Реферат: Акції і акціонерні товариства - uawsi.com\nРеферат: Акції і акціонерні товариства\nВійськові розповіді Л. Н. Толстого в оцінках критиків XIX століття. Причини полеміки критиків навколо військових розповідей Толстого, специфіка і відмінні риси даних добутків. Психологізм військових добутків письменника в оцінках критиків. Характерологія розповідей Л. Н. Толстого в оцінках критиків XIX століття.\nЕкономіко-математична статистика. Обчислення парних коефіцієнтів кореляції і побудова їхньої матриці. Перебування лінійного рівняння зв'язку, коефіцієнтів детермінації й еластичності. Аналітичне вирівнювання ряду динаміки методом найменших квадратів. Фактичні рівні навколо тренда.\nАналіз системи і структури ОГВ суб'єктів РФ з урахуванням особливостей федеративного пристрою Росії на прикладі НСО. Принципи федералізму, асиметрія конституційно-правового статусу суб'єктів Російської Федерації. Механізм формування системи органів державної влади в суб'єктах РФ. Аналіз діяльності Органів державної влади Новосибірської області.\nОздоровчий біг. Біг - один з найважливіших засобів зміцнення здоров'я: загальні зведення, позитивні ефекти, їхній вплив на фізичний і психологічний стан здоров'я людини. Основні мотивації людей до занять оздоровчим бігом, техніка і практика процесу.\nПричини кризи 17 агуста 1998 року. Аналіз системообразующих тенденцій російської економіки 90-х рр. XX в. Хронологія подій, що передують кризі 1998 р. Аналіз грошово-кредитної політики російського уряду напередодні дефолта 1998 р. Сучасні тенденції розвитку економіки РФ.\nРозділ 1. Суть акціонерних товариств.\nз 1 Поняття акціонерного товариства. Типи АТ.\nз 2 Виникнення і розвиток АТ.\nз 3 Механізм здійснення діяльності АТ.\nРозділ 2. Акціонерна форма власності в Росії.\nз 1 Перше Російське АТ.\nз 2 Акціонування в 90-е рр.\nз 3 Сучасний стан АТ в Росії.\nАкціонерна власність - це закономірний результат процесу розвитку і трансформації приватної власності, коли на певному етапі розвитку масштаби виробництва, рівень технології, система організації фінансів створюють передумови для принципово нової форми організації виробництва на базі добровільної участі акціонерів. Акціонерна форма власності може виконувати три функції. По-перше,\nвона служить засобом акумуляції і переливу капіталу. По-друге, є засобом залучення акціонерів до розширення власності і контролю за діяльністю апарату, керуючого виробництвом. По-третє, служить засобом створення господарської мотивації, коли акціонер і працівник поєднуються в одній особі. При цьому, якщо друга\nфункція властива будь-якому акціонерному товариству, то перша і третя можуть бути відсутнім в залежності від конкретної форми АТ (відкрите або закрите), наявності або відсутності працівників-акціонерів.\nВиникла в 90-е рр. в Росії проблема роздержавлення і приватизація (переходу від державної до недержавної форми власності) більшості підприємств Росії, складності, витікаюча з чого склався ситуації, вимагає ретельного розгляду таких предметів, як:\n- структура власності і її особливості;\n- світовий досвід диференціації форм власності (націоналізація і денаціоналізація, антимонопольна політика, приватизація і інше);\n- національні особливості економіки Росії.\nМожна передбачити, що з прийняттям першого в історії Росії Закону «Про акціонерні товариства», що вступив в дію з 1 січня 1996 року, почався етап формування правової бази АТ.\nАкціонерне товариство є в цей час переважаючою по своїй кількості організаційно-правовою формою комерційних організацій (див. Додаток, Схема 1).\nОскільки основним методом приватизації в Росії виступило акціонування, то розгляд акціонерної форми власності і її правової бази є актуальними напрямами в цей час.\nз 1 Поняття АТ. Типи АТ.\nЗгідно з Федеральним законом РФ від 24.11.95 (в ред. От24.05 99 №101-ФЗ) « Про акціонерні товариства» акціонерним товариством є організація, створена на основі добровільного оголошення юридичних і фізичних осіб (в тому числі і іноземних), що об'єднали свої кошти шляхом випуску акцій, і що має на меті задоволення суспільних потреб і видобування прибутку.  Засновницький договір повинен визначати розмір частки кожного з акціонерів, розмір, склад і порядок внесення внесків, форму їх участі в справах суспільства. Якщо в засновницькому договорі суспільства не вказаний термін його діяльності, суспільство признається створеним на невизначений термін. Суспільства здійснюють будь-які види діяльності, за винятком заборонених законодавством РСФСР. Господарська діяльність суспільств в оборонних галузях промисловості, в галузях, зайнятих видобутком дорогоцінних і рідких металів, мінералів, сировини, лісу, хутра, здійснюється з дозволу Ради Міністрів РФ.\nЗ метою захисту інтересів держави і в зв'язку з суспільною необхідністю Рада Міністрів РФ може визначити також інші галузі, в яких здійснення господарської діяльності для суспільств обмежується. Акціонерні товариства створюються без обмеження терміну діяльності, якщо інакше не обумовлене в їх статуті. Суспільства є юридичними особами, мають фірмове найменування, зареєстрований фірмовий знак, друк зі своїм найменуванням і фірмовим знаком. Права юридичної особи суспільство придбаває з моменту його реєстрації.\nАкціонерні товариства володіють повною господарською самостійністю в питаннях визначення форми управління, прийняття господарських рішень, збуту, встановлення цін, оплати труда, розподілу чистого прибутку. Суспільство має право здійснювати всі дії, передбачені законом. Діяльність акціонерного товариства не обмежується обумовленої в статуті.\nКапітал акціонерного товариства утвориться за рахунок продажу акцій. Утворення статутного капіталу акціонерного товариства відбувається шляхом злиття загальної номінальної вартості всіх акцій. Статутний капітал потрібно показувати в балансі як підписний капітал акціонерного товариства. Статутний капітал не може бути менше регламентованої законом суми, для Росії це 10 000 крб. Кошти акціонерного товариства можуть складатися не тільки з коштів виручених від продажу акцій (власного капіталу) і накопиченого прибутку, у і за рахунок кредитів банку і викупу облігацій. До власного капіталу відносяться накопичення. Якщо накопичення створені з суми неоплачених доходів, то вони називаються прибутковими накопиченнями.\nАкціонерні товариства можуть мати представництва, філіали на території РФ і за межею, а також брати участь в капіталі інших суспільств. Філія- відособлений підрозділ АТ, розташований поза місцем знаходження суспільства і здійснююча його функції (або їх частина)\nПредставництво- відособлений підрозділ АТ, розташований поза місцем знаходження суспільства, що представляє його інтереси і здійснюючий їх захист\nАкціонерне товариство може бути відкритим або закритим, що відбивається в статуті.\nАкціонери не мають право вимагати від суспільства повернення їх внесків за винятком випадків, передбачених статутом суспільства. Акціонерне товариство несе відповідальність за своїми зобов'язаннями всіма активами (всім майном). Якщо несумлінні дії директорів і членів правління суспільства привели до його неспроможності, суд може покласти на них відповідальність по відшкодуванню збитку, заподіяного суспільству.\nТип АТ (відкрите або закрите) відбивається в статуті і фірмовій назві.\nАкціонери можуть відчужувати свої акції без згоди інших акціонерів\nАкціонери мають переважне право придбання акцій, що продаються іншим акціонером, в порядку, встановленому статутом\nАТ має право провести відкриту підписку на акції і їх вільний продаж\nАТ має право провести закриту підписку, якщо це передбачене статутом і рішенням загальних зборів про розміщення додаткових акції\nПравовими актами РФ можуть бути встановлені випадки обов'язкового розміщення ВАТ акції і цінних паперів по відкритій підписці\nАкції розподіляються тільки серед засновників або інакшого встановленого кола осіб\nВідкрита підписка на акції не допускається\nЧисло акціонерів не обмежено\nЧисло акціонерів - не більше за 50\nПрообразом сучасних акціонерних товариств є державна фінансова установа Святого Георгія, створена в Генує ще в XIV віці. У процесі свого розвитку функції даної організації дещо змінилися, що зажадало прийняти новий статут в 1569 році, де уперше і була прописана частина основних принципів сучасного акціонерного товариства.\nУ подальшому до цієї організаційно-правової форми повернулися в XVII віці в епоху великих географічних відкриттів, розквіту торгівлі і підйому європейської промисловості.\nДля розвитку промислового виробництва і заморської торгівлі були потрібні значні фінансові ресурси. Тоді і звернулися до досвіду італійців. У Англії, Голландії і Франції під егідою держави почали створюватися особливі компанії по торгівлі і освоєнню колоній (протягом XVI віку їх було відкрито понад 60). Статутний капітал у них був поділений на певні частки, які і стали називатися акціями. Взагалі, уперше термін "акція" був застосований в 1610 році Голландською Ост-Индской компанією.\nЗгодом акціонерна форма почала застосовуватися і для "внутрішнього користування". У кінці XVII в. в Великобританії створюються перші публічні (відкриті) акціонерні товариства в різних сферах економіки.\nНайбільш відомим став проект по створенню в 1684 році Англійського банку, який згодом став центральним банком і єдиним емісійним центром країни. Його статутний фонд становив 1,2 млн. ф. ст., причому одне обличчя могло мати акцій на суму не більше за 20 тис. ф. ст. Досвід був вдалий, що в свою чергу стимулювало створення нових суспільств. У результаті на початок 1720 року в країні діяло вужу 279 акціонерних товариств.\nНовий сплеск інтересу до акціонерних компаній довівся на 1835-1836 роки, тоді в Великобританії було відкрито 300 компаній із загальним капіталом в 135 млн. ф. ст., в тому числі 88 залізничних, 71 горнозаводская, 17 судноплавних, 11 страхових і т. д. Франція і Німеччина не стояли збоку від цієї "благородної справи". Зокрема, у Франції до 1848 року акцій тільки залізничних суспільств було випущено на суму 2,5 млрд. франків.\nБурхливо розвивався акціонерний рух і в США. Там перші компанії почали виникати в суднобудуванні і текстильній промисловості. Бум акціонерного засновництва довівся на 1790-1803 роки. У той період часу в країні було встановлено 259 суспільств з сукупним акціонерним капіталом в 48,4 млн. доларів.\nВзагалі, США є своєрідним прикладом по концентрації акціонерного капіталу. Так, до початку 1914 року дві фінансові групи Моргана і Рокфеллера володіли акціями на суму 22 млрд. доларів, що становило 56% усього акціонерних капітали.\nАКЦІЯ ¾ відображає відносини між власниками підприємства з приводу їх частки в статутному капіталі підприємства і їх участь в управлінні нею.\nАкція повинна містити наступні реквізити: фірмове найменування акціонерного товариства і його місцезнаходження; найменування цінного паперу- "акція", її порядковий номер, дату випуску, вигляд акції (проста або привілейована) і її номінальну вартість, ім'я держателя (для іменної акції); розмір статутного фонду акціонерного товариства на день випуску акцій, а також кількість акцій, що випускаються; термін виплати дивідендів; підпис голови правління акціонерного товариства.\nМінімальна номінальна вартість акцій визначається законом (статутом). У Росії мінімальна вартість не може бути менше за 50 крб. Існують високі номінали акцій. Як правило, акції продаються вище їх номінальній вартості на "парі" з відповідною ринковою надбавкою - ажіо, яка визначається курсом акцій. Сума надбавок включається в накопичення капіталу акціонерного товариства.\nВажливим питанням фінансового управління є визначення ціни акції. Фінансовому менеджеру доводиться визначати ціну акції при емісії і при оцінці ефективності фінансових рішень.\nДоцільність випуску акцій багато в чому визначається витратами випуску. Існує два типи витрат нового випуску: адміністративні витрати і дисконт випуску. Адміністративні витрати ¾ це оплата труда професіоналів, які будуть займатися підготовкою випуску і реалізацією акцій; сплата реєстраційного збору за емісійний проспект, відповідного податку, витрати на друк. Дисконт випуску ¾ це різниця між ціною емісії цінних паперів і їх поточною ринковою ціною.\nУ витратах випуску є постійна і змінна частини, що робить випуск великої кількості цінних паперів більш економічним за рахунок зменшення частки постійних витрат. Однак надмірне збільшення кількості акцій збільшує ризик їх нереализуемости і утрудняє управління. Якщо номінал завищити, то число потенційних інвесторів відразу ж меншає, і, навпаки, заниження номінала приводить до необгрунтованого зростання витрат емісії і небажаного разводнению капіталу.\nВраховуючи що склався ситуацію при визначенні номінальної ціни акцій необхідно орієнтуватися не стільки на визначення потреби підприємства фінансових ресурсів, скільки на платоспроможний попит населення: наявність у нього вільних грошей і довір'я до продукції, що випускається даним підприємством.\nПідприємство може збільшувати число інвесторів шляхом зменшення номінальної вартості акцій. Це так званий спліт ¾ дроблення акцій: старих акцій, що замість вилучаються акціонерам вручаються нові акції на ту ж загальну суму, але з більш дрібним номіналом.\nУ умовах інфляції, якщо акції підприємства продаються по дуже низькому курсу, керівництво фірми може вдатися до консолідації. Вона протилежна спліт. Наприклад. При коефіцієнті консолідації рівному 3, за кожні три акції по 500 тис крб акціонеру надається номіналом 1,5 млн крб.\nВиконуючи свої зобов'язання перед акціонерами, підприємство може практикувати скрип дивіденду, тобто виплачувати дивіденди не в грошовій формі, а новими акціями.\nЦе надає підприємству можливість зростання. Скрип дивіденду дозволений нашим законодавством і може використовуватися на практиці. Але інтерес до нього з'являється у інвестора тільки при наявності податкових виглд; в іншому випадку акціонери вважають за краще отримувати дивіденди в грошовій формі.\nТаким чином, прийняття рішення про випуск акцій ¾ складне фінансове питання. Для його обгрунтованого рішення необхідно визначити:\n* витрати випуску;\n* номінальну ціну акції, яка буде влаштовувати і підприємство, яке випускає акції, і інвесторів;\n* очікувану ринкову вартість акції в процесі звертання.\nОстаннє в свою чергу залежить від очікуваних дивідендів і прогнозної величини віддачі на капітал. Рівновага на ринку наступає тільки при рівності віддачі. Яку може запропонувати фірма емиссионер, і віддача на капітал, яка буде влаштовувати інвестора.\nБез попереднього аналізу доцільності випуску акцій підприємство марно витратить гроші на підготовку емісії. Необгрунтований випуск акцій як замінників грошей підстьобне інфляцію. Недопустимо випуск акцій без попереднього розрахунку очікуваного дивіденду і ринкової ціни. Це може привести до зростання нестабільності економіки і підриву довір'я населення до акціонування.\nСтатутом акціонерного товариства, крім простих акцій, що дають акціонеру переважне право на отримання дивідендів, передбачені і привілейовані акції. Власники привілейованих акцій не мають права голосу в акціонерному товаристві, якщо інакше не передбачене його статутом. Порядок здійснення прав держателів привілейованих акцій, включаючи пріоритет в розподілі майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, визначається статутом. Привілейовані акції можуть випускатися з дивідендом, що щорічно виплачується, фіксованим у відсотках до їх номінальної вартості.\nВиплата дивідендів по таких акціях виготовляється у вказаному в них розмірі, незалежно від отриманого акціонерним товариством прибутку у відповідному році. У разі недостатнього прибутку виплата дивідендів по привілейованих акціях проводиться за рахунок резервного фонду. У випадках, коли розмір дивідендів, що виплачуються акціонерам по простих акціях, перевищує розмір виплат, належних по привілейованих акціях, держателям цих акцій може проводитися доплата до розміру дивідендів, виплачених іншим акціонерам. Привілейовані акції не можуть бути випущені на суму, що перевищує 10 відсотків статутного фонду акціонерного товариства.\nЗ точки зору інвесторів випуск звичайних акцій має деякі переваги. По-перше, процвітання підприємства веде до підвищення номінальної вартості акцій завдяки нарощуванню вартості майна підприємств і високому дивіденду. Наприклад, якщо акція була куплена по ціні 100 тис крб, то через деякий час її ціна може значно зрости. По-друге, звичайні акціонери мають право голосу. Що дає можливість контролю над управлінням підприємством. По-третє. Якщо мова йде про акції відомі, стабільно працюючі компаній, їх легко при необхідності продати.\nПривабливий варіант випуску звичайних акцій і для фірми-емітента. Передусім на відміну від зобов'язань по облігаціях звичайні акції не вимагають обов'язкової виплати дивідендів, якщо справи у фірми йдуть не важливо або якщо керівництво вважає більш доцільним робити упор на фінансування розвитку підприємства.\nВмест з тим у звичайних акцій з точки зору емітента є і недоліки. По-перше. Збільшення об'єму акціонерного капіталу веде до зростання числа його власників і відповідно до потенційної можливості втрати контролю над компанією з боку засновників. По-друге, практика показує. Що весь необхідний капітал неможливо отримати за допомогою випуску звичайних акцій. По-третє, випуск акцій може згодом обернутися для підприємства великими витратами в порівнянні з випуском облігацій, по скольку, хоч розмір дивідендів по акціях регулюється в залежності від фінансового становища фірми, вони повинні виплачуватися постійно.\nАкционерноеобществоможет викупити власні акції у їх власників по поточній ринковій ціні. Такі акції іноді називають казначейськими. Вони не дають права голосу або отримання дивіденду. Казначейські акції зі знижкою проти купованої ціни нерідко продаються сотрудникамакционерного суспільства. Існує декілька причин, по которимакционерние обществаоказиваются зацікавленими в купівлі акцій власного випуску:\n1. При сприятливій ринковій кон'юнктурі і упевненості в потенціалі компанії купівля власних акцій може виявитися непоганим розміщенням на тривалу перспективу тимчасово вільних коштів.\n2. У разі купівлі власних акцій в умовах короткочасного падіння цін на них і подальшого продажу при їх повишенииакционерное обществоможет запрацювати прибуток.\n4. Приобретениеакционерним обществомбольшого числа акцій у великих держателів може запобігти падінню їх курсу.\n5. Компанії практикують купівлю власних акцій для виплати ними дивідендів.\n6. Акції можуть зажадатися для забезпечення можливості реалізації власниками оборотних облігацій і привілейованих акцій своїх прав на обмін вказаних цінних паперів на звичайні акції.\n7. Купуючи свої акції, компанія може виробляти з їх допомогою платежі, що нерідко практикується при скупці невеликих фірм.\n8. Метою скупки власних акцій може бути прагнення скоротити число цінних паперів, обіговій на ринку.\nВклавши кошти в акції, їх власник таким чином бере участь в русі авансованих коштів, майна підприємства, прибутку, що отримується. Від величини балансового прибутку акціонерного товариства безпосередньо залежать і доходи акціонерів. Одна частка прибутку за рішенням зборів акціонерів прямує на виробничий і соціальний розвиток, інша ж її частина - на виплату дивідендів відповідно до кількості акцій.\nДивидендвиплачивается з чистого прибутку АТ. Проміжний дивіденд (щоквартально, раз в півроку) - появляється радою директорів. Дата його виплати - за рішенням ради директорів, але не раніше 30 днів після прийняття рішення. Річної - появляється обшим зборами по рекомендації ради директорів. Розмір дивіденду - не більш рекомендованого і не менш виплаченого раніше проміжного. Дата виплати визначається статутом або рішенням загальних зборів акціонерів.\nАТ зобов'язано виплатити оголошений дивіденд грошима, а якщо це обумовлене в статуті - інакшим майном.\nАТ не має право приймати рішення про виплату (оголошенні) дивідендів:\n- до повної оплати статутного капіталу\n- до викупу всіх акції на вимогу акціонерів\n- якщо на момент виплати АТ відповідає ознакам банкрутства або ці ознаки з'являться внаслідок виплати дивідендів.\n- якщо вартість чистих активів менше суми статутного капіталу, резервного фонду і перевищення статутної ліквідаційної вартості привілейованих акції над їх номіналом\n- по звичайних акціях і привілейованих акціях, розмір дивіденду по яких не визначений, якщо не прийняте рішення про повну виплату дивідендів по всіх інших привілейованих акціях\n- по привілейованих акціях певного типу, по яких розмір дивіденду визначений статутом, до рішення про повну виплату дивідендів по типах акції, що мають переважне право по черговості виплат.\nСтворення акціонерного товариства включає в себе заяву засновниками про намір створити акціонерне товариство, здійснення підписки на акції, проведення засновницької конференції, державної реєстрації акціонерного товариства.\nЗасновниками акціонерного товариства можуть виступати російські юридичні особи і громадяни. Засновники укладають між собою договір, що визначає порядок здійснення ними спільної діяльності по створенню акціонерного товариства і відповідальність перед особами, що підписалися на акції, і третіми особами. Засновники несуть солідарну відповідальність за зобов'язаннями, виниклими до реєстрації товариства.\nАкції придбаваються акціонерами при створенні акціонерного товариства на основі договору, що укладається з його засновниками. При додатковому випуску акцій в зв'язку із збільшенням статутного фонду, якщо інакше не передбачене статутом суспільства, про ні можуть бути реалізовані також по договірних цінах, отримані по спадщині, в порядку правонаступництва юридичних осіб і по інакших основах.\nАкції можуть бути реалізовані їх держателями безпосередньо або через банки. При створенні акціонерного товариства акції можуть бути поширені шляхом відкритої підписки на них або в порядку розподілу всіх акцій між засновниками. Відкрита підписка на акції при створенні акціонерного товариства організується засновниками. Акції можуть бути реалізовані засновниками безпосередньо або через банки. При цьому засновники повинні бути держателями акцій в розмірі не менше за 25 відсотків статутного фонду протягом двох років.\nЗасновники публікують сповіщення про майбутню відкриту підписку, в якому повинне бути вказане фірмове найменування майбутнього акціонерного товариства, предмет, цілі і терміни його діяльності, склад засновників, дата проведення засновницької конференції, передбачуваний розмір статутного фонду, номінальна вартість акцій, їх кількість і види, переваги і пільги засновників, місце проведення, початковий і кінцевий термін підписки на акції, склад майна, яке вноситься засновниками, найменування банку і номер розрахункового рахунку, на який повинні вироблятися первинні внески. За рішенням засновників у вказане сповіщення можуть бути включені і інші сповіщення. Термін підписки на акції не може перевищувати 6 місяців.\nОбличчя, що беруть участь в підписці на акції, повинні внести на рахунок засновників попередній внесок в розмірі не менше за 10 відсотків номінальної вартості акцій, на які вони підписуються, після чого засновники видають їм письмове зобов'язання продати відповідну кількість акцій. Після закінчення вказаного в сповіщенні терміну підписка припиняється. Якщо до цього моменту не вдалося покрити підпискою 60 відсотків акцій, установа акціонерного товариства признається що не відбувається, а особам, що підписалися на акції, протягом 30 днів повертаються внесені ними грошові кошти або інакше майно. До дня скликання засновницької конференції особи, що підписалися на акції, зобов'язані внести з урахуванням попереднього внеску не менше за 30 відсотків номінальної вартості акції. У підтвердження внеску засновники видають їм тимчасові свідчення.\nУ випадку, коли всі акції акціонерного товариства розподіляються між засновниками, вони повинні внести до дня скликання засновницької конференції не менше за 50 відсотків номінальної вартості акцій. Акціонерне товариство може викупити у акціонера належні йому акції для їх подальшого перепродажу, поширення серед своїх працівників або анулювання.\nРеалізація вказаних акцій повинна бути здійснена в термін не більше за один рік. Протягом цього періоду розподіл прибутку, а також голосування і визначення кворуму на загальних зборах акціонерів проводиться без урахування придбаних акціонерним товариством власних акцій. Акціонер в терміни, встановлені засновницькою конференцією, але не пізніше за рік після реєстрації акціонерного товариства, повинен повністю викупити акції. У іншому випадку, якщо інакше не передбачене статутом суспільства, він сплачує за час прострочення 10 відсотків річних з простроченої суми. Після закінчення терміну викупу акцій акціонерне товариство має право реалізувати їх самостійно, як не пов'язані підпискою.\nДержавне підприємство за спільним рішенням трудового колективу і уповноваженого на те державного органу може бути перетворене в акціонерне товариство шляхом випуску акцій на всю вартість майна підприємства, яке визначається комісією, що складається з представників органу, що прийняв рішення про перетворення державного підприємства в акціонерне товариство, фінансових органів і трудового колективу підприємства. За спільним рішенням трудового колективу державного підприємства і уповноваженого на те державного органу акції розповсюджуються або шляхом відкритої підписки, бо серед вказаних в цьому рішенні організацій і громадян.\nКошти, отримані від продажу акцій, після покриття боргів державного підприємства поступають до відповідного бюджету. Держателем нереалізованої частини акцій, що залишилася є уповноважений на те державний орган. Представник цього органу бере участь в роботі загальних зборів акціонерів з урахуванням кількості акцій, що є у нього. Акціонерне товариство, створене шляхом перетворення державного підприємства, є його правонаступником. При цьому, члени трудового колективу на правах акціонерів стають повноправними власниками даного підприємства і мають право здійснювати виробничу діяльність незалежно від вищестоящих органів управління.\nЗ іншого боку, всі неплатежі цього підприємства, його фінансові зобов'язання і заборгованість переходять у ведіння знову створеного АТ, яке в даній ситуації вже не може розраховувати на дотацію з боку держави.\nЗасновницька конференція акціонерного товариства скликається після завершення підписки на акції в термін, вказаний в сповіщенні, який не може бути більш 2 місяців з моменту завершення підписки. При пропуску вказаного терміну особа, що підписалася на акції, має право зажадати повернення сплаченої ним частини вартості акцій. Спосіб участі осіб, що підписалися на акції в засновницькій конференції (очний, черга представників, по переписці), визначається в сповіщенні про її проведення. Засновницька конференція приймає рішення про створення акціонерного товариства і затверджує його статут, обирає пораду акціонерного товариства, а також визначає пільги, що надаються засновникам.\nЗасновницька конференція признається правомочної, якщо в ній беруть участь обличчя, що підписалися більш ніж на 60 відсотків акцій, на які проведена підписка. Якщо через відсутність кворуму засновницька конференція не відбулася, скликається повторна засновницька конференція, яка признається правомочної за участю в ній осіб, що підписалися не менш ніж на 40 відсотків акцій, на які здійснена підписка. Якщо і при повторному скликанні засновницької конференції кворуму не буде, акціонерне товариство вважається таким, що не відбувається.\nГолосування на засновницькій конференції проводиться за принципом: одна акція- один голос. Рішення про створення акціонерного товариства, про обрання поради акціонерного товариства (спостережливої ради), виконавчих і контрольних органів акціонерного товариства і про надання пільг засновникам за рахунок акціонерного товариства повинні бути прийняті більшістю в 3/4 голосів що беруть участь в роботі конференції осіб, що підписалися на акції, а інші питання- простою більшістю голосів. Статут акціонерного товариства повинен містити зведення про категорії акцій, що випускаються, їх номінальної вартості, співвідношенні акцій різних категорій, кількості акцій, що придбавається засновниками, про наслідки невиконання зобов'язань по викупу акцій.\nУ основі системи управління акціонерного товариства лежить наступна схема:\n- вищий орган влади в акціонерному товаристві, що представляє власника об'єднаного капіталу - Загальні збори акціонерів суспільства;\n- Рада директорів суспільства;\n- розділ суспільства, керівний поточною діяльністю суспільства, що призначається власником, - Генеральний директор (Президент) суспільства;\n- орган управління оперативною діяльністю, що складається з професіоналів: управленцев і менеджерів вищої ланки - Правління суспільства. Його члени призначаються Радою директорів;\n- орган, що здійснює функції внутрішнього фінансового, господарського і правового контролю за діяльністю суспільства - Ревізійна комісія суспільства, члени якої також обираються власником (Загальними зборами акціонерів).\nТаким чином, принцип формування структури влади в акціонерному товаристві засновується на розмежуванні компетенції його органів. \nЗагальні збори акціонерів- вищий орган управління АТ. Воно проводиться обов'язково один раз в рік (річне) через 2-6 місяців після закінчення фінансового року. Інші збори є позачерговими.\nЗбори акціонерів вирішують питання виборів ради директорів і ревізійної комісії, затвердження аудитора, розгляду річного звіту. Рішення приймаються путемголосования. Існує три способи проведення голосування:\n- голосування при спільній присутності акціонерів\n- змішане голосування (бюлетень відправляється завчасно, акціонер має право відправити заповнений бюлетень поштою або бути присутній особисто)\n- заочне голосування (опитним шляхом)\nПорядокучастія акціонера в загальних зборах.\n- Право на участь здійснюється акціонером особисто або через свого представника, якого він в будь-який час може замінити на іншого або взяти участь особисто.\n- Представник акціонера діє на основі законних повноважень або письмовій довіреності.\n- При передачі акції після закриття реєстру, особа включена в список на участь зобов'язано видати набувальнику довіреність на голосування (або голосувати відповідно до його вказівок).\n- Право голосу по акціях, що знаходяться в загальній пайовій власності, здійснюється одним з учасників власності або їх загальним представником.\nОсновний принцип голосування: "одна голосуюча акція - одинголос"(виключення - кумулятивне голосування по виборах членів ради директорів).\nПісля проведення голосування:\n1. рахункова комісія складає протокол, опечатує бюллетни і здає їх в архів\n2. протокол про підсумки голосування залучається до протоколу загальних зборів\n3. підсумки голосування оповіщаються на загальних зборах, публікуються або розсилаються акціонерам.\nРада директорів- здійснює загальне керівництво діяльністю АТ, крім питань що відносяться до виняткової компетенції загальних зборів. Членам ради директорів за рішенням загальних зборів може виплачуватися винагорода або компенсація витрат, пов'язаних з їх членством.\nДо виняткової компетенції ради директорів відносяться питання, які не можуть бути передані виконавчому органу:\n- Визначення пріоритетних напрямі діяльності АТ\n- Скликання річного і позачергового загальних зборах акціонерів\n- Затвердження порядку денного загальних зборів\n- Визначення дати складання списку акціонерів, що мають право на участь в загальних зборах\n- Винесення на загальні збори питань про реорганізацію АТ, про незастосування переважного права і інших питань\n- Збільшення статутного капіталу (якщо це передбачене статутом або загальними зборами)\n- Розміщення облігації і інакших цінних паперів (якщо інакше не обумовлене статутом)\n- Визначення ринкової вартості майна\n- Придбання розміщених суспільством акцій, облігацій і інакших цінних паперів\n- Утворення виконавчого органу АТ і дострокове припинення його повноважень, розмір винагороди виконавчого органу\n- Рекомендації по оплаті труда ревізійної комісії і послуг аудитора\n- Рекомендації по розміру дивіденду по акціях і порядку його виплати\n- Використання резервного і інакших фондів АТ\n- Затвердження внутрішніх документів АТ\n- Створення філіали і відкриття представництв АТ\n- Прийняття рішенні про участь суспільства в інших організаціях (крім холдингових компанії і інакших об'єднанні комерційних організації)\n- Висновок великих операцій\n- Висновок операцій при наявності зацікавленості\n- Інакші питання\nОбрання ради директорів, обмеження:\n- Члени ради директорів обираються річними загальними зборами терміном на один рік (член ради може переобиратися необмежене число разів).\n- Повноваження члена ради директорів можуть бути припинені достроково за рішенням загальних зборів.\n- Члени виконавчого органу не можуть складати більшість в раді директорів\n- Директор, що є одноосібним виконавчим органом, не може бути одночасно головою ради директорів\nЧлени ради директорів можуть обиратися кумулятивним голосуванням. При кумулятивному голосуванні на кожну голосуючу акцію доводиться число голосів, рівне загальному числу членів ради. Ці голоси можуть бути віддані одному кандидату або розподілені між декількома. При цьому повноваження ради директорів можуть бути припинені тільки по відношенню до всього складу.\nПравління (дирекція) діє на підставі статуту і положення (регламенту), затвердженого радою директорів і що встановлює терміни і порядок скликання правління і прийняття рішенні. Засідання правління проводить директор, що підписує всі документи від імені АТ і діючий без довіреності відповідно до рішення правління.\n- Ефективне керівництво акціонерним товариством при особистій економічній відповідальності кожного його члена.\n- Регулярне інформування членів суспільства. Не рідше ніж один раз в квартал складається повідомлення про хід фінансово-господарської діяльності і про економічне становище суспільства і передається в контрольну раду.\n- Складання звіту за минулий фінансовий рік і звіту для інспектора-контролера.\n- Розробка пропозицій по раціональному використанню балансового прибутку акціонерного товариства з подальшим їх захистом на загальних зборах.\n- Ретельне і добросовісне виконання функцій по управлінню справами і фінансами суспільства. Підтримка конкурентоздатності на достатньому рівні. При підвищенні боргу, і у разі неплатоспроможності правління відкриває конкурс по банкрутству або передає справу в суд для прийняття компромісного рішення.\nЧлени ради директорів (спостережливої ради), директор (генеральний директор), члени колегіального виконавчого органу (правління, дирекції), керуюча організація або керуюча особа\n- повинні діяти в інтересах АТ, сумлінно і розумно\n- несуть відповідальність перед АТ за збитки, заподіяні їх винними діями (бездіяльністю).\n- відповідальність декількох осіб є солідарною.\n- члени колегіального органу, що голосували проти таких рішенні або що не голосували зовсім, відповідальність не несе.\nУ суд з позовом до осіб, вхідних до органу управління АТ, може звернеться АТ або акціонер (акціонери), що володіє не менш ніж 1% розміщених звичайних акції.\nЯкщо розділовий баланс не дає можливості визначити правонаступника реорганізованого АТ, то знову виниклі юридичні особи несуть солідарну відповідальність за зобов'язаннями реорганізованого АТ перед кредиторами.\nЛіквідація АТ спричиняє його припинення без правонаступництва.\nРада директорів виносить на загальні збори акціонерів питання про ліквідацію АТ. Загальні збори приймають рішення про ліквідацію АТ і про призначення ліквідаційної комісії. Ліквідаційна комісія з моменту призначення здійснює управління справами АТ, дає повідомлення про ліквідацію АТ, порядок і терміни пред'явлення претензій кредиторами, направляє письмові повідомлення кредиторам. Після того як кредитори пред'явили свої претензії АТ, ліквідаційна комісія складає проміжний ліквідаційний баланс, виносить його на затвердження зборів АТ і органу державної реєстрації юридичних осіб. Після затвердження проміжного балансу виробляються виплати кредиторам в порядку черговості (при нестачі грошових коштів для розрахунку продається майно з торгів). По завершенні розрахунків з кредиторами складається ліквідаційний баланс, який знову ж затверджується загальними зборами і узгодиться з органом госрегистрації. Майно, що Залишилося розподіляється між акціонерами. У єдиний державний реєстр юридичних осіб вноситься запис про ліквідацію АТ.\nВихід з АТ.\nУчасник акціонерного товариства, яке було створене на невизначений термін, може в будь-який час вийти з суспільства, попередивши про це не пізніше ніж за 3 місяці.\nВихід з суспільства, яке було створене на певний термін, допускається тільки при наявності шанобливих причин і при умові, що попередження про це поступило не пізніше ніж за 6 місяців. Якщо при виході учасника з суспільства - це суспільство зберігається, то учаснику виплачується вартість його внеску відповідно до балансу, складеного до дня виходу. На вимогу учасника і із згоди суспільства внесок може бути повернений повністю або частково, але в натуральній формі.\nВибулому учаснику виплачується належна йому сума частки прибутку, отриманої суспільством в даному році. Майно, передане учасником товариства тільки для користування, повертається в натуральній формі без винагороди. Якщо при ліквідації акціонерного товариства виявиться, що майна, що є не вистачає для сплати всіх боргів, за суспільство в бракуючій частині несуть солідну відповідальність його учасники всім своїм майном на яке відповідно до законодавства України може бути звернене стягнення. Учасник товариства відповідає за борги суспільства не залежно від того виникли вони після або до вступу в суспільство. Учасник, який сплатив повністю борги суспільства в праві звернутися з регресною вимогою у відповідній частині до інших учасників, несучих перед ним відповідальність пропорціонально своїй частці в майні суспільства.\nРосія декілька пізно залучилася до акціонерного засновництва. У країні перша акціонерна компанія "Російська в Константінополе торгуюча компанія" була встановлена тільки в 1757 році. Вона мала статутний капітал в 100 тис. рублів, який був розбитий на 200 акцій.\nПотрібно відмітити, що всі компанії, створені в XVIII віці, по суті, не були публічними і відкритими. Їх акції розміщувалися тільки серед царської сім'ї і її найближчого оточення.\nПублічні ж акціонерні товариства з'явилися на початку XIX століття, після відомого указу Олександра I від 1805 року "Про відповідальність акціонерних компаній у разі стягнення одним складочним капіталом". Указ дав своєрідний імпульс вітчизняному акціонерному руху. Вже до 1829 року в країні діяло 19 нових суспільств.\nНайбільш відомим серед них було "Перше страхове від вогню суспільство" (встановлено в 1827 році), що дістало на 20 років виняткове право по страхуванню майна в обох столицях і в 20 губерніях Росії. На перших порах воно по своїх акціях виплачувало до 45% річних! І це в той період, коли по банківських внесках виплачувалися до 4%, а по державних облігаціях до 6% річних.\nВажливе значення у встановленні правових норм організації в Росії торговельно-промислових фірм мав маніфест 1 січня 1807 р. Як ні мало в маніфесті говорилося власне про акціонерні компанії, на наступні 30 років він став юридичною основою при їх установі в Росії. До видання маніфесту 1 січня 1807 року в Росії, за існуючими даними, діяло лише п'ять акціонерних компаній. Продовжували існувати виниклі ще в 18 повіці три компанії: встановлена в 1755 році\nВодолазна компанія, що відкрилася 1782 року Акціонерна для будови кораблів компанія і реорганізована на нових початках в 1799 році Російсько-Американська компанія. Перша з них проіснувала до 1822 року, друга була ліквідована в 1805 році, а третя, що традиційно вважається першою за часом виникнення в Росії компанією, проіснувала до 1868 року.\nПриголомшуючий успіх першої страхової компанії спровокував "засновницьку лихоманку". З 1830 по 1836 роки в країні відкривається ще 30 акціонерних компаній, в тому числі в Санкт-Петербурге - 15, а в Одесі - 8.\nУ цей період часу прибутковість по акціях дещо знизилася. У середньому по країні вкладення в акціонерний капітал приносили дохід не більше за 8-10% річних. Помінялася і мотивація інвестицій. З одного боку, акціонерна форма використовувалася в галузях, що вимагають значної концентрації капіталу (страхова справа, залізничне будівництво, судноплавство), а з іншого боку, вона викликала більше довір'я з боку контрагентів в діловому обороті.\nЗагальний підсумок акціонерного засновництва з 1799 і до кінця 1836 р.: усього було встановлено 58 компаній, з них 41 відкрила дії; крім того, 15 компаній намічалися до освіти, але не отримали дозволу уряду. На першому місці як по числу, так і за часом виникнення дійсно великі підприємства, обслуговуючі загальні потреби народного господарства. У більшості випадків акціонерні компанії виникали для організації раніше не існуючих підприємств. У середині 1830-х років починають засновуватися суспільства для придбання підприємств, що вже функціонували, головним чином фабрично-заводських, і розширення їх діяльності.\nДо 1836 року всі акціонерні товариства в Росії діяли на підставі індивідуальних статутів, які сильно між собою відрізнялися. Тому з метою уніфікації акціонерної справи Микола I і видав Указ "Положення про компанії на акціях".\nЗгідно з указом, всі акції повинні були придбаватися тільки за грошові кошти. Самі ж акції могли бути тільки іменними. Законом не допускалися особисті форми акціонерних товариств. Діяльність суспільства повинна бути відкритою і доступній перевірці. Всі акціонери несли солідарну відповідальність, а кількість засновників не повинно бути менше двох.\nВідповідно до законодавства, що існувало при формуванні статутного капіталу в акціонерних товариствах, 50% від суми учасники повинні були сплатити протягом одного місяця, а частина, що залишилася вносилася в дворічний термін від дня затвердження статуту. У разі невиконання цих умов суспільство признавалося що не відбувається.\nРеєстр акціонерів вівся самим суспільством. Реєстрація переходу права власності здійснювалася тільки на основі рішення правління суспільства. Крім того, один акціонер не міг володіти більше за 10% акцій від усього їх об'єму.\nПотім російський уряд досить серйозно займався регулюванням акціонерного руху. З метою недопущення конкуренції між акціонерними товариствами в банківській, страховій і золотопромишленном справі, а також в ряді інших галузях економіки, був введений ряд обмежень по їх діяльності. Наприклад, Російському золотопромишленному суспільству, встановленому в травні 1895 року для видобутку золота і платини в європейській і азіатській частині Росії, заборонялося придбавати акції і паї інших суспільств на острові Сахалін, в Приморській області і Туркестанськом краї.\nНезважаючи на досить прогресивне законодавство, організація нових акціонерних товариств в Росії йшла недостатньо швидко. Основною причиною була відсутність в країні вільних грошових ресурсів. Тому, починаючи з 1859 року, російський уряд свідомо йшов на обмеження кількості акціонерних товариств, що знову створюються. Дозвіл на відкриття отримували лише ті засновники, які пропонували соціально-економічно важливі для держави проекти.\nОднак після селянської реформи 1861 року цей процес прискорився. На 1 січня 1861 року в Російській імперії діяло вже 128 акціонерних товариств з статутним капіталом 256,2 млн. рублів. Більше за половину сукупного статутного капіталу довелося на частку 8 залізничних суспільств. У промисловому виробництві нараховувалося 54 акціонерних товариства з капіталом до 34,5 млн. рублів. У 1870 р. акціонерне засновництво вступило в період підйому коли за чотири роки (1870-1873) було встановлено 259 компаній. Більшість цих компаній була торговельно-промисловими. Але безсумнівно самої чудовою особливістю початку 1870-х років було засновництво акціонерних банків. Ніколи ні до цього, ні після, Росія не знала такого розмаху підприємницької активності в області банківської справи.\nВже до 1880-м років акціонерне засновництво, по-перше, охопило всі основні галузі промисловості, а у других, його рівень приблизно відповідав рівню розвитку кожної з цих галузей в той час.\nДо 1893 року кількість суспільств в Росії збільшилася до 645 з розміром статутного капіталу до 872 млн. рублів.\nНайбільш сильні позиції у акціонерних товариств були в металообробній і резинотехнической галузях, де до 1900 року вони проводили, відповідно, до 65% і 90% від загального обсягу виробництва. Високий відсоток був в цементній промисловості - до 43%, а також в хімічній - до 39%.\nНеобхідно відмітити, що на основі документів фінансової звітності, що існували за 1901-1905 роки тільки 530 з 2.031 акціонерних товариств мали постійну прибутковість. 184 акціонерних товариства з капіталом 282 млн. рублів були стійко збитковими.\nУ Енісейської губернії акціонування йшло переважно в золотодобувній промисловості. У цій галузі в кінці XIX - початку ХХ віків відбувався перехід на дражний спосіб видобутку золота.\nВже до 1914 року 95% золота, здобутого в губернії, було намито драгами. Вартість драг разом з їх доставкою до місця золотодобичи досягала 160-200 тис. рублів. Така дорожнеча і стала могутнім імпульсом до акціонування золотодобувних підприємств губернії. Відбувався процес масового перетворення місцевих золотодобувних товариств в акціонерні товариства. Однієї з перших перетворювалося в акціонерну компанію з статутним капіталом 500 тис. крб. підприємство "Драга".\nДо кінця 1909 року число всіх акціонерних компаній, що діяли в країні становило 1518, а їх капітал - 2819 млн. крб. До листопада 1917 року фактично діяли в Росії ( обліком\nліквідації і скорочення капіталу в роки війни) приблизно 2850 торговельно-промислових акціонерних компаній з номінальним капіталом 6040 млн. крб. Революційні події кінця жовтня-початку листопада 1917 року не були розцінені підприємницькими організаціями як форс-мажорні. Було лише визнано необхідним дещо продовжити раніше намічені терміни реалізації нових випусків акцій. Лише до кінця травня 1918 року внаслідок переходу Радянської влади до широкої націоналізації промисловості процес акціонерного засновництва затухає.\nДо 1806 року в Росії було встановлено 5 акціонерних товариств, в 1807-1829 рр. - 19, в 1830-1836 рр. - 30, в 1836-1857 рр. - 80, в 1858-1860 рр. - 101, в 1861-1870 рр. - 121, в 1871-1874 рр. - 259, в 1875-1881 рр. - 77, в 1882-1892 рр. - 383, в 1893-1900 рр. - 730, в 1901-1909 рр. - 658, в 1910-1913 рр. - 774, в 1914-1916 рр. - 417, в січні-липні 1917 р. - 231.\nУ вигляду специфічного положення Росії на початку 90-х, приватизація не могла йти по шляху поступового збільшення її об'ємів, для напівзруйнованої економіки потрібна була прискорена і ефективна програма продажу державного майна.\nОдним з основних напрямів прискореної приватизації є акціонування, ті перетворення державних і муніципальних підприємств у відкриті акціонерні товариства.\nУ умовах панування державної власності акціонування є одним з основних напрямів приватизації, дозволяє дати підприємствам ринкову організаційно-правову форму, не міняючи форми власності. Акціонерна форма в наших умовах є найбільш зрозумілою народу, а тому переважної, що дозволяє охопити приватизацією практично всі підприємства незалежно від їх відомчої підлеглості. Акціонерна форма власності поєднує в собі повну свободу підприємництва з жорсткими обмежувальними умовами. Освічені таким шляхом акціонерні товариства в своїй діяльності до останнього часу керувалися "Тимчасовим положенням про перетворення державних і муніципальних підприємств у відкриті акціонерні товариства" (Указ Президента Російської Федерації від 29 січня 1992 р. № 66), "Положенням про акціонерні товариства", затвердженим Урядом Росії від 25 грудня 1990 р. № 601, "Типовим статутом акціонерного товариства відкритого типу", затвердженим Указом Президента РФ від 1 липня 1992 р. № 721.\nЗа повідомленням Держкомстат РФ в 1995 році приватизовано більше за 10 тисяч, а з початку приватизації - більше за 122 тис. При приватизації середніх і великих державних підприємстві зберігається переважання акціонування. У 1995 році було створено 2770 акціонерних товариств, з них 77% - на підприємствах раніше бувших в федеральній власності і власності суб'єктів федерації. У створеному АТ зайняте 1.8 млн чоловік. Сумарний статутний капітал - 583 млрд рублів. Вартість майна - 1707 млрд руб, 27% доводиться на основні кошти. (див. Додаток, Графік № 1).\nУ 1995 році при створенні акціонерних товариств випущене 854 млн акції, з яких біля третини розміщено серед працівників підприємств. Передано в траст або холдингові компанії 3% акції. Частина акції, що Передається працівникам в більшості випадків оплачувалася з доходів самих підприємств, що погіршувало їх фінансове положення.\nЗ 272 млн акції, належних вільному продажу, 8.9 млн (3%) було продано на інвестиційному конкурсі вітчизняним і іноземним інвесторам, 110 млн (40%) - на аукціонах. Залишилися не реалізованими 152 млн (більше за половину) акції.\nГоловна проблема Російського ринку цінних паперів - відсутність масового інвестора. Дрібний інвестор зубожів і не має готівки надлишків. Іноземні інвестори не поспішають вкладати "великі долари " в російські фонди поки не стане ясна політична перспектива. Великі і середні внутрішні інвестори, а це в основному банки з вересня 1995 року зайняті "Банківською кризою" і його наслідками.\n1 січня 1996 р. набрав чинності Федеральний закон "Про акціонерні товариства". Новий документ розповсюджує свій вплив на всі акціонерні товариства Російської Федерації як діючі, так і що знову створюються. Для них він є своєрідною азбукою, яка від "А" до "Я" регламентує весь їх образ життя і діяльності.\nПитома вага підприємств акціонерної форми власності в числі підприємств РФ і валовому внутрішньому продукті.\nПідприємства акціонерної форми власності займають лідируюче положення в російській економіці як кількісно, так і якісно. У 1998 році більше за 85% ВВП Росії було зроблено підприємствами цієї форми власності (є у вигляду як державні, так і приватні акціонерні підприємства). Тип власності у відсотках від загального числа зареєстрованих підприємств в Росії.\nАТ і товариства\nТенденція до збільшення числа акціонерних товариств за рахунок зменшення державних підприємств зумовлена продажем і акціонуванням найбільш нерентабельних і збиткових господарств що знаходяться в державній власності. Безсумнівно, такий підхід найбільш раціональний, але він повинен мати суворі рамки і обмеження, щоб виключити можливість нелегальної і грабіжницької приватизації.\nУ цей час акціонерна форма власності є переважаючою в Росії. Цей факт свідчить про те, що наша економіка поступово переходить на шлях розвитку властивий всім розвиненим країнам, де такий стан речей є нормою. Всі переваги такої організації власності були викладені вище, однак варто згадати про те, що згідно з даними журналу «Експерт» №36 за 1999 рік: «Три чверті російської великої промисловості абсолютно\nнеліквідні. З двохсот найбільших компаній на фондовому ринку котируються акції тільки у 51. А більше за 80% обороти фондового ринку доводиться на п'ять компаній.» Лідерами російської економіки є підприємства нафтогазової промисловості, що також не додає оптимізму при аналізі ситуації, оскільки Росія фактично стала постачальником сировини на західні ринки, при занепаді власної промисловості. Треба вважати, що такий стан речей зміниться незабаром, інакше нашу економіку ще не раз будуть приголомшувати найсильніші кризи, а ситуація буде ставати все гірше. Російське виробництво можна врятувати тільки грамотною продуманою політикою сприяння, а не бездумним збільшенням податкового тягар на одних для підтримки на плаву інших, це тільки погіршує і без того плачевне положення.\nАкціонерна власність як найбільш ефективна форма організації виробництва великих промислових підприємств стане основою відродження Росії і її економіки в майбутньому, це обов'язково станеться оскільки величезний потенціал накопичений за попередні десятиріччя не може бути знищений в одночасье.\nСхема 1. Розподіл зареєстрованих комерційних організації за організаційно-правовими формами\nГ р а ф і до № 1. Розподіл акціонерної форми власності по сферах діяльності в економіці Росії\n ФЗ «Про акціонерні товариства».\n Журнал для акционеров.- 1999.- №2. - С.4


Комунікативно-риторичні якості мовлення були в центрі уваги ще античних риторів. Вони називали їх «ідеями» і пов'язували з особою мовця (промовця, оратора), який, на думку Діонісія, повинен бути схожим на Протея, що міняв свою подобу залежно від умов. Створюється ж ця подоба шляхом комбінацій «ідей», тобто найменших елементів стилю. Античні автори називали різну кількість «ідей». Так, Діоген Лаертій (Вавилонський) говорив про п'ять позитивних якостей мовлення оратора: чистоту, чіткість, лаконічність, доречність, красу. Діонісій Галикарнаський виокремлював їх понад десять.\nСкладові комунікації, пов'язані з риторикою мовлення\nУ сучасних риториках та дослідженнях з культури мови виділяють такі комунікативно-риторичні якості мовлення (ознаки культури мови): змістовність, доречність, точність, логічність і послідовність, правильність і чистоту, багатство (різноманітність), виразність і образність. Аналіз цих якостей мовлення свідчить про те, що вони пов'язані з усіма складовими комунікативного акту: учасниками (адресантом й адресатом), їх взаємодією (принципами та правилами спілкування), мовним кодом, конситуацією, що сприяє формуванню ефективного спілкування.\nЗмістовість мовлення. Пов'язана з когнітивною діяльністю мовця (адресанта) і передбачає обмірковування найважливіших положень дискурсу в цілому і його окремих мовленнєвих жанрів і повідомлень. Беручи до уваги найважливіші принципи спілкування, мовець повинен кожне положення розкрити з тією мірою повноти, яка необхідна конкретному адресату (конкретній аудиторії). При цьому змістова частина дис-КУРСУ має бути чітко підпорядкована основній стратегічній темі (основній думці).\nЗмістовий компонент мовлення слід оцінювати за перлокутивним ефектом (результатом впливу): якою мірою збагачує адресата мовлення адресанта? Збагачує духовно, новими ідеями чи новими знаннями, чи підбадьорює слухача, закликає до дій?\nЗмістовість дискурсу (і мовлення загалом) можлива в тому разі, коли адресант говорить (або пише) лише про те, що добре йому відоме, спираючись на максиму Г.-П. Грайса «не говори зайвого».\nДоречність мовлення. Полягає в орієнтації на особу адресата (аудиторію) та конситуацію спілкування, тобто на регістрові складові дискурсу, і може бути сформульована так: адресат повинен будувати дискурс з найповнішим урахуванням того, кому адресований цей дискурс, як він буде сприйнятий і оцінений, чи він є доречним у конкретних обставинах спілкування. «Говори не йому, а з ним» — давнє правило риторики, яке засвідчує важливість урахування особи адресата та обставин спілкування. Тобто доречним мовлення адресанта є за умови, коли регістрові характеристики дискурсу відповідають конситуації спілкування.\nТочність мовлення. Пов'язана з добором і побудовою повідомлень та їхніх елементів відповідно до за-\nГ гального змісту дискурсу під контролем стратегій адресанта. Це одна з найважливіших складових тактики спілкування, яка спирається на принципи (максими) точності й зрозумілості сказаного. Точність мовлення тісно пов'язана з його доречністю, а також логічністю і послідовністю.\nЛогічність і послідовність мовлення. Передбачають логічне мислення, вміння уникати логічних помилок, послідовність викладу думок як сукупності повідомлень, які формують мікро- і макротеми (Т. ван Дейк) дискурсу в темо-рематичних, а також текстових (когезійності: повтори, сполучники, порядок слів; когерентності: міжфразові зв'язки, наявність законів поєднання мовленнєвих актів тощо) зв'язках між мовленнєвими жанрами. Однак надмірна логічність, аргументація можуть виявитися недоречними в умовах невимушеної дружньої бесіди — у цьому випадку «надло-гічність» мовлення стає порушенням доречності.\nПравильність і чистота мовлення. Пов'язані з мовною компетенцією адресанта і забезпечуються дотриманням норм літературної мови (писемної чи усної).\nМовна норма — сукупність усталених традиційних реалізацій мовної системи, відібраних і закріплених у процесах спілкування в текстах — художніх, наукових, публіцистичних та ін.; сукупність правил і традицій у різних сферах уживання мови.\nНорма постійно змінюється, оскільки змінюється мова, однак є достатньо консервативною, і в цьому полягає її «охоронна» роль. Порушення норм літературної мови оцінюють як помилки. Правильність і чистота мовлення, будучи найважливішими поняттями культури мови, не є такими з точки зору спілкування: вдале спілкування можливе й у разі порушень правильності й чистоти мовлення.\nБагатство (різноманітність) мовлення. Залежить від мовної компетенції адресанта і вміння застосовувати різноманітні мовні засоби, уникати невиразного повторення елементів мовного коду, однотипних конструкцій, повідомлень тощо.\nВиразність і образність мовлення. Виявляються у доборі елементів мовного коду й умінні найточніше передавати думку, почуття, переживання, оцінку тощо. Виразне мовлення завжди емоційне, образне, насичене різноманітними поетичними засобами, багате додатковими відтінками значень.\n"1 Засоби мовного коду в комунікації |\nВиразність мовлення — це перехід від комунікативного уміння до комунікативної майстерності. Виразне усне мовлення супроводжується мімікою, жестами, рухами тіла, акторською грою. Вищий рівень виразності — це вже стилістичний пошук, художній експеримент майстра слова. На цьому рівні культури мовлення «гросмейстер спілкування» може навіть порушувати літературні норми, створювати нові нормативні правила.\nОтже, з точки зору мовної комунікації найважливішими комунікативними якостями мовлення є змістовність, доречність, логічність і послідовність мовлення; з точки зору культури мовлення — правильність, чистота, різноманітність, виразність та образність.\nЕтикет (франц. еііциеііе — прикріплений, встановлений) — зовнішня, видима складова етики, яка формувалася протягом століть і тисячоліть у людському суспільстві, невід'ємна частина духовного світу людини. Термін «етика» (лат. еіМса — звичай) у науковий обіг запровадив Арістотель (приблизно 384—322 до н. е.). Цей термін має два значення:\n— розділ філософії, об'єктом якого є мораль (проблеми сенсу життя, призначення людини тощо);\n— норми, правила, які підтримуються суспільною думкою і визначають, як повинна діяти людина в умовах вибору між добром і злом, егоїзмом і альтруїзмом, у ситуаціях самовираження особистості, в мотивації вчинків, у розумінні принципів і норм поведінки, зокрема мовленнєвої поведінки.\nМовленнєва етика передбачає дотримання умов успішного спілкування: доброзичливого ставлення до адресата, демонстрації зацікавленості в розмові, емпатії (тобто налаштованості на внутрішній світ співбесідника), щирості у формулюванні своїх думок, увазі тощо, сигналами чого є репліки різних типів, а також міміка, усмішка, погляд, жести, постави тіла та ін.\nМовленнєва етика — правила мовленнєвої поведінки, що грунтуються на нормах моралі, національно-культурних традиціях, психології учасників спілкування.\nПорушення норм мовленнєвої етики суттєво ускладнює процес кооперативного спілкування.\nЕтичні мовленнєві норми втілюються в спеціальних етикетних мовленнєвих формулах і виражаються сукупністю різнорівневих засобів — від окремих слів до висловлювань і навіть текстів. Йдеться про мовленнєвий етикет.\nМовленнєвий етикет — система усталених форм спілкування, прийнятих відповідно до соціальних ролей комун/кант/в / моральних норм поведінки людей у суспільстві.\nМовленнєвий етикет охоплює також паралінгвальні засоби — жести, міміку і особливо інтонацію.\nМовленнєві етикетні форми, як правило, не вносять у комунікативний акт нової логічної інформації; вони є засобами вираження контактновстановлювальної (фа-тичної) інформації. Вона може засвідчувати соціальний стан мовця (Добрий день, шановні колеги; Привіт, друже), ставлення до адресата (Вибачте, будь ласка), традиції певного етносу (Батько і мати просили, і я вас прошу прийти на наше весілля) тощо.\nЕтикет у поведінці людей і в мовленні історично змінний. Наприклад, деякі форми ввічливості, які були звичними не лише двісті, а й двадцять років тому, тепер вийшли з ужитку (наприклад, офіційне звертання товариші). За етикетними формулами часто можна визначити вік мовця, його професію. Особливі етикетні форми прийняті в середовищі військовиків, у школі між учителями й учнями. Мовленнєвий етикет, звичний у молодіжному середовищі, не використовується старшими людьми.\nГоловний етичний принцип мовленнєвого спілкування — дотримання паритетності (рівності) — знаходить своє втілення протягом усієї комунікації, починаючи з привітання і закінчуючи прощанням.\nПривітання. Звертання. Привітання і звертання задають тон розмові загалом. Залежно від соціальної ролі співбесідників, їх близькості вибирається ти-спілку-вання або ви-спілкування і відповідно вітання здрастуй чи здрастуйте, добрий день (вечір, ранок), привіт, здоров, салют, честь, будь тощо. Важливу роль відіграє при цьому також ситуація спілкування.\nЗвертання виконує функцію встановлення контакту, часто стає засобом інтимізації. Неодноразове вжи-\nвання звертання свідчить про добре ставлення до співбесідника, увагу до його слів. У фатичному спілкуванні (спілкуванні, скерованому не стільки на обмін інформацією, скільки на підтримання добрих стосунків), мовленні близьких людей, у розмовах з дітьми звертання часто супроводжуються або замінюються перифразами, епітетами із пестливими суфіксами (Андрійку, любий, кицю, голубонько, ластівко тощо).\nЕтикетні формули. У кожній мові закріплені способи вираження найбільш частотних і соціальне значущих комунікативних намірів. Наприклад, у випадку вибачення прийнято вживати пряму, буквальну форму: вибач (вибачте). У разі прохання, як правило, свої «інтереси» формулюють непрямо, залишаючи за адресатом право вибору: Чи не зміг би ти позичити мені гроші? Чи не могли б ви сказати, де знаходиться університет?\nІснують етикетні формули поздоровлень: відразу після звертання зазначається причина, потім засвідчується щирість почутів; у писемній формі обов'язково ставиться підпис. Значною мірою етикетизовані тости, запрошення, привітання, прощання тощо.\nЕтикетні формули, фрази — важлива складова комунікативної компетенції; знання їх — показник високого рівня володіння мовою.\nЕвфемізація мовлення. Підтримання культурної атмосфери спілкування, бажання не засмутити, не образити співрозмовника, не викликати у нього диском-фортного стану тощо зобов'язує мовця добирати евфе-мізми, а також надавати перевагу евфемістичному способу висловлювання.\nЕвфемізми (грец. еирґіетізтов, від еи — добре і рґіеті — говорю) — емоційно нейтральні слова або вирази, які вживають замість синонімічних їм слів або виразів, що видаються мовцеві непристойними, грубими або нетактовними.\nІсторично в системі розвинутих мов сформувалися способи перифрастичної номінації (тобто із вживанням інших слів) всього, що порушує культурні стереотипи спілкування. Це перифрази, які стосуються смерті, сфери статевих стосунків, фізіологічних потреб тощо, наприклад: він покинув нас, пішов із життя; телепрограма «Відверто про це» (тобто про інтимні стосунки).\n«Пом'якшеними» прийомами ведення розмови є також непряме інформування, натяки. У традиціях українського мовного етикету забороняється про присутніх говорити в третій особі (він, вона, вони).\nПеребивання. Ввічлива поведінка в мовленнєвому спілкуванні передбачає вислуховування реплік співбесідника до кінця, не перебиваючи його. Перебивання співбесідника — сигнал некооперативної стратегії спілкування, втрати зацікавленості темою розмови.\nВодночас у разі емоційних діалогів і полілогів, розповідей та історій-згадок перебивання партнерів — звичне явище, яке засвідчує солідарність з мовцем, згоду з ним тощо. Це не оцінюється як комунікативна некоректність. Тобто перебивання співбесідника є коректним або некоректним залежно від ситуації.\nВи-спілкування і ти-спілкування. Це важливі ознаки комунікативної компетенції людини, володіння нею мовленнєвим етикетом. Вони притаманні щоденній неофіційній комунікації. Неглибоке знайомство в одних випадках і неблизькі довготривалі стосунки — в інших вимагають уживання ввічливого «ви». Крім того, ви-звертання свідчать про повагу учасників спілкування. У середовищі неосвічених і малокультурних людей ти-спілкування є більш прийнятною формою соціальної взаємодії.\nІноді вважають, що ти-спілкування — це вияв душевної і духовної близькості й перехід на ти-спілкування є спробою інтимізації стосунків. Однак у випадках ти-спілкування з чужими людьми часто втрачається відчуття унікальності особистості й неповторності між-особистісних зв'язків.\nПаритетні стосунки в спілкуванні передбачають можливість вибору ти-спілкування або ви-спілкування залежно від нюансів соціальних ролей і психологічної дистанції між партнерами.\nПрощання. Важливою складовою мовленнєвого етикету є уміння вчасного, коректного і комунікативне вдалого завершення спілкування. У розвинутих мовах є віками відпрацьовані етикетні засоби завершення кооперативного спілкування, тобто відповідні формули мовленнєвого етикету. Використання цих виразів регламентується соціальними ролями учасників спілкування, мірою їх близькості. Діапазон прийнятих у певній культурно-мовній спільноті усталених етикетних форм прощання широкий і варіюється ситуацією спілкування: від нейтрального ввічливого до побачення до інтимного цілую, від офіційного прощавайте до дружнього па, від холоднуватого будьте здорові до жартівливого моє тобі з хвостиком.\nЧасто прощання стає ритуалом із своїми усталеними формами вияву. Складовими процедури прощання, як правило, стають побажання здоров'я, успіхів у роботі щастя в сім'ї, прохання передати вітання близьким і рідним адресата, висловлювання надії щодо подальших зустрічей тощо.\nВ аспекті міжособистісних зв'язків прощання стає не лише завершальною фазою спілкування, а й відкриває (чи завершує) подальші стосунки між конкретними людьми.\nОтже, культурні й соціальні норми життя, тонкощі стосунків між людьми вимагають від адресанта і адресата створення сприятливої атмосфери, яка забезпечує успішне вирішення всіх питань, що обговорюються. Важливою складовою кооперативного спілкування є обов'язкове дотримання учасниками комунікації вимог мовного етикету.\nПід впливом контексту й ситуації спілкування засоби мовного коду можуть варіюватися, що дає підстави стверджувати про можливість виокремлення не лише функціональних стилів мови, стилів індивідуального мовлення тощо, а й інших категорій, зокрема регістрів спілкування. Розглянемо два фрагменти різних текстів.\nПід системою термінології розуміємо сукупність елементів, пов'язаних різного роду відношеннями. Власне відношення і становлять структуру терміносистеми. Система не може існувати як без елементів, так і без відношень між ними.\nСистема правничої термінології починає формуватися у XVI—XVII ст. ...Вона містить ядро — суто юридичну лексику і периферію — терміни інших терміносистем. Специфіка ядра полягає в тому, що його терміни використовуються в усіх сферах життя сучасного суспільства. Це — назви державних органів (комітетів, комісій), законодавчі акти, слова на позначення дипломатичних стосунків, адміністративно-господарської діяльності...\nДо периферії належать терміни загальнонаукові, суспільно-політичної сфери, військової сфери, економічної, торговельної, медичної, технічної та ін. [Наводяться приклади до кожної — Ф. Б.]. У функції правничих термі-\nнів виступають і загальновживані слова. ... Подібні двоп-ланові одиниці виникають як наслідок розв'язання суб'єктом номінації завдання — позначити нові реалії, вичленовані теоретичним рівнем мислення. Використання загальновживаних слів для позначення спеціальних понять у правничій термінології — це об'єктивна реальність, в якій номінації отримують додаткове термінологічне фонування. Подальшим кроком є створення лінійних відношень, що ґрунтуються на родо-видових зв'язках та реалізуються у двокомпонентних структурах. Для найменування нового змісту — видового поняття — одного тільки родового терміна недостатньо, тому воно відбувається за рахунок актуалізації мовною одиницею її синтагматичних властивостей, тобто з опорою на значення лексичного конкретизатора...\nКожен народ, хоч і є часткою людства і живе за законами загальнолюдського розуму, має право і повинен розмірковувати над власними проблемами, які висуває перед нами історія.\nТакою непростою, болісною проблемою в Україні є мовна ситуація, що склалася в молодій суверенній державі.\nНе будемо з ораторським надривом говорити про цю ситуацію, бо стукіт наших небайдужих сердець може потьмарити розум. На часі — спрямувати енергію у наукове, виважено зріле, історично реальне річище розв'язання проблем функціонування державної мови.\nНе розрада й розпука, не звинувачення урбанізованого українства у втраті національної совісті, а велика освітня робота, надолужування втраченого за століття у культурі, мові повинні стати матеріальною силою національного відродження...\nЗ величезною прикрістю доводиться констатувати, що досі юридичного підтвердження у законодавчих актах не одержала вимога про володіння мовою не на побутовому рівні, а на рівні професійному...\nМені як ректорові цього вузу дуже приємно, що така представницька конференція відбувається саме тут. У всіх нас єдина мета — конструктивна співпраця філологів і правників у виробленні пропозицій, спрямованих на вдосконалення мовної освіти, що є частиною фахової освіти, узагальнення засадничих ідей щодо формування мовної особистості правника, творча співпраця всіх тих, кому не байдужа доля суверенної держави.\nІ на завершення: слово і меч — дві могутні зброї: одна — в устах мовця, друга — в руках лицаря. Тож виховуймо\nлицарів права, які уміло послуговуватимуться зброєю Слова у житті та у професійній діяльності. Експлікуємо відмінності між обома текстами, використавши такі аспекти: специфіку каналу комунікації, характер одиниць мовного коду, вияв особистісного начала автора, модель адресата, тип інформації, представлений у повідомленнях (мовленнєвих актах) (табл. 3.3).\nі І Загалом текст 1 можна кваліфікувати як типово ; науковий; текст 2 — як такий, що містить елементи на-Іукового та публіцистичного стилів. ; Аналіз обох фрагментів текстів свідчить про те, що, І попри їхню належність до наукового функціонального ] стилю, їх автори використали різні канали комунікації, ! орієнтувались на різні моделі адресатів спілкування, керувались різними стратегіями мовленнєвої поведінки. А це означає, що побудовані мовцями дискурси (тексти) мають різні жанрово-регістрові характеристики. Поняття «регістр» безпосередньо пов'язане з категоріями контексту та його типів і моделей. Регістр(лат. ге£ізт.шт — список, перелік) — різновид дискурсу (тексту), що сформувався під впливом ситуативного контексту в спілкуванні соціалізованих особистостей; реалізація дискурсу (тексту) в конкретній конситуацїі спілкування, в основі якої лежать імп-ліковані в комунікативній компетенції мовців правила (конвенції, звички) спілкування.\n— писемна форма мовлення\nХарактер одиниць мовного коду\n— домінування висловлювань (повідомлень), притаманних науковому стилю спілкування;\n— помітна роль називних речень і відповідно присудків, виражених іменниками;\n— функціональна перевага предикатів із семантикою релятивності та буттєвості;\n— функціональна значущість номіналізацій, які можуть виступати в ролі підметів;\n— кількісне й функціональне домінування загальнонаукових і спеціальних (лінгвістичних) термінів;\n— відсутність слів\nз переносним значенням,\nобразним та символічним\nВияв особистісного начала\n— модель автора: носій об'єктивного спеціального (лінгвістичного) знання;\nособистісне начало не підкреслене;\n— особистісний чинник не виноситься у рематичну позицію\n— усна форма мовлення\n— синтез висловлювань (повідомлень), притаманних науковому та публіцистичному стилям спілкування;\n— домінування дієслівних речень;\n— кількісна й функціональна перевага предикатів дії та діяльності;\n— наявність окремих номіналізацій;\n— домінування суспільно-політичної лексики і термінології;\n— значна кількість слів «високого» стилю, а також слів ужитих образно та символічно\n— модель автора: носій аксіологічного («правильного») знання у сфері соціально-політичних стосунків;\n— особистісне начало домінує;\n— особистісний чинник виноситься у рематичну позицію (Мені... дуже приємно)\n— оцінні слова та вирази відсутні\n— фахівець у сфері мовознавства, зокрема термінознавства\nТип інформації у повідомленнях\n— максимальна об'єктивізація викладу;\n— наявність дефініцій;\n— логічність викладу:\nвід дефініції до її аргументації\n— у цілому інформація стосується світу реального («наукова реальність»), |а не ідеального;\n— домінування модальності «буттєвості»;\n— апеляція до спеціальних знань адресата\n— значна кількість оцінних слів і виразів;\n— наявність номінативних одиниць із семантикою почуттів та емоцій\n— однодумець, якого потрібно не переконувати, а радше «надихати»\n— значна суб'єктивізація викладу;\n— відсутність дефініцій;\n— домінування емоційного над логічним, суб'єктивного над об'єктивним;\n— у цілому інформація стосується світу бажаного, у певному сенсі «ідеального» («як повинно бути»);\n— домінування модальності «бажаності»;\nдо загальнолюдських цінностей\nЦе поняття все активніше використовують у за-гальнолінгвістичному обігу, зокрема сфері досліджень мовного вживання, комунікації. У британській, американській та австралійській лінгвістичній традиції вже існує література з цієї проблеми. В українському мовознавстві, як і в лінгвістиках багатьох європейських країн, це поняття ще не набуло поширення. Воно асоціюється з функціональним стилем, підмовою тощо.\nОднак поняття регістру не тотожне поняттям функціонального стилю чи підмови. Функціональні стилі мови, наприклад, мають об'єктивний характер, охоплюють загальноприйняті стилістичні норми, які використовують усі мовці незалежно від їх належності до конкретної соціальної групи, освітнього рівня, статі тощо, а тому не відображають явищ, окреслених поняттям контексту. Функціональні стилі мовлення враховують важливий, але лише один чинник контексту — соціальний, охоплюючи характер мовлення певної соціальної групи, що відповідає конкретній сфері суспільної діяльності й відповідній їй формі свідомості.\nМоделі контексту формуються залежно від специфіки каналу комунікації, змісту (конфігурації) соціальних ролей учасників комунікації та тематичної сфери (простору комунікації).\nСпецифіка каналу комунікації. Охоплює аспекти, пов'язані із специфікою усного, писемного і друкованого мовлення, діалогічного, монологічного чи полілогіч-ного способу комунікації, радіомовлення, телемовлення, поєднаного з відеорядом, комунікації безпосередньої чи опосередкованої простором і часом тощо.\nЗміст (конфігурація) соціальних ролей. Включає різні виміри контексту, пов'язані з тим, у яких соціальних відносинах перебувають учасники комунікації (начальник, підлеглий, батьки, діти, друзі та ін.).\nТематична сфера (простір комунікації). Передбачає різні виміри комунікації: наукову чи побутову, серйозну чи жартівливу, цікаву кільком учасникам чи загалу тощо.\nНа думку американського лінгвіста М.-А.-К. Холі-дея, специфіка вияву значень кожної мови підпорядкована трьом метафункціям: досвідній, міжособистісній і текстовій.\nДосвідна метафункція. Служить учасникам комунікації «картою» дійсності: хто, що робить, кому, коли, де, з якою метою, як. Результатом її впливу стає формування досвідного типу значення або досвідного смислу.\nМіжособистісна метафункція. Пов'язана з організацією соціальної діяльності, тобто організацією людей, яким висловлюють вдячність, роблять зауваження, ставлять запитання, формулюють накази тощо. Стає основою формування міжособистісного значення або між-особистісного комунікативного смислу.\nТекстова метафункція. Стосується упорядкування названих метафункцій у текстах, які є цілісними і важливими в певних контекстах спілкування, а саме: що формулюється на самому початку спілкування, а що в кінці; у який спосіб вводиться ім'я особи, про яку йтиметься в розповіді; що залишається в сфері імпліцитно-го, а що виводиться «на поверхню» тощо. Впливає на формування у комунікації текстового значення або смислу упорядкованого тексту.\nСпіввідношення між функціональною організацією мови і окресленою структурою контексту, за М.-А.-К. Хо-лідеєм, показано у табл. 3.4.\n' Співвідношення функціональної організації мови\n' і структури контексту\nМетафункція (організація мовного коду) Регістр (організація контексту)\nЗначення міжособистісне (засіб інтеракції) Зміст (конфігурація) соціальних ролей\nЗначення досвідне (засіб побудови змісту) Різновиди соціальних дій\nЗначення текстове (засоби упорядкування тексту) Специфіка каналу комунікації\nЬ Отже, від контексту, в межах якого відбувається 'спілкування, залежить внутрішня організація дискур-,су, співвідношення елементів мовного та позамовного коду, їх семантика, синтактика, а також прагматика •спілкування загалом. Приклад такої залежності наводять В. Живов і А. Тімберлейк, використовуючи фрагмент дослідження Б. Томаса:\nзасоои мовного коду в комунікації 208\nу Південному Велсі в окремих ареалах (і окремими носіями) вживається [є:] у відповідності з [а:] решти велських діалектів. У невеликому селі Понт-рид-и-фен, що розтягло-ся на кілька кілометрів, на вельському продовжує говорити в основному лише старше покоління, і лише жінки за п'ятдесят вживають [є:]. Вживання цієї фонеми залежить від того, на якому кінці села живуть носії і до якої з протестантських церков вони належать. Жінки, які належать до Конгрегаційної церкви і живуть на західному кінці села, рідко вживають [є:], у той час як методисти та баптисти із східного кінця вживають цю фонему відносно регулярно. При цьому баптисти вживають [є:] як у неформальному, так і у формальному мовленні; методисти часто вживають [є:] у неформальному мовленні, але ніколи не користуються цією формою в офіційному стилі. Це пояснюється тим, що методисти підтримують ширші контакти із зовнішнім світом, у той час як баптисти більш замкнуті.\nЯк зазначають автори, межі між діалектами виявляються окресленими не в просторі, а всередині мовної діяльності одного мовного соціуму. При цьому фонологічна система є залежною від ситуації мовлення, яке визначається соціальним статусом учасників, або, точніше, фонологічна система існує в двох різновидах. У цілому ж можна говорити про інтерактивний характер зв'язку між соціальним контекстом і засобами мовного коду конкретного типу комунікації. Під впливом цього типу контексту формуються різновиди мовного коду комунікації, які й отримали назву регістрів.\nЗасоби мовного коду в комунікації залежать від специфіки каналу, змісту соціальних ролей учасників спілкування і тематики спілкування, яка для конкретних особистостей чи певної спільноти може бути більш чи менш значущою, нейтральною чи, навпаки, дратівливою, конфліктогенною, збурливою тощо. Істотний вплив на регістрові характеристики мовних засобів має і зовнішній контекст.\nСпираючись на ці показники, дослідники встановлюють регістрові відмінності найрізноманітніших дискурсів, створених різними особистостями, як у межах відмінних функціональних стилів, так і в межах одного функціонального стилю. Такий метод аналізу регістрових характеристик дискурсу дає змогу диференціювати регістрові аспекти ідіостилю.\nОтже, регістрові аспекти дискурсу — це результат впливу ситуативного контексту на перебіг комунікації, організацію її мовного коду, з одного боку, і пристосу-\nвання одиниць мовного коду до наявних ситуативних умов спілкування — з іншого. Вплив культурного контексту на перебіг комунікації сприяє формуванню мовленнєвих жанрів. З огляду на те, що зв'язки між текстом (дискурсом) і контекстом мають діалоговий характер (текст одночасно віддзеркалює контекст і реалізує його вимоги), можна стверджувати, що регістри і мовленнєві жанри формують дискурс, виступаючи формами його реалізації та існування.\nТональність — одне із стрижневих понять процесу комунікації. Правильно дібрана тональність — обов'язкова складова стилю мовлення, типу комунікації, умова дотримання найважливішого принципу неконфлікт-ного спілкування — максими кооперації.\n.. Тональність спілкування — усвідомлена або неусвідомлена емо-ційно-аксіологічна і змістово-інформативна організація мовного матеріалу, за допомогою якої адресант формує повідомлення,\n• ••- мовленнєвий акт певної іллокуції, впливає на емоційно-психоло-\n*', гічну сферу адресата, а іноді й на ситуацію спілкування.\nПорушення тональності спілкування може стати причиною різноманітних непорозумінь, образ, навіть комунікативних провалів. Недотримання відповідної тональності може суттєво знизити очікуваний мовцем перлокутивний ефект або взагалі звести його нанівець. Ще Арістотель свого часу зауважив: «Якщо промовець говорить жорстким тоном ніжні речі або ніжним тоном жорсткі, він перестає бути переконливим».\nТональність спілкування формується не лише засобами мовного коду, тематикою розмови тощо, а значною кількістю невербальних, парамовних елементів, складових інших семіотичних систем.\nВажливою складовою тональності спілкування є індивідуальна манера побудови висловлювання, зокрема вимовляння звуків, інтонування фраз, темп мовлення, паузи тощо. Усе це є важливим джерелом інформації для слухачів:\n...високий металевий голос, дивна звичка розтягувати звуки і менторськи тикати пальцем угору... були нам неприємними... Тон і манера його спілкування... свідчили про самозакоханість... (Лобода Є. Учитель).\nТональність спілкування може бути важливим показником дистанціювання адресанта від адресата, свідомим демонструванням своєї зверхності, чи, навпаки, залежності:\nЯ звернувся до нього (хворого) тоном, усталеним між лікарем і пацієнтом, що підкреслює різницю між двома людьми, з котрих один володіє необмеженим авторитетом, правом єдиного й виключного присуду, цілитель, геній і маг, могутній і безумовний владар, і другий, один з тих, що позбавлені власного ім'я й всіх життєвих відрізнень, підводяться під загальну категорію хворих. Перший є всемогутніший у своїй умовній величі за Чингіс-хана, другий є ніщо, підлеглий, нівельований і знищений (Домонтович В. Емальована миска).\nВибір адресантом необхідної тональності залежить від різноманітних позалінгвальних чинників (характеру індивіда, його настрою, оточення, мети розмови, особи адресата тощо), а її варіативність є обов'язковою умовою успішності спілкування.\nНевміння обирати потрібну тональність у спілкуванні — одна з причин комунікативних невдач:\nЗина вибила мене остаточно з коли. Як завжди, так і сьогодні мені не вистачає потрібних слів і вміння, щоб надати розмові тієї тональності, того відтінку щирости, що на нього сьогодні я найбільше сподівався. Мені бракує слів (Домонтович В. Дівчина з ведмедиком).\nПравильна тональність спілкування — умова успішного формування власного іміджу:\nТон у нього (Василя Гриба) був твердий і переконливий. Він не говорив^ він проповідував. Він не зазначав, він проголошував. Його жарти були гієратичні, а його іронія урочиста.... він не припускав ані сумнівів, ані питань ... для нього було все зрозуміло й приступно (Домонтович В. Дівчина з ведмедиком).\nТональність може служити також джерелом досягнення потрібного комунікативного ефекту:\nЗина вважає, що байдужий тон надасть особливого ефекту її дражливому, розраховано безтактному, бра-вадному запитанню (Домонтович В. Дівчина з ведмедиком).\nВаріативність складників тональності часто є засобом передавання непрямих смислів у мовленнєвих актах:\n— Ма, — сказала Зина, зберігаючи наївно-невинний дитячий тон, — ти, здається, сердилася на мене, що я\nзапитала в Іполіта Миколайовича про окуляри, що він з ними робить, цілуючись. Я просто хтіла подивитись, як він ніяковіє й червоніє (Домонтович В. Дівчина з ведмедиком).\nНезважаючи на важливість тональності у процесах спілкування, її сутність, типи, складові, співвідношення з іншими елементами акту комунікації, а також лінг-вальна природа, залишаються невизначеними. Так, деякі дослідники тональності мовлення ототожнюють її з атмосферою спілкування, його загальною емоційною налаштованістю, манерою мовленнєвої поведінки учасників комунікації. Наявні випадки ототожнення тональності з регістром спілкування, хоча одна й та ж сама тональність може супроводжувати офіційне спілкування, бути елементом дружньої бесіди або стати результатом комунікації, яка почалась у зовсім іншому регістрі.\nТональність мовлення (спілкування) формується багатьма чинниками.\n1. Загальна манера спілкування, ведення розмови:\n— фізичні, темпові, ритмомелодійні та інші характеристики мовлення;\n— сприймання слухачем манери побудови висловлювання як щирого/нещирого, природного/неприродного, виразного/невиразного, серйозного/несерйозного, з дотриманням/недотриманням етикетних норм міжосо-бистісного спілкування та ін.\n2. Внутрішній стан адресанта: спокійний/неспокійний, впевнений/невпевнений, рішучий/нерішучий тощо.\n3. Орієнтація мовця на особу слухача: емоційне ставлення, соціальні відносини, вікові аспекти, статеві особливості, перлокутивний ефект (мирний, загрозливий, насмішкуватий тощо).\n4. Орієнтація адресанта на ситуацію спілкування: офіційну, неофіційну, дружню та ін.\n5. Орієнтація адресанта на інформацію, що передається (викривальна, змовницька, незрозуміла тощо).\nХоча тональність спілкування визначається (задається) мовцем, її оцінювання здійснюється, як правило, ззовні (адресатом, слухачем, читачем), виходячи із звичних (стереотипних) уявлень про процес спілкування, тобто з орієнтацією на глибоко імпліковані у процес комунікації максими кооперативного спілкування.\nУ тональності мовний компонент відіграє чи не найважливішу роль, оскільки вона пов'язана з тоновими\nхарактеристиками мовлення, мовною і мовленнєвою комптенцією комунікантів.\nДинамічність усного мовлення виявляється в тоновому (висота, сила, гучність та ін.) і обертоновому (передусім тембровому) звучанні, його мелодиці (інтонації, темпі, регістрі тощо), а також у використанні засобів мовного коду (морфологічних, словотвірних, лексико-фразеологічних, синтаксичних). Разом із психологічними, соціальними, етичними, естетичними, паралінгвіс-тичними, логіко-тематичними, ситуативними чинниками, а також індивідуальною манерою мовлення, стилем і регістром названі елементи тону створюють атмосферу спілкування.\nМісце тональності серед складників комунікації визначають так: інтенції мовця — стратегії спілкування — мовленнєві акти — регістри — індивідуальна манера (стиль) спілкування — тональність спілкування — атмосфера спілкування.\nУспішність комунікації великою мірою залежить від атмосфери спілкування.\nАтмосфера спілкування — лінгво-психо-соціокогнітивні стосунки учасників комунікативного акту.\nЦе комплексна категорія, яка характеризує міжосо-бистісні стосунки учасників комунікації, більшою мірою торкається нелінгвістичних аспектів спілкування, але впливає і на його лінгвістичну складову та на успішність комунікації загалом.\nАтмосферу спілкування формують:\n1. Обставини та умови, в яких відбувається спілкування (місце, середовище, час, події, що передували початку комунікації, події, що відбуваються під час спілкування (найрізноманітніші: від погоди до політичних), фінансове становище учасників спілкування, їх кількість, тривалість спілкування).\n2. Стани, в яких перебувають учасники спілкування (психологічний, емоційний, фізичний, душевний, психічний; типи характерів комунікантів).\n3. Міжособистісні стосунки учасників спілкування (міра знайомства, належність чи ні до одного кола знайомств, психологічна сумісність чи несумісність, наявність чи відсутність спільних інтересів, емоційне став-\nлення, міра зацікавленості в спілкуванні, міра відвертості, інтерес до тематики розмови).\n4. Чинники, пов'язані з процесом спілкуванння, зокрема мовною та комунікативною компетенціями (мета спілкування, тема розмови, тональність, мова спілкування, володіння етикетними нормами, їх доречність, мовні уміння і навички, правильність мовлення, культура мовлення, вживання паралінгвістичних засобів, уміння слухати, стратегії й тактики ведення розмови).\n5. Соціальні, культурні, психологічні та інші чинники процесу спілкування (соціальні статуси, вікові відмінності, рівень освіти, загальний культурний рівень, інтелект, статеві відмінності, життєвий досвід та ін.).\n6. Чинники, пов'язані з інформаційними аспектами спілкування (тема, проблема спілкування, важливість інформації, правдивість чи неправдивість інформації, рівень розуміння один одного тощо).\nАтмосферу спілкування вважають позалінгвальним явищем, принаймні більшою мірою психологічним, ніж лінгвістичним; власне лінгвальні елементи (мовна і комунікативна компетенції) перебувають на периферії цього явища.\nОтже, організація мовного коду, перебіг процесу міжособистісного спілкування залежать від багатьох позамовних чинників, які значною мірою визначають стиль спілкування і детермінують його тональність і атмосферу. Це підтверджує думку Д. Карнегі, що в спілкуванні людей значущим є все і дрібниць не буває.\nУспішність чи неуспішність комунікації, її результат залежить від багатьох умов. Серед них для комунікативної лінгвістики найважливішими є ті, що пов'язані з, комунікативною і мовною компетенціями учасників інтеракції.\n•» Сутність і природа комунікативних девіацій\nБудь-яка людська діяльність (фізична, духовна, психічна, розумова, мовленнєва тощо) є складним бага-тоетапним процесом, який супроводжується найрізно-\nманітнішими відхиленнями від його «нормального» ходу. Це стосується і процесу мовленнєвої комунікації.\nКомунікативні девіації спричиняються порушенням правил (законів, постулатів, максим тощо) мовленнєвого спілкування, тобто комунікативних кодексів, природа яких не лише мовна, а психо-соціо-культурна, точніше — когнітивна. Це зумовлено тим, що інтенція учасників комунікації втілена в діалозі, полілозі, тобто в реальному спілкуванні, яке підпорядковане психології міжособистісних зв'язків, залежить від соціальню чинників.\nКомунікативні девіації— недосягнення адресантом комун/катш-І ної мети; відсутність взаєморозуміння і згоди між учасниками^ спілкування.\nКомунікативні девіації, когнітивні за своєю природою, виявляються в порушеннях передусім комунікативної семантики, прагматичних елементів інтеракції, торкаються законів мовлення, зокрема імплікацій та імплікатури дискурсу, співвідношення асерції й пресу-позиції повідомлення, логіки викладу тощо. Іншими словами, якщо адресант вибрав не «той» тип іллокуції (наприклад, наказ тоді, коли слід було попросити) чи стратегії спілкування (наприклад, непрямі мовленнєві акти там, де потрібно було діяти прямо, «в лоб») тощо, то це його когнітивна помилка, девіація вибору, орієнтації в особі адресата, правил спілкування тощо. Тут йдеться не стільки про мову, скільки про комунікативну компетенцію учасників спілкування.\nВодночас успішне спілкування великою мірою залежить від власне мовних чинників, тобто засобів мовного коду. Насправді важко уявити розкуте, душевне спілкування, якщо учасники комунікації погано володіють засобами мовного коду, певної ідіоетнічної мови. Мовні девіації — складові комунікативних девіацій, а володіння мовною компетенцією — умова успішності спілкування. Мовні девіації ґрунтуються на конфлікті між когнітивним і мовним, тобто гнучким, мінливим способом мислення і формалізованим, узуалізованим способом його вираження засобами ідіоетнічної мови.\nОтже, девіації, пов'язані з мовною компетенцією, багато в чому визначаються специфікою лексичної й граматичної семантики, а девіації, пов'язані з комунікативною компетенцією, — семантики комунікативної та «власне» прагматичними чинниками.\nВплив комунікативних девіацій на розуміння і сприймання адресатом тексту (дискурсу), створеного мовцем, є не однаковим. Він може бути значним, оскільки стосується особи адресата, його ментального стану, культурного контексту, в якому він живе, мовленнєвих звичок, якими він послуговується і які засвоїв з дитинства тощо, а може бути неістотним, якщо йдеться про граматично неправильне висловлювання або стосується лише деяких ускладнень у плині комунікації. У такому разі для нормалізації кооперативного спілкування достатньо уточнити значення окремих слів, змінити тональність, перепитати тощо.\nУ комунікативних девіаціях істотною є роль прагматики. Щодо цієї проблеми існує дві точки зору. Згідно з першою прагматика виявляється на мотиваційно-спонукальній стадії породження мовлення (вербалізації). Згідно з другою — прагматика діє не на якомусь конкретному етапі породження мовлення, а є своєрідним «оператором», який діє на всіх етапах, визначаючи загальну тональність і формальну організацію всього процесу. Цей «оператор» поєднує в собі низку компонентів, найважливішими з яких є пресупозиційна ситуація, в якій перебуває мовець, мотив повідомлення як мета впливу на співбесідника, наявність у тих, хто спілкується, певного фонду спільних знань.\nОтже, комунікативні девіації тісно пов'язані з праг-матикою спілкування, тобто з усіма складовими комунікативного акту.\nDate: 2015-07-22; view: 7979; Нарушение авторских прав\nmydocx.ru - 2015-2022 year. (0.121 sec.) Все материалы представленные на сайте исключительно с целью ознакомления читателями и не преследуют коммерческих целей или нарушение авторских прав - Пожаловаться на публикацию


Перші підсумки спортивного року — Кафедра спортивного вдосконалення НТУУ КПІ ім.Ігора Сікорского\nПерші підсумки спортивного року\nСубота, 11 травня 2019, 12:57\nКоманди КПІ з ігрових видів спорту завершили свої змагання\nЗакінчилися волейбольні баталії сезону 2018/2019 навчального року. Наші три команди (дві чоловічі і одна жіноча) виступали в Чемпіонат Столичної Ліги з класичного волейболу серед чоловічих і жіночих команд, а також чоловічі команди взяли участь і в змаганнях з волейболу серед збірних студентських команд ЗВО(типу університет, академія, інститут)в програмі Спартакіади серед студентів ВНЗ м. Києва 2018/2019 .\nСтарша команда дівчат дуже вдало виступала в Чемпіонати Столічної Ліги з класичного волейболу, наші дівчата перемогли всіх своих суперниць на протязі всього сезону. Остання гра цього сезону в другій лізі відбулась 21 квітня. Суперницям, команді АзАрт, вдалося тільки в одному таймі переграти наших спортсменок. Гра закінчилася з рахунком 3: 1, і наші дівчата в наступному році переходять до першої ліги. Вітаємо!\nУ чоловіків в Чемпіонаті київської ліги результат слабший, кожна з команд не змогла вибитися в групу лідерів і підвищити свій спортивний статус для виступу в наступному році. Але це серед найсильніших команд Києва. У студентських змаганнях результати набагато краще. Перша команда в боротьбі за третє місце переграла суперника, команду НУБіП і отримала бронзові медалі Київськой Універсиаді. Друга, молода команда завершила свій перший рік змагань на 5-6 місці.\nЦього року збірна команда з баскетболу не змогла стати учасником фінального етапу сезону серед команд чоловіків Студентської баскетбольної лізги України Таскомбанк, тому фінал пропускає. Фінальні матчі в групах проходитимуть 14-16 травня. Команди групи А грають в Луцьку, групи Б – в Черкасах.\nЗмагання ІІІ етапу Студентської баскетбольної ліги України Таскомбанк в дивізіоні Центр проходили в столичному спортивному комплексі КПІ. В Києві за дві путівки до фінального етапу боролися 4 команди, а саме : КНТЕУ (Київ), КПІ (Київ), СумДУ (Суми) та ЧНУ (Черкаси).\nЗгідно регламенту змагань, команди були розподілені на дві підгрупи, де визначалися півфінальні пари (1 місце групи А – 2 місце групи Б, 1 місце групи Б – 2 місце групи А) після чого команди-переможці грали за 1-2 місця, а переможені команди – за 3-4 місця. Відповідно до результатів право участі у фінальному етапі вибороли команди Черкаського національного університету імені Богдана Хмельницького та Київського національного торговельно-економічного університету. Команда політехніків цього року не приймає участі у фінальному етапі.\nЗавершився черговий насичений сезон, що включав у себе чемпіонат Києва, а також першості Київської футзальної ліги і Select League. В ньому були свої герої і рятівники, карколомні голи і прикрі помилки, дивовижні порятунки воротарів і вирвані на останніх секундах результати.\nБагато поту і сил було залишено на паркеті задля досягнення бажаного результату. Ми всі будемо згадувати цей сезон з приємними емоціями, адже футзал і створений для того, щоб їх дарувати. Минулий чемпіонат не став би таким яскравим і цікавим без вас – наших команд і партнерів. Тому ми хочемо подякувати усім і кожному, хто якимось чином долучився до цього свята під назвою «Чемпіонат Києва з футзалу». Ми віримо, що з вашою допомогою новий сезон пройде на ще більш високому рівні і подарує ще більше класних емоцій кожному йому учаснику. А поки що пропонуємо вам переглянути невеличкий ролик з нагородження героїв минулого сезону.\nНаша команда виступала у другий лізі. Але до трійки призерів не потрапила (по матеріалам сайту ФАСК)\nПерший матч другого етапу змагань з футболу, де у чвертьфіналі зустрілися друга команда групи Б(фаворит поточного сезону – команда НУФВСУ-МАУП) та третя з групи А (КПІ). 10 травня у фінальної частини Першості, боротьба за вихід у фінал, зустрілися команди НУФВСУ - МАУП : Політехнік (НТУУ«КПІ»). Гра закінчилася з рахунком 2-2 і попереду у наших футболістів 16 мая игра за 5 место . Іващенко Артем увійшов в десятку кращих бомбардирів Першості ФАСК по футболу. На його рахунку 6 забитих голів.


У Росії в квартирі новосибірського активіста провели обшук через допис у «Вконтакте» - Медіаграмотність\nУ Росії в квартирі новосибірського активіста провели обшук через допис у «Вконтакте»\nЄгор Савін, kurer-sreda.ru\nУ російському місті Новосибірськ ФСБ провела обшук та вилучила комп’ютер у квартирі лідера місцевої партії «РПР-Парнас» Єгора Савіна.\nЯк повідомляє «Радио Свобода», опозиціонера затримали і допитали за статтею кримінального кодексу «Розпалювання ненависті або ворожнечі». Таку постанову Єгору Савіну показали під час допиту. Водночас він не знає, чи порушена кримінальна справа, і в якості кого він до неї залучений.\nУ Москві затримали журналіста, який висвітлював «Марш за федералізацію Сибіру»\nСам Єгор Савін вважає, що приводом для затримання став ролик, яким той поділився на своїй сторінці у соцмережі «ВКонтакте» 17 серпня. До відео він додав коментар: «Прикольно, дуже схоже на витівки чекістів».\nУ цьому відеоролику показано трьох чоловіків, один з яких представляється «бійцем армії звільнення Сибіру». У своєму зверненні до глядачів вони стверджують, що людям необхідно боротися зі справжнім ворогом, а не одне з одним. Завершується відео закликом до дій та словами: «Досить годувати Москву!».\nНа думку Єгора Савіна, дії ФСБ щодо нього є провокативними та спрямовані чинити тиск на опозицію.\nІз думкою активіста згоден російський політик, один із лідерів «РПР-Парнас» Борис Нємцов. На своїй сторінці у Facebook він написав, що «це груба робота провокаторів, спрямована на зрив Маршу за захист федеративного устрою Росії».\nЄгор Савін є одним із організаторів «Маршу за федералізацію Сибіру», який планувався на 17 серпня, але так не відбувся.\nНагадаємо, у вересні в Москві затримали журналіста, оглядача видання «Новый Кузбасс» Дмитра Шипілова, який раніше узяв інтерв’ю в організатора «Маршу за федералізацію Сибіру» Артема Лоскутова.\nРосія, Сибір, екстремізм, соцмережі