хіба я знав, що я буду такий. Я б тоді помер. Ви знаєте, як я любив добре одягатися, але коштів великих не було. А холоду боявся жахливо сильно. У чому виявилася все життя, яке ніхто не брав. А я взявся розбиратися, розбирався із цим маленьким чоловіком, кого ми неправильно виховали. Ми його примусили йти на фронт. Він попався, ми його посадили у в'язницю. Він зараз у в'язниці, його закон посадив за нове небувале. Це незалежність.\n25. Він зустрівся з думкою, і став з нею розбиратися. Не хотів залежно жити, взяв дорогу незалежну. Почав з голови, і дійшов до самих ніг. Головний убір зняв з голови. Люди з цього сміялися. Роззувся свідомо, пішов по снігу роззувшись. Холодно, а люди сміються. У трусах. З'явився міліціонер, за це трохи ні побив. Це добре, що я був ненормальний, і йшов по дорозі своєї. А люди побачили: глянь. Ось тут як тут і міліціонер. Він без усякого вибачення на полі запитав: «Ти звідки?» Я у нього запитав: навіщо тобі це? Він мене хапає за руку, і тягне, як злочинця. Він навіть не запитав документів, швидше в приводну. Інший на допомогу, а я впираюся, не йду, як вони хотіли. То третій підбігає, і б'є мене в хобот, щоб я знав, де я перебуваю. Мене привели до начальника. Черговий, він теж строгий, взимку такої людини не бачив. А люди були на базарі, бачили, як міліція займалася. А коли начальник дізнався, як про хворого, він у них запитує: «Кого ви привели?» Вони ж не знають, мовчать. Їм начальник каже: «Ідіть на свої місця, та такого мені більше не приводьте». Я пішов по своїй дорозі, а вони по своїй. Хто винен був? Та я, що їх не попередив, щоб вони у мене запитали документи, з вибаченням. Це не все, виховання охоронців зустрічалося не таке, а інше. Треба було визнавати своєю помилкою.\n26. Це на землі, що я роблю, не кожна людина погодиться. Дорога моя важка, для всіх вона непридатна, холодна і погана. Без одягу залишатися це не форма, щоб хвалитися. А холодно, без одягу теж важко. Краще буде так пожити, як Пол Даллас американський мільйонер. Та хоч візьмемо будь-якого чоловіка, залежного в природі. Йому мало. А у Іванова завжди є, і було, і буде. Йому не треба нічого, крім його особистого здоров'я, яке є зараз. І буде воно, якщо він буде це робити. Земля у себе має, найголовніше, в житті живий чоловік. Він своє тіло збагатив усіма достоїнствами. У нього не було раніше такого розумного для свого діла розвитку. Все це примусило його робити для свого тіла хорошу сторону і теплу, в це чоловік втягнувся, і став по землі шукати ці якості. Він для себе зробив допомогу зброю для того, щоб зі своєю хворобою і з незнанням своїм справитися, тобто навчитися. Треба буде розгадувати ворога, хто на сьогодні заважає в житті чоловіка за його однобоку систему, яку полюбив, і на цю справу він робить зброю.\n27. Нею він володіє, і примушує природу всі її якості давати собі: одяг, їжу та житловий дім для порятунку в цьому всьому. А сам особисто обрав своє вказане місце, у ньому визначився, і хорошу, теплу зроблену постіль, яка зроблена руками для зручності. Краще і солодше від сну в житті немає. А ми його в ліжку прекрасно розвинули. Всіх тварин, знайдених у природі, примусили допомагати в житті людям через потребу і задоволення, чим чоловік не задовольнив себе. Йому цього мало, чого він добився, швидке і зручне. Він не знав, що йому доведеться в цьому всьому зробленому залишити свої наявні сили. Він не знає, що робить. Його черга примусила дочекатися в природі свого дня, і в ньому захворів, застудився. А коли цим себе чоловік у природі оточив, йому зробилося і не добре, і не тепло, вже в цьому сил в тілі немає. Людина навчилася зі зброєю в руках, штучно в цій справі розвиненій хворобі допомагати. Сам особисто фахівець не пізнав по науковому цього ворога. І не має засобів для того, щоб цій хворобі, що напала віроломно на людину, як ворог, дати відсіч, щоб вона від цього засобу пішла, і більше не поверталася до цій людини.\n28. Його бідність мучить, особисте незнання. Микола Миколайович Корганов Ростовський професор психіатр світило був, а з серцем у нього не було тепло. Турбувало воно його, через своє незнання притискало до землі. Не дає волі по землі ходити і повзати, думати те, чого він хотів від своєї науки отримати. Даремна його мрія в цій справі. Сам кінчається, а у самого команда примушує людину, яка не знає в цій справі. Але раз професор, та ще хто. Микола Миколайович чимало зробив людям добра. Його треба було слухати сердечнику. Та всі люди, яким доводилося в житті своєму здаватися, вони без шприца не вмирали. Сам кінчається, а сам командує, щоб йому робили цим шприцом.\n29. Не допомогло це все наше зроблене. Виявилося, природа над людиною сильніша. Вона й була раніше силою. За наше з вами незнання вона по нас не штучно стріляє, як ми навчилися робити і володіти, як природою хорошою і теплою, а холодне і погане саме наближається, йде по природі. Ми б з вами не хотіли, щоб нас наша мати природа зі своїми другом валяла. Ми в повітрі з водою на землі втомилися. У нас ноги підломилися, чомусь вони нас не носять. Коли я був здоровий, енергійний, вони в мене бігали. Я за ними не встигав свою думку куди-небудь направити. Ноги були – це найголовніше в житті. Не будуть ноги здорові і теплі, голова розумної або дурної людини не піде. Буде лежати в ліжку і стогнати. У нас Іванов запитує, як фахівців психіатрів, пробували чим-небудь і коли-небудь хворіти?\n30. Якщо не хворіли нічим і ніде ніяк, я раджу прочитати лист, присланий на цю адресу з Дніпропетровської області, р-н Василівський, ст. Чаплине, хутір Шевченків. Марія Володимирівна Памазана. Цей лист довелося в історію незалежного чоловіка, що бореться в цьому ділі, доводить про людину. Він у нас капітал усьому. А сам себе з перших днів народження поставив у чергу, і досі стоїть, чекає свого дня. А він у нас між нами, усіма людьми, по природі так ніколи не проходить і не йде, обов'язково когось зачепить своїми силами. І раптом на таке горе чоловік захворів. А як йому не хворіти, якщо він нічого не робив для того, щоб не хворіти. Душа з серцем є у кожної людини, що живе на землі. А от любові та побажання хорошого, теплого, ми, всі люди, навчені самі у себе мати. Але щоб його передати іншій людині, ми до цієї справи не готувалися. Навіщо ти мені, або твоя на тобі розвинена хвороба? Якщо вона приходить природним порядком, то на всіх живих тілах. Ми в цій справі не гарантовані.\n31. На нас, усіх людях, не підготовлених у цьому ділі, прогресував, прогресує, і буде прогресувати на наших тілах за наше нехороше. Однобоко живемо, любимо спати в доброму та теплом, та багато спати. Щоб не спати зовсім, ми з вами за це не бралися, і не хотіли на собі відчувати. Ми, всі люди, від цієї справи залежні. Любимо добре і тепло одягнутися, і поїсти жирної, солодкої їжі досита. І в домі прекрасному пожити, всіма благами користуватися один час. А в інший час за це діло, що ми робимо, не гріх померти.\n32. Примусила природа це отримати. Ми любимо одне. А самі, чого треба і слід узнати, вивчити і зрозуміти, ми не хочемо. У нас немає довіри до цього діла, щоб ми задалися мети, і стали випробувати самих себе свідомо в природі в холоді і в голоді, як роблю я. Ви ж цього всього свідки, сплю в ліжку під двома ковдрами. Добре знаю, що цей експеримент не дає моєму тілу хорошого, теплого, а навпаки, у тілі відбирає мої сили. Я ж ніколи одяг не надягаю. А вважаю своїм поняттям, це не почуття пробудження, а наша велика й важка втома. Ми самі не любимо самих себе, і не зберігаємо свої тіла, щоб у нас було загартоване здорове молоде серце. А зношується в нашому пристосуванні. Ми не отримуємо пробудження, і в хорошому і теплом втрачаємо своє здоров'я. А хто ж вам його відновить? Наука медична, якій не повірив Курашов, поїхав лікуватися до Криму. А як же бути тому, у кого цього доступу немає. Немає засобів – не поїдеш. А Іванов говорить нам усім не те, що ми знаємо і робимо. Він оточений світоглядом, знає природу і вчення не на шкоду, а на користь.\n33. Що може бути від цього краще. А ми куди ці якості заховали від нашого народу. Хіба йому не треба це здоров'я. Воно треба нам усім, але ми не вміємо його придбавати. Більшість втрачаємо, а знаходити ми не навчилися, і не знаємо, як. Ми з вами не наші, а чужі в природі люди. Нам дай, і більше, ми це знаємо. А от коли від нас, учених, потрібно це діло, чим займається практично Іванов. Відшукує на самому собі й інших. Він не хоче, щоб наші люди безсило гинули, як вони гинули весь час через хороше і тепле життя. А що саме треба приймати, цього ми нічого не зробили. Наша велика в цьому помилка, що ми одне любимо, а інше ні. Це не світоглядне діло індивідуальне власне те, що мені добре. Це холодне не треба.\n34. Теплого у людини менше, ніж холодного. Холодне приводить до життя, а тепле веде до смерті. Ми з вами про неї не говоримо, і не робили, щоб її між нами в природі не було. Ми її самі на собі створюємо через наше тепле і хороше. Скільки не живи, і ні одягайся добре та тепло. А потрібно щодня по кілька раз їсти. Їв би, їв, але потреба не приймає. Ми завчили їсти тоді, коли і розроблена у чоловіка потреба. Він добре їсть, не погано. А добре в домі живе. Але погано одне – він у домі закінчує своє життя.\n35. Не хотіли б, але вдіяти нічого ми не зможемо. Сильна природа над нами косить наші ноги. Вона нас знаходить, і нам завдає шкоди нашому здоров'ю своїми наявними силами, будь-якими засобами чоловіка карає. А його тисне доти, поки закопають в землю. Ми цього самі від природи добилися. Знаємо добре, а самі ліземо серцем на рожен.\n36. Холод зберігає, а тепло руйнує. Ми холодне не любимо, а любимо тепло, через що ми й помираємо. Нас з вами природа в цій справі не жаліє, а бере і карає своїми силами. Для людини є холодне, погане смерть, від чого жодна людина не сховалася, не втекла від смерті. На землі люди жили, і вони творили те, що треба. Їм доводилося відшукувати те, що знаходили в природі. Вони поганого не хотіли бачити. Їм природа поділила себе навпіл. Хороше і тепле в житті людському допомагало. У нього чоловік старався попасти, і те він старався зробити, що йому давало можливість жити. Людина весь свій час з хорошим і теплим потрапляла в халепу. Холодне і погане зустрічалося. А холодне і тепле не дружно живуть через побажання людини. Людина не хотіла підніматися, краще і легше від усього спати на своєму місці.\n37. Ми цього часу самі дочекалися, і стали його використовувати для того, щоб ним один час задовольнити себе. Ми самі не знаємо, що нас примусило вперед зустрічатися. Чи то наш минулий день, чи то наша наступаюча ніч, в яку нам доводилося своїми силами примушувати після даного часу. Ми в ньому весь день щось своїм тілом робили та думали. Нас земля примушувала на одному місці не сидіти. Ми з самого ранку починаємо робити, і закінчуємо робити свою літню роботу. Ми, селяни, за землею доглядали, без неї не залишалися, вибирали її за ґрунтом. Одне робили, а за інше бралися. У природі так без усякого земля не лежала. Чоловік її знав, і сам себе з нею готував буравитися. І знову ж ми з вами про цю справу не знаємо, що в році з'явилося попереду, і для чого, чи то весна, чи осінь?\n38. Ми добре знаємо і чекаємо спочатку всього цього розвитку, яке було треба чоловікові. Він без цього теплого, хорошого часу жити не зміг. У нього думка примушувала, про нього думав. Ми цього часу і по цій прикрашеній траві зеленій з квітами радісно ступаємо, і говоримо самі собі. На цьому місці не один чоловік задовольняється. На цю землю накидається, і цвіте різним, з'являється в бур'яні трава. А по ній повзають тварини різні, харчуються, і кожна комашка зі своїм дзижчанням, вона теж вибирає свою квітку, і на неї сідає, і в ній вибирає для себе корм. На цій землі як було раніше. Подивитися на незайманий степ, він лежав без кінця і краю, була в квітах цілина. Чому на ній не доводилося бувати, і що на цю землю тоді не сідало. Особливо лягала із самого вечора на цю рослину роса, вона висіла, як молоко у воді. По ній будь-який звірок, будь-який птах не міг потрапляти до самого сходу сонця. І чоловікові в цьому ділі заважало. Але сонечко, воно всім дорогу слало, піднімалося і лягало, чому доводилося вірити, і робити те, що робила сама природа.\n39. Вона не залишалася без чоловіка, хто нею розпоряджався, як хазяїн. Йому треба було краще і легше зустрічатися з весною. Вона свої дні починала, і вела їх від самої зими і до самого приходу літа. Це ж весна, яка починала рости. Літо – час, що визріває, котрий вирощує нам в зерно, в ягоду, і в усе живе. Скоро воно по землі таке тепле і з дощами своїми по землі пройшло. Це все земля весь річний прибуток у себе тримала, про що мало хто знав. Все це пустувало, не знаходило власності. А цвіла і красувалася своїм ділом земля до того дня і часу, коли взявся привласнювати цю місцевість, і став називати ім'ям своїм. Земля цього не хотіла, щоб її хтось турбував, і цього діла дочекалася. Мало того, що знайшовся господар, і став землею розпоряджатися, як своєю.\n40. Він за законом свого життя міг її продати, кому треба. В цьому йому ніхто не протистояв. А мандрівники свій розум на це кинули. Вони з історії всього свого щось на цьому місці в свою книгу записували, запам'ятовували хороше. Люди вчені проходили по цій землі, було й таке діло. Чоловік на цю землю, як нужденна особа, зі своїм народом зі своїми зубами накинувся, і між собою люди за землю воювали. Одні стояли за своє, вони хотіли утримати. Але сила людського розуму примусила їх піти, оголосити себе, як незаконних господарів.\n41. Чоловік багато зробив недоброго Землі. Самовільно по ній став своїми ногами ступати, і придивлятися до будь-якого дуже хорошого місця, і там облюбовувати для себе життя. Предки надіялися на себе, і вважали на той час самі себе ніким не переможеними. Вони жили, не бачили у себе ніякого такого капризу, що їм на цій землі завадило. У них була дорога своя з природою зустрічатися дуже легко. Чоловік не боявся у себе на цій землі заводити своє господарство, що було. Але й тоді чоловік жив, і щось він про хороше думав. Йому в його кроках сама природа не жаліла, і показувала цю незабуту місцевість, на яку чоловік вперше на цю землю потрапив. І назвав себе Америкою, або якою-небудь маленькою державою, хоча і великою. Тут в цій справі різниці ніякої між собою не було. Усі хотіли дочекатися такого час і такого дня, або години, в чому не заважало людині своїм добром хвалитися, як ми все своє життя хвалимось землею, як матір'ю рідною. Вона нам не одну весну з літом показала, щоб ми знали і думали про майбутнє.\n42. Ми й тоді були всього цього свідки, хоча ми тоді так не були озброєні, і того ми по природі не знали, і не вміли ми зовсім робити. А сонечко своє місце і тоді в такому духові займало, свої промені щодня нам по землі розпростирало. Нас тоді на тому місці, на цій ось землі зовсім мало було. Ми навіть тоді про землю не знали, що вона виявиться згодом людині джерелом, на якому йому доведеться повчитися, як буде треба на землі жити, і те не робити, що треба. Ми тільки народились. Як у мене внук каже, дідусь. А я йому за законом всього розвитку є дід, знаю більше від нього, він же мій прибуток. Він мені каже, примушує, щоб я йому купив рушницю. Я це і не пошкодував, придбав. Є, за що. Я купив, йому дав у руки. Він починає володіти. Бачу: цілить, хоче вбити. Але воно було не заряджене дитяче. А думки його примусили. Знаєте, що він мені сказав. Дідусь, він мене назвав. Я його, як онука, слухав. Він у мене питає, вбити мене. А вся, каже, земля дурна наша. Хто його вчив? Наша земля де, запитав, і що з нею буде потім? Одне горе таке ж саме, як і дідусю. У дідуся його закінчуються, вже сили не ті ж, що були раніше при молодості. Час підкотився не такий, як було раніше мені молодцю. Я цього не чув, що ми всі в ці мої роки чуємо.\n43. Ми робимося на цій землі в будь-якому місці свого життя непридатні, зносилися. Тих сил, які мали, вже немає. І якось не по думці, що ти раніше до цього думав. Твої ноги тебе не так носять, як ти раніше бігав. Треба, не треба, а ти туди біжиш. І хочеш себе показати, що ти людина даної землі. Ти скільки часу прожив на цій землі в цих умовах, в яких ти не нажився. Ще б жив, та роки не ті, старі підскочили.\n44. Нікому ти, як дідок, без сили боротися. Тобто не зможеш своїми руками ложку в руках тримати. А де тобі наїстися, якщо людина повинна їсти швидко, щоб наїстися. А в тобі сили не такі зробилися, як вони були. Коли ми з вами були молоді, нам і війна була байдужа. На цій землі ми билися, право своє завойовували. Пожили один час, не можна сказати, було легко в цьому, але важко доводилося. А зараз нашій молоді тільки й життя прийшло. У нас у кожному маленькому місці, де є три хати. А четверта стоїть, це наша школа. Ми вчимо своїх дітей, щоб вони вчили і розуміли, що їм треба вчитися не тому, чому вчилися раніше. А дуже хорошому вивчилися. Були старовинні інженера, які знають свою справу, а про природу вони не хотіли знати. Їм лише б були гроші в кишені багаті. Є, що купити, ми придбали. У нас люди на це трудяться щорічно.\n45. Кожен день встають у степ раніше. Без своєї власної конячки ти нікуди не зможеш поїхати. Пішки ходити важко, краще їздити. Як ми раніше не всі жили добре. Можна сказати, дуже мало було таких багатіїв, кому позаздрити можна. Які у нього високі стіни стояли. Він обгороджений, боїться сусіда. А сусід у сусіда придивляються, і один в одного потихеньку крадуть, щоб не знав сусід. Це теж можна робити, але ось цього. Ми з вами дожили до старих років, а за це не бралися, щоб свою молодість не втрачати, щоб вона була такою, як ми пам'ятаємо. У артільника Саніна не працювали, а вчилися красти. Йому треба уступи в шахті не упустити, щоб за ним вони залишилися. А людей немає ні людини. Він нас учить: ось вам мої два номери залізних, які треба в лаві. Де вимірюють вугілля, там його і вішають на вагон, щоб знати, чиє це йде вугілля. Дивляться за номером, зазначають це Саніна, а ось це Бочарова. І так нас Санін навчив бути в цій шахті злодіями. Ми влазили в шахту, поки всі лізуть, а потім розходяться по своїх місцях на роботу. А ми в витербу, де вагони ходять без наміченого, тому що ці вагони лише б зумів витягти. Читай чий-небудь номер, а свій санінській став. І справ багато не треба, один вагон, лише б на штопорах була відмітка. Два вагони є, а там упряжка 1867 кг.\n46. Такою роботою, як ми жили раніше, тепер не будеш жити. Один за одним дуже стежить, хочуть, щоб ми виробили і добре, і чесно. А робота, яка вона у нас не є, вона дуже важка. Ми з вами через неї робимо старе. Де наші минулі люди поділися, А що, якби вони піднялися, і глянули на цю землю, яка колись пустувала. По ній один заєць вільно не бігав, йому теж діставалося від лисиці-кумасі. Вона ним харчувалася, зайця ловила і з'їдала. А тепер на цьому місці не побачиш уже тієї трави, різних квітів не побачиш. Пташкам немає, де гніздечко зробити, щоб яєчок нанести, і вивести пташенят. Немає того кущика, під яким це все робилося.\n47. Зараз земля технічно взята на приціл. Тільки скосять, чого було в цьому місці посіяно на всій цій землі. А зараз зібрали комбайном, тут як тут застають трактора, і починають цю землю 5-лемішними орати для чорної оранки, щоб трава виросла, як раніше росла. Знову косили сіно, але зараз цього не виходить. Одне, що хороше, живе. А погане ми женемо із землі. Нам дає прибуток рання оранка. Ми оремо землю для того, щоб вона потрапила під сніг. Зараз осінь на арені, готує себе до зими зустріти. Люди зовсім не такі, як були. Навесні готують себе з небувалим зустрітися. А хто з усіх знає, що йому цю зиму не доведеться помирати. Ми добре цей час знаємо, від кого себе дуже серйозно бережемо. Зими на землі немає, та ще стоїть тепла пора, осінь у розпалі. Люди поспішають управляти, їм треба зробити. Такий час приходить, Не вийдеш з хати, і не будеш бігти в степ. Дуже холодно буває.\n48. Ми всю зиму безперервно. Наша діло одне – до цього часу готували щодня по полю те, що треба придбавати. А зараз якщо тільки земля змінить свій покров, свій колір, з чорної стане білою, то ми вже не такі зробимося. На нас не побачиш того, що ми носили на землі. Ми влітку не боялися застудитися. А зараз без чобіт не станемо на землю, а то надіваєш валянки, буває потрібно і шуба. Який буде на нашій землі сніг, і до того холод, ми з вами добре знаємо і робимо, вперед думаємо. Але коли ляже на землю білий сніг, вже думка зміниться. Всі люди сховалися в свої будинки, і там будуть таємницю свою творити, а вона готувалася весь рік. Ми хотіли, зима прийшла зі своїми силами. І сонечко не таке, як було влітку, і земля не така. А вітер такий жорстокий, і дуже холодний, примушує нас одягатися, що краще та тепліше. Сніданок вже в будинку готується, всім буде поставлений на стіл.\n49. А влітку ми можемо в будь-якому місці на землі зробити стіл, і на ньому можна снідати. А взимку то й діло покрикує: двері зачиняй, бо холод лізе в нашу хату. Ми його боїмося, будь він неладний. Хто його чекав таким, а він і до нас нехорошим зі своїми днями прийшов. Куди не підеш, все треба одягати, та тепліше, і в домі живеш. Теж хочеться, щоб було тепло, на все треба буде трудитися. А коли ти літо працюєш, і багато доводиться на землі працювати, щоб цей ось хліб на столі мати. Але один день це робиш, а весь рік їси, та ще щось хочеться поїсти. Рот така штука, лише б було, та краще. Він навчився ковтати та жувати, хоч не завжди, але буває, хочеться поїсти що-небудь краще. Ви добре про це знаєте, не вам про це розповідати, як буває. Таке діло підскочить під руки, а його, що треба, немає. Ти і риєш, думаєш, як же так, де його дістати. А наша земля на рік один раз родить, цей прибуток людині приносить. Хоча яблуко антонівське, вона не кожен рік родить. А що поробиш, якщо це природа, вона нам шепоче.\n50. Час такий, як ніколи він прийшов. Чоловік думав, сьогодні цей рік він збагатиться своїм надуманим і зробленим. Але він не знав про одне, що робиться там, за бугром у природі. А там починається отаке діло, чоловік не подумав цього у себе мати, а воно прийшло, підім'яло його тіло, і завдало йому удар. Посадило на тіло виразку, а тілу стало погано, почуття не такі, змінилися. Чоловіка земля посадила, щоб він із землею весь свій час борсався, за рахунок цього всього жив і збагачувався для того, щоб чимось хвалитися. І говорити: я вмію на землі жити. Ми з вами всі вміємо, і до одного часу живемо, дуже хочемо хвалитися. Ледве не кричимо на весь свій голос перед усіма, що нам добре, поки у нас з вами є своє особисте здоров'я. І ми робимо те, від чого нам згодом шкідливо. Але ми цього не бачимо, і нам ніхто з всіх не підказує. Наша діло одне – робити і робити. А що вийде із цього всього, ми після побачимо на нашому чоловікові.\n51. Він же робить, у нього виходить. Раз він не любить, він же не хоче зрозуміти, що він робить собі погано. У природі чотири сторони, вони дуже велику різницю мають одна від одної. Але роблять своїм почуттям корисне діло в житті: хороше і тепле, холодне і погане, це найголовніше. Весна, початок літа визріває, а осінь збирає. І готує допустити зиму, найгіршу для всіх. Вона найгірша, але вона сильна сама. Без усякого бажання приходить. Весну ми тягнемо до себе, щоб вона і до нас приходила швидше, і поводилася так, як подобається людині. Вона не повинна заважати своїм приходом, а навпаки, вона повинна така тепла, вся в сонечку, та щоб вітру зовсім не було.\n52. Щоб люди зі своїми тілами кидали свої зимові умови, ту хату, в якій доводилося людині день і ніч перебувати для того, щоб від зимового холоду йти. Та що-небудь такого робити, щоб ця справа показала живий факт. У хорошій просторій хаті людина все може майструвати. А от надвір треба виходити, для цього треба одягатися. Та що за фасоном краще, та тепліше для наших тіл, то буде краще. Якщо ти вийдеш на вулицю до сусідів, вони теж такими себе показують. Зимою їхня така звичка, вона робилася і робиться завжди щорічно зимою. Тільки в яких-небудь справах виїжджає з села, і то не часто і випадково. Добрі люди так завжди роблять, з осені в'їжджають у двір, і всім заготовлюються, що йому буде треба для зимового холодного дня. Запасаються усіма потребами, у нього заготовлене паливо, продукт є, і одяг він має. А про степ він не забуває своєю думкою. Він землю з осені орав, клав її під сніг для того, щоб оранка набралася більше вологи, чим сам себе господар потішить. Він хоче, щоб глибока в снігу зима лежала. Він цим радів, а сам думав, як би скоріше цей час із землі прогнати. Бо для нього ця зима зі своїми днями не економія. Він не хоче, щоб зима продовжувалася. Він чекає, і готується до весни.\n53. Любитель цього, щоб дочекатися, і в цей час вбити галку. Прямо напишу слова в історію. Завадить життю людському, і все життя заважало – це наше діло наших рук. Вони зробили для природи з природи такий запах, який не сподобався природі. Це все зроблене людиною вплинуло, воно нав'язало виразку, хвороби на нашій землі людині, хто раніше до цього часу не мав. А зараз його тіло оточила зовсім не така чутливість, як вона була спочатку в перші дні, що зустрічали. У них тоді не було такого, як зараз примусила потреба, яку доводилося знаходити в природі. І нею один час задовольнятися, чому людина, як хорошому продукту, повірила, і понадіялася, як на якусь смачну річ, яка своїм запахом довго не була між людьми в природі.\n54. Вона була скасована хорошим апетитом. Це все зроблене хороше вжито людиною для доброго здоров'я. Це все хороше зроблене людиною. Хороше не служило йому довго хорошим і смачним продуктом. Себе перебудувало на погане і неприємне, непридатне. Навіть для себе запах, він не треба був всередині людині. Сили на це були застосовані для того, щоб це погане, нами все зроблене, довелося видалити туди назад, звідки це все бралося. Ми з вами це все взяли з повітря і води на землі. Вийшли хороші, свіжі фрукти, а тепер наше погане, зроблене нами, отримай. Природа і від цього всього нашого не відвернулася, а у себе стала мати, як погану якість, яку не в силах своїх це погане кудись подіти, щоб людському життю не заважати. Це те ж саме початкове в житті, яке було і раніше.\n1966 рік 29 квітня. Іванов\n:6604.29 Тематичний покажчик\n:Холодне веде до життя 34,\n:Помилка людей 11, 20\n:Природа народжує незалежний. 13\n:Учитель історія вагон дитя 21\n:Перша людина 23\n:Незалежність Вчителі 24\n:Вмираємо за що 31,35\n:Смерть через тепле хороший 34\n:Вмираємо косить ноги 35,36.