ЖУРНАЛ Печоріна – Михайло Лермонтов | Бібліотека\nГоловна ⇒ 💗Бібліотека ⇒ ЖУРНАЛ Печоріна – Михайло Лермонтов\nЖУРНАЛ Печоріна – Михайло Лермонтов\nНещодавно я дізнався, що Печорін, повертаючись з Персії, помер. Ця звістка мене дуже порадувало: воно давало мені право друкувати ці записки, і я скористався нагодою поставити ім’я над чужим твором. Дай Бог, щоб читачі мене не покарали за такий невинний фальсифікація!\nТепер я повинен трохи пояснити причини, що спонукали мене зрадити публіці серцеві таємниці людини, якого я ніколи не знав. Добре б, якби я був ще його другом: підступна нескромність істинного друга зрозуміла кожному, але я бачив його тільки\nодин раз в моєму житті на великій дорозі, отже, не можу живити до нього тієї невимовної ненависті, яка, ховаючись під маскою дружби, очікує тільки смерті або нещастя улюбленого предмета, щоб вибухнути над його головою градом докорів, рад, насмішок і жалів.\nПеречитуючи ці записки, я переконався в щирості того, хто так нещадно виставляв назовні власні слабкості і пороки. Історія душі людської, хоча б найдрібнішої душі, чи не цікавіше і корисніше, ніж для історії цілого народу, особливо коли вона – наслідок спостережень розуму зрілого над самим собою і коли вона писана без марнославного бажання порушити участь чи подив.\nСповідь Руссо має вже недолік, що він читав її своїм друзям.\nОтже, одне бажання користі змусило мене надрукувати уривки з журналу, який дістався мені випадково. Хоча я змінив всі власні імена, але ті, про які у ньому йдеться, ймовірно себе дізнаються, і, може бути, вони знайдуть виправдання вчинкам, в яких до цього часу звинувачували людини, вже не має відтепер нічого спільного з тутешнім світом: ми майже завжди вибачає те, що розуміємо.\nЯ помістив у цій книзі тільки те, що відносилося до перебування Печоріна на Кавказі; в моїх руках залишилася ще товстий зошит, де він розповідає всі свої дні. Коли-небудь і вона з’явиться на суд світла; але тепер я не смію взяти на себе цю відповідальність з багатьох важливих причин.\nМоже бути, деякі читачі захочуть дізнатися мою думку про характер Печоріна? – Моя відповідь – заголовок цієї книги. “Та це зла іронія!” – Скажуть вони. – Не знаю.\nТамань – самий кепський містечко з усіх приморських міст Росії. Я там мало-мало не помер з голоду, та ще на додаток мене хотіли втопити. Я приїхав на Перекладний візку пізно вночі. Ямщик зупинив стомлену трійку біля воріт єдиного кам’яного будинку, що при в’їзді. Вартовий, чорноморський козак, почувши дзвін дзвіночка, закричав спросоння диким голосом: “Хто йде?” Вийшов урядник і десятник. Я їм пояснив, що я офіцер, їду в діючий загін по казенній потребі, і став вимагати казенну квартиру. Десятник нас повів по місту. До якої хаті ні під’їдемо – зайнята. Було холодно, я три ночі не спав, змучився і починав сердитися. “Веди мене куди-небудь, розбійник! Хоч чортові, тільки до місця!” – Закричав я. “Є ще одна Фатер, – відповідав десятник, чухаючи потилицю, – тільки вашому благородію не сподобається, там нечисто!” Не зрозумівши точного значення останнього слова, я звелів йому йти вперед і після довгого мандрування по брудних провулках, де по сторонах я бачив одні тільки старі паркани, ми під’їхали до невеличкій хаті на самому березі моря.\nПовний місяць світив на очеретяну дах і білі стіни мого нового житла; на дворі, обведена огорожею з кругляка, стояла ізбочась інша халупці, менш і стародавнє першою. Берег обривом спускався до моря майже біля самих стін її, і внизу з безперервним гомоном хлюпалися темно-сині хвилі. Місяць тихо дивилася на неспокійну, але покірну їй стихію, і я міг розрізнити при світлі її, далеко від берега, два кораблі, яких чорні снасті, подібно павутині, нерухомо малювалися на блідій межі небосхилу. “Суду в пристані є, – подумав я, – завтра відправлюся в Геленджик”.\nПри мені виправляв посаду денщика лінейскій козак. Звелівши йому викласти чемодан і відпустити візника, я почав кликати господаря – мовчать; стукаю – мовчать… що це? Нарешті з сіней виповз хлопчик років чотирнадцяти.\n“Де хазяїн?” – “Нема”. – “Як? Зовсім немає?” – “Зовсім”. – “А господиня?” – “Побігла в слобідку”. – “Хто ж мені відімкне двері?” – Сказав я, вдаривши в неї ногою. Двері відчинилися сама; з хати повіяло вогкістю. Я засвітив сірчану сірник і підніс її до носа хлопчика: вона осяяла два білі очі. Він був сліпий, абсолютно сліпий від природи. Він стояв переді мною нерухомо, і я почав розглядати риси його обличчя.\nЗізнаюся, я маю сильне упередження проти всіх сліпих, кривих, глухих, німих, безногих, безруких, горбатих та ін. Я помічав, що завжди є якесь дивне ставлення між зовнішністю людини і його душею: Немов з втратою члена душа втрачає яке-небудь почуття.\nОтже, я почав розглядати обличчя сліпого, але що накажете прочитати на обличчі, у якого немає очей? Довго я дивився на нього з невеликим жалем, як раптом мало примітна посмішка пробігла по тонких губах його, і, не знаю чому, вона справила на мене саме неприємне враження. В голові моїй народилося підозра, що цей сліпий не сліпий, як воно здається; даремно я старався запевнити себе, що більмо підробити неможливо, та і з якою метою? Але що робити? я часто схильний до упередженням…\n“Ти хазяйський син?” – Запитав я його нарешті. – “Ні”. – “Хто ж ти?” – “Сирота, убогій”. – “А у господині є діти?” – “Ні; була дочка, та утікла за море з татарином”. – “З яким татарином?” – “А біс його знає! Кримський татарин, човняр з Керчі”.\nЯ зійшов до хати: дві лавки і стіл, та величезний скриню біля печі складали всю його меблі. На стіні жодного образу – поганий знак! У розбите скло вривався морський вітер. Я витяг з валізи воскової недогарок і, засвітивши його, став розкладати речі, поставив у куток шашку й рушницю, пістолети поклав на стіл, розстелив бурку на лаві, козак свою на інший; через десять хвилин він захропів, але я не міг заснути: переді мною в темряві всі крутився хлопчик з білими очима.\nТак пройшло близько години. Місяць світив у вікно, і промінь його грав по долівці хати. Раптом на яскравій смузі, перетинає підлогу, промайнула тінь. Я підвівся і глянув у вікно: хтось вдруге пробіг повз його і зник Бог знає куди. Я не міг вважати, щоб ця істота втекла по схилі берега; однак в іншому разі йому нікуди було діватися. Я встав, накинув бешмет, оперезав кинджал і тихо-тихо вийшов з хати; назустріч мені сліпий хлопчик. Я причаївся біля паркану, і він вірною, але обережною ходою пройшов повз мене. Під пахвою він ніс якийсь вузол, і повернувши до пристані, став спускатися по вузьких і крутих стежці. “У той день німі буде кликати, і сліпі прозо”, – подумав я, йдучи за ним у такій відстані, щоб не втрачати його з виду.\nТим часом місяць почала одягатися хмарами і на морі піднявся туман, ледве крізь нього світився ліхтар на кормі ближнього корабля; біля берега виблискувала піна валунів, щохвилини загрожують його потопити. Я, з працею спускаючись, пробирався по крутизні, і ось бачу: сліпий призупинився, потім повернув низом направо, і він ішов так близько від води, що здавалося, нинішня хвиля його схопить і понесе, але видно, це була не перша його прогулянка, судячи по упевненості, з якою він ступав з каменя на камінь і уникав вибоїн. Нарешті він зупинився, ніби прислухаючись до чогось, присів на землю і поклав біля себе вузол. Я спостерігав за його рухами, сховавшись за видатну скелю берега. Через кілька хвилин з протилежного боку показалася біла фігура; вона підійшла до сліпого і сіла біля нього. Вітер часом приносив мені їх розмову.\n– Що, сліпий? – Відповів жіночий голос, – буря сильна. Янко не буде.\n– Янко не боїться бурі, сказав той.\n– Туман густіє, – заперечив знову жіночий голос з виразом смутку.\n– У тумані краще пробратися повз сторожових суден, – була відповідь.\n– А якщо він потоне?\n– Ну що ж? в неділю ти підеш до церкви без нової стрічки.\nПослідувало мовчання; мене, однак вразило одне: сліпий говорив зі мною малоросійським наріччям, а тепер розмовляв чисто по-російськи.\n– Бачиш, я прав, – сказав знову сліпий, вдаривши в долоні, – Янко не боїться ні моря, ні вітрів, ні туману, ні берегових сторожів; це не вода хлюпоче, мене не обдуриш, – це його довгі весла.\nЖінка схопилася і стала вдивлятися в далечінь з видом занепокоєння.\n– Ти марити, сліпий, – сказала вона, – я нічого не бачу.\nЗізнаюся, скільки я не намагався розрізнити далеко що-небудь на зразок човни, але безуспішно. Так минуло хвилин десять, і ось показалась між горами хвиль чорна точка; вона то збільшувалася, то зменшувалася. Повільно піднімаючись на хребти хвиль, швидко спускаючись з них, наближалася до берега човен. Відважний був плавець, що зважився в таку ніч пуститися через протоку на відстань двадцяти верст, і важлива повинна бути причина, його до того спонукала! Думаючи так, я з мимовільному биттям серця дивився на бідну човен; але вона, як качка, пірнала і потім, швидко змахнувши веслами, ніби крилами, вискакувала з прірви серед бризків піни; і ось, я думав, вона вдариться з розмаху про берег і розлетиться вщент, але вона вправно повернулася боком і вскочила в маленьку бухту неушкоджена. З неї вийшов чоловік середнього зросту, в татарській баранячій шапці, він махнув рукою, і всі троє взялися витягувати щось з човна; вантаж був такий великий, що я до сих пір не розумію, як вона не потонула. Узявши на плечі кожен по вузлу, вони пустилися вздовж берега, і скоро я втратив їх з виду. Треба було повернутися додому, але, зізнаюся, всі ці дивацтва мене турбували, і я насилу дочекався ранку.\nКозак мій був дуже здивований, коли, прокинувшись, побачив мене зовсім одягненого; я йому, проте ж, не сказав причини. Помилувавшись деякий час з вікна на блакитне небо, всіяне розірваними хмарками, на дальній берег Криму, який тягнеться ліловим смугою і кінчається кручею, на вершині якого біліє Маячна башта, я відправився у фортецю Фанагорію, щоб довідатися від коменданта про годині мого від’їзду в Геленджик.\nАле, на жаль; комендант нічого не міг сказати мені рішучого. Суду, що стоять у пристані, були всі – або сторожові, або купецькі, які ще навіть не починали навантажувати. “Може бути, днів через три, чотири прийде поштове судно, сказав комендант, – і тоді – ми побачимо”. Я повернувся додому похмурий і сердитий. Мене в дверях зустрів козаче з переляканим обличчям.\n– Погано, ваше благородіє! – Сказав він мені.\n– Так, брате, Бог знає коли ми звідси поїдемо! – Тут він ще більше стривожився і, нахилившись до мене, сказав пошепки:\n– Тут нечисте! Я зустрів сьогодні чорноморського урядника, він мені знайомий – був минулого року в загоні, як я йому сказав, де ми зупинилися, а він мені: “Тут, брат, буде нечисте, люди недобрі!..” Та й справді, що це за сліпий! ходить скрізь один, і на базар, за хлібом, і за водою… вже видно, тут до цього звикли.\n– Та що ж? принаймні здалася чи господиня?\n– Сьогодні без вас прийшла стара і з нею дочку.\n– Яка дочка? У неї немає дочки.\n– А Бог її знає, хто вона, коли не дочка; та он стара сидить тепер у своїй хаті.\nЯ зійшов в хатину. Піч була жарко натоплено, і в ній варився обід, досить розкішний для бідняків. Стара на всі мої запитання відповідала, що вона глуха, не чує. Що було з нею робити? Я звернувся до сліпого, який сидів перед піччю і підкладав у вогонь хмиз. “Ну-ка, сліпий чортеня, – сказав я, взявши його за вухо, – говори, куди ти вночі волочився з вузлом, а?” Раптом мій сліпий заплакав, закричав, заохала: “Куди я ходив?.. Нікуди не ходив… з вузлом? Яким вузлом?” Стара на цей раз почула і стала бурчати: “Ось вигадують, та ще й на убогого! За що ви його? Що він вам зробив?” Мені це набридло, і я вийшов, твердо зважившись дістати ключ цієї загадки.\nЯ загорнувся в бурку і сів біля паркану на камінь, поглядаючи вдалину; переді мною тяглося нічну бурею схвильоване море, і одноманітний шум його, подібний ремствування засинає міста, нагадав мені старі роки, переніс мої думки на північ, у нашу холодну столицю. Волнуемий спогадами, я забувся… Так пройшло близько години, може бути і більше… Раптом щось схоже на пісню вразило мій слух. Точно, це була пісня, і жіночий, свіжий голосок, – але звідки?.. Прислухаюся – наспів старовинний, то протяжний і сумний, то швидкий і живою. Озираюся – нікого немає навколо, прислухаюся знову – звуки як ніби падають з неба. Я підняв очі: на даху хати моєї стояла дівчина у смугастому плаття з розпущеними косами, справжня русалка. Захистивши очі долонею від променів сонця, вона пильно вдивлялась у далечінь, то сміялася і розмірковувала сама із собою, то заспівувач знову пісню.\nЯ запам’ятав цю пісню від слова до слова:\nЯк з вільної волошки –\nЗа зелену моря,\nХодять всі кораблики\nПереможе тих корабликів\nБуря ль розіграється –\nСтану моря кланятися\n“Уж не руш ти, зле море,\nВезе моя човник\nПравить нею в темну ніч\nБуйна голівонька “.\nМені мимоволі спало на думку, що вночі я чув той самий голос, я на хвилину задумався, і коли знову подивився на дах, дівчини там вже не було. Раптом вона пробігла повз мене, наспівуючи щось інше, і, поклацуючи пальцями, вбігла до старої, і тут почався між ними суперечка. Стара сердилася, вона голосно реготала. І ось бачу, біжить знову підстрибуючи моя УНДІНА: порівнявшись зі мною, вона зупинилася і пильно подивилася мені в очі, неначе здивована моєю присутністю; потім недбало обернулася і тихо пішла до пристані. Цим не скінчилося: цілий день вона крутилася біля моєї квартири; спів і стрибання не припинялися ні на хвилину. Дивна істота! На обличчі її не було ніяких ознак божевілля, навпаки, очі її з бойком проникливістю зупинялися на мені, і ці очі, здавалося, були обдаровані якоюсь магнетичної владою, і кожного разу вони начебто б чекали питання. Але тільки я починав говорити, вона тікала, підступно посміхаючись.\nРішуче, я ніколи подібної жінки не бачив. Вона була далеко не красуня, але я маю свої упередження також і щодо краси. У ній було багато породи… порода в жінках, як і в конях, велика справа; це відкриття належить Юній Франції. Вона, тобто порода, а не Юна Франція, більшою частиною викривається в ході, в руках і ногах; особливо ніс багато значить. Правильний ніс в Росії рідше маленької ніжки. Моїй співунка здавалося не більше вісімнадцяти років. Незвичайна гнучкість її стану, особливе, їй тільки властиве нахиленою головою, довге русяве волосся, якийсь золотистий відлив її злегка засмаглої шкіри на шиї і плечах і особливо правильний ніс – все це було для мене чарівно. Хоча в її непрямих поглядах я читав щось дике і підозріле, хоча в її усмішці було щось невизначене, але така сила упереджень: правильний ніс звів мене з розуму, я уявив, що знайшов Гетеву міньйон, це химерне створення його німецького уяви, – і точно, між ними було багато схожості: ті ж швидкі переходи від найбільшого занепокоєння до повної нерухомості, оті загадкові мови, ті ж стрибки, дивні пісні.\nПід вечір, зупинивши її в дверях, я завів з нею така розмова.\n– “Скажи-но мені, красуня, – запитав я, – що ти робила сьогодні на покрівлі?” – “А дивилася, звідки вітер дме”. – “Навіщо тобі?” – “Звідки вітер, звідти і щастя”. – “Що ж? Хіба ти піснею зазивала щастя?” – “Де співається, там і щасливі”. – “А як нерівномірно напоешь собі горі?” – “Ну що ж? Де не буде краще, там буде гірше, а від лиха до добра знову недалеко”. – “Хто ж тебе вивчив цю пісню?” – “Ніхто не вивчив; заманеться – заспіваю, кому почути, то почує, а кому не повинно чути, той не зрозуміє”. – “А як тебе звати, моя співуча?” – “Хто хрестив, той знає”. – “А хто хрестив?” – “Чому я знаю?” – “Ото яка скритна! А ось я дещо про тебе впізнав”. (Вона не змінилася в обличчі, не ворухнула губами, ніби не про неї справу). “Я дізнався, що ти вчора вночі ходила на берег”. І тут я дуже важливо переказав їй усе, що бачив, думаючи збентежити її – нітрохи! Вона зареготала на все горло. “Багато бачили, та мало знаєте, так тримайте під замочком”. – “А якщо б я, наприклад, надумав донести комендантові?” – І тут я зробив дуже серйозну, навіть сувору міну. Вона раптом стрибнула, заспівала і зникла, як пташка, випугнутая з чагарника. Останні мої слова були зовсім не біля місця, я тоді не підозрював їх важливості, але згодом мав нагоду в них розкаятися.\nТільки що смеркало, я звелів козакові нагріти чайник по-похідному, засвітив свічку і сів біля столу, покурюючи з дорожньої трубки. Вже я закінчував другий стакан чаю, як раптом двері скрипнула, легкий шурхіт сукні і кроків почувся за мною, я здригнувся і обернувся, – то була вона, моя УНДІНА! Вона сіла проти мене тихо й безмовно й послала на мене очі свої, і не знаю чому, але цей погляд здався мені дивно-ніжний, і він мені нагадав один з тих поглядів, які в старі роки так самовладно грали моєю життям. Вона, здавалося, чекала питання, але я мовчав, повний невимовної збентеження. Обличчя її було покрито тьмяною блідістю, викриває хвилювання душевний, рука її без мети блукала по столу, і я помітив на ній легкий трепет; груди її то високо піднімалася, то, здавалося, вона утримувала дихання. Ця комедія починала мене набридати, і я готовий був перервати мовчання самим прозаїчним чином, тобто запропонувати їй склянку чаю, як раптом вона схопилася, обвила руками мою шию, і вологий, вогненний поцілунок пролунав на губах моїх. В очах у мене потемніло, голова закрутилася, я стиснув її в моїх обіймах з усією силою юнацької пристрасті, але вона, як змія, ковзнула між моїми руками, шепнувши мені на вухо: “Сьогодні вночі, як усі поснуть, виходь на берег”, – і стрілою вискочила з кімнати. У сінях вона перекинула чайник і свічку, що стояла на підлозі. “Ото який біс-дівка!” – Закричав козак, що розташувався на соломі й мріяв зігрітися залишками чаю. Тільки тут я отямився.\nГодини через дві, коли все на пристані замовкла, я розбудив свого козака. “Якщо я постріл з пістолета, – сказав я йому, – то біжи на берег”. Він вирячив очі і машинально відповідав: “Слухаю, ваше благородіє”. Я заткнув за пояс пістолет і вийшов. Вона чекала мене на краю спуску; її одяг був більш ніж легка, невеликий хустку оперізував її гнучкий стан.\n“Ідіть за мною!” – Сказала вона, взявши мене за руку, і ми стали спускатися. Не розумію, як я не зломив собі шиї; внизу ми повернули праворуч і пішли тією ж дорогою, де напередодні я слідував за сліпим. Місяць ще не вставав, і тільки дві зірочки, як два рятівні маяка, блищали на темно-синьому склепінні. Важкі хвилі мірно і рівно котилися одна за одною, ледь підіймаючи самотню човен, прічаленную до берега. “Зійди в човен”, – сказала моя супутниця; я вагався, я не охочий до сентиментальних прогулянок по морю; але відступати було не час. Вона стрибнула в човен, я за нею, і не встиг ще схаменутися, як помітив, що ми пливемо. “Що це значить?” – Сказав я сердито. “Це значить, – відповідала вона, саджаючи мене на лаву і обвивши мій стан руками, – це означає, що я тебе люблю…” І щока її притулилася до моєї, і відчув на обличчі моєму її полум’яне дихання. Раптом щось шумно впало у воду: я хап за пояс – пістолета немає. О, тут жахливе підозра закралася мені в душу, кров хлинула мені в голову!. Озираюся – ми від берега близько п’ятдесяти сажнів, а я не вмію плавати! Хочу її відштовхнути від себе – вона як кішка вчепилася в мій одяг, і раптом сильний поштовх ледь не скинув мене до моря. Човен захиталася, але я впорався, і між нами почалася запекла боротьба; сказ додавало мені сили, але я скоро помітив, що поступаюся мою супротивнику в спритності… “Чого ти хочеш?” – Закричав я, міцно стиснувши її маленькі руки; пальці її хрустіли, але вона не скрикнула: її зміїна натура витримала ці тортури.\n“Ти бачив, – відповідала вона, – ти донесеш!” – І надприродним зусиллям повалила мене на борт; ми обидва по пояс звісилась з човна, її волосся стосувалися води: хвилина була рішуча. Я вперся коліном у дно, схопив її однією рукою за косу, другий за горло, вона випустила мій одяг, і я миттєво скинув її в хвилі.\nБуло вже досить темно; голова її майнула рази два серед морської піни, і більше я нічого не бачив…\nНа дні човна я знайшов половину старого весла і сяк-так, після довгих зусиль, причалив до пристані. Пробираючись берегом до своєї хати, я мимоволі вдивлявся в той бік, де напередодні сліпий чекав нічного плавця; місяць уже котилася по небу, і мені здалося, що хтось у білому сидів на березі; я підкрався, підбурюваний цікавістю, і приліг в траві над обривом берега; висунувши трохи голову, я міг добре бачити з кручі все, що внизу робилося, і не дуже здивувався, а майже зрадів, дізнавшись мою русалку. Вона витискала морську піну з довгого волосся своїх; мокра сорочка змальовував гнучкий стан її і високі груди. Скоро здалася далеко човен, швидко наблизилася вона; з неї, як напередодні, вийшов чоловік в татарській шапці, але стрижів він був по-козацьки, і за ремінним поясом його стирчав великий ніж. “Янко, – сказала вона, – все пропало!” Потім розмова їх тривав так тихо, що я нічого не міг розібрати. “А де ж сліпий?” – Сказав нарешті Янко, свій голос. “Я його послала”, – була відповідь. Через кілька хвилин з’явився і сліпий, тягнучи на спині мішок, який поклали в човен.\n– Послухай, сліпий! – Сказав Янко, – ти бережи те місце… знаєш? там багаті товари… скажи (імені я не розчув), що я йому більше не слуга; справи пішли кепсько, він мене більше не побачить; тепер небезпечно; поїду шукати роботу в іншому місці, а йому вже такого зухвальця не знайти. Та скажи, коли б він трохи краще платив за труди, так і Янко б його не покинув, а мені скрізь дорога, де тільки вітер дме і море шумить! – Після деякого мовчання Янко продовжував: – Вона поїде зі мною, їй не можна тут залишатися; а старій скажи, що, мовляв. пора вмирати, Зажілася, треба знати і честь. Нас же більше не побачить.\n– А я? – Сказав сліпий жалібним голосом.\n– На що мені тебе? – Була відповідь.\nТим часом моя УНДІНА скочила в човен і махнула рукою товаришеві; він щось поклав сліпому в руку, мовив: “На, купи собі пряників”. – “Тільки?” – Сказав сліпий. – “Ну, ось тобі ще”, – і впала монета задзвеніла, вдаряючись об камінь. Сліпий її не підняв. Янко сів у човен, вітер дув від берега, вони підняли маленький парус і швидко помчали. Довго при світлі місяця миготів парус між темних хвиль; сліпий хлопчик точно плакав, довго, довго… Мені стало сумно. І навіщо було долю кинути мене в мирний коло чесних контрабандистів? Як камінь, кинутий в гладкий джерело, я стривожив їх спокій і, як камінь, ледве сам не пішов на дно!\nЯ повернувся додому. У сінях тріщала догоревшая свічка в дерев’яній тарілці, і козак мій, всупереч наказу, спав міцним сном, тримаючи рушницю обома руками. Я його залишив у спокої, взяв свічку і пішов до хати. На жаль! моя скринька, шашка зі срібною оправою, дагестанський кинджал – подарунок приятеля – все зникло. Тут-то я здогадався, які речі тягнув проклятий сліпий. Розбудивши козака досить неввічливим поштовхом, я докорив йому, посердяться, а робити було нічого! І не смішно було б скаржитися начальству, що сліпий хлопчик мене обікрав, а восьмнадцатілетняя дівчина трохи не втопила?\nСлава Богу, вранці з’явилася можливість їхати, і я залишив Тамань. Що сталося з бабою і з бідним сліпим – не знаю. Та й яке діло мені до радощів і лих людських, мені, мандрівному офіцерові, та ще з подорожньої по казенній потребі!..\n(Закінчення журналу Печоріна)\nВчора я приїхав до П’ятигорська, найняв квартиру на краю міста, на самому високому місці, біля підошви Машук: під час грози хмари будуть спускатися до моєї покрівлі. Нині в 5:00 ранку, коли я відкрив вікно, моя кімната наповнилася запахом квітів, розтушуй в скромному палісаднику. Гілки квітучих черешень дивляться мені у вікна, і вітер іноді усипані мій письмовий стіл їх білими пелюстками. Вид з трьох сторін у мене чудовий. На захід п’ятиглавий Бешт синіє, як “остання хмара розсіяною бурі”; на північ піднімається Машук, як волохата персидська шапка, і закриває всю цю частину небосхилу; на схід дивитися веселіше: внизу переді мною майорить чистенький, новенький містечко, шумлять цілющі ключі, шумить різномовна натовп, – а там, далі, амфітеатром громадяться гори все синє і туманніші, а на краю горизонту тягнеться срібна ланцюг снігових вершин, починаючись Казбеком і закінчуючись двоголовим Ельборусом… Весело жити в такій землі! Якийсь Отрадне почуття розлито у всіх моїх жилах. Повітря чисте і свіже, як поцілунок дитини, сонце яскраво, небо синьо – чого б, здається, більше? – Навіщо тут пристрасті, бажання, жалю?.. Проте пора. Піду до Єлизаветинської джерела: там, кажуть, вранці збирається все водяне обшество.\nЗійшовши в середину міста, я пішов бульваром, де зустрів кілька сумних груп, повільно піднімається в гору; то були більше задля сімейства степових поміщиків; про це можна було негайно здогадатися за витертою, старомодним сюртука чоловіків і за вишуканими нарядам дружин і дочок, видно, у них вся водяна молодь була вже на перечете, тому що вони на мене подивилися з ніжним цікавістю: петербурзький покрій сюртука ввів їх в оману, але, скоро дізнавшись армійські еполети, вони з обуренням відвернулися.\nДружини місцевої влади, так би мовити господині вод, були прихильніше; у них є лорнет, вони менш звертають уваги на мундир, вони звикли на Кавказі зустрічати під нумерованій гудзиком палке серце і під білим кашкетом освічений розум. Ці пані дуже милі, і довго милі! Всякий рік їх упадає за змінюються новими, і в цьому-то, може бути, секрет їх невтомній люб’язності. Піднімаючись по вузькій стежині до Єлизаветинської джерела, я обігнав натовп чоловіків, цивільних і військових, які, як я дізнався після, становлять особливий клас людей між виключають руху води. Вони п’ють – однак не воду, гуляють мало, волочаться тільки мимохідь; вони грають і скаржаться на нудьгу. Вони франти: опускаючи свій обплетений стакан в колодязь кіслосерной води, вони беруть академічні пози: цивільні носять світло-блакитні краватки, військові випускають з-за коміра брижами. Вони сповідують глибоке презирство до провінційним будинкам і зітхають про столичні аристократичних віталень, куди їх не пускають.\nНарешті ось і криниця… На майданчику поблизу нього побудований будиночок з червоною покрівлею над ванною, а подалі галерея, де гуляють під час дощу. Кілька поранених офіцерів сиділи на лавці, підібравши милиці, – бліді, сумні. Кілька дам швидкими кроками ходили туди й сюди по майданчику, чекаючи дії вод. Між ними були два-три гарненьких личка. Під виноградними алеями, які покривають скат Машук, миготіли часом строкаті капелюшки любительок усамітнення удвох, тому що завжди біля такої капелюшки я помічав або військову кашкет або потворну круглу капелюх. На крутій скелі, де споруджено павільйон, званий еоловий арфою, стирчали любителі видів і наводили телескоп на Ельборус; між ними було два гувернера з своїми вихованцями, які приїхали лікуватися від золотухи.\nЯ зупинився, захеканий, на краю гори і, притулившись до кута будиночка, став розглядати околицю, як раптом чую за собою знайомий голос:\n– Печорін! чи давно тут?\nОбертаюся: Грушніцкій! Ми обнялися. Я познайомився з ним у чинному загоні. Він був поранений кулею в ногу і поїхав на води з тиждень до мене. Грушніцкій – юнкер. Він тільки рік в службі, носить, по-особливому роду франтівство, товсту солдатську шинель. У нього георгіївський солдатський хрестик. Він добре складний, смаглявий і чорнявий, і йому на вигляд можна дати 25 років, хоча йому навряд чи двадцять один рік. Він закидає голову назад, коли говорить, і щохвилини крутить вуса лівою рукою, бо правою спирається на милицю. Каже він скоро і химерно: він з тих людей, які на всі випадки життя мають готові пишні фрази, яких просто прекрасне не чіпає і які важливо драпірується в незвичайні відчуття, піднесені пристрасті і виняткові страждання. Виробляти ефект – їх насолоду; вони подобаються романтичним провінціалка до божевілля. На старість вони робляться або мирними поміщиками, або п’яницями – іноді тим і іншим. У їх душі часто багато добрих властивостей, але ні на гріш поезії. Грушніцкого пристрасть була декламувати: він закидав вас словами, як скоро розмова виходив з кола звичайних понять; сперечатися з ним я ніколи не міг. Він не відповідає на ваші заперечення, він вас не слухає. Тільки що ви зупинитеся, він починає довгу тираду, мабуть має якийсь зв’язок з тим, що ви сказали, але яка справді є тільки продовження його власної мови.\nВін досить гострий: епіграми його часто забавні, але ніколи не бувають мітки і злі: він нікого не вб’є одним словом, бо він не знає людей і їхні слабкі струн, бо займався ціле життя одним собою. Його мета – стати героєм роману. Він так часто намагався запевнити інших у тому, що він істота, що не створене для світу, приречене якимось таємним страждань, що він сам майже в цьому переконався. Через те ж він так гордо носить свою товсту солдатську шинель. Я його зрозумів, і він за це мене не любить, хоча ми зовнішньо у самих дружніх відносинах. Грушніцкій славиться відмінним сміливцям; я його бачив у справі; він махає шаблею, кричить і кидається вперед, заплющивши очі. Це щось не російська хоробрість!..\nЯ його також не люблю: я відчуваю, що ми коли-небудь з ним зіткнемося на вузькій дорозі, і одному з нас не минути лиха.\nПриїзд його на Кавказ – також наслідок його романтичного фанатизму: я впевнений, що напередодні від’їзду з батьківської села він говорив з похмурим виглядом який-небудь гарненькою сусідці, що він їде не так, просто, служити, але що шукає смерті, тому що.. . тут, він, мабуть, закрив очі рукою і продовжував так: “Ні, ви (або ти) цього не повинні знати! Ваша чиста душа здригнеться! Та й до чого? Що я для вас! Зрозумієте ви мене?” – І так далі.\nВін мені сам говорив, що причина, яка спонукала його вступити до К. полк, залишиться вічною таємницею між ним і небесами.\nВтім, у ті хвилини, коли скидає трагічну мантію, Грушніцкій досить милий і забавний. Мені цікаво бачити його з жінками: тут-то він, я думаю, старається!\nМи зустрілися старими приятелями. Я почав його розпитувати про спосіб життя на водах і про визначні обличчях.\n– Ми ведемо життя досить прозаїчну, – сказав він, зітхнувши, – що п’ють вранці воду – мляві, як усі хворі, а хто п’янке попиває повечеру – нестерпні, як усі здорові. Жіночі суспільства є, тільки від них невелике розрада: вони грають у віст, одягаються погано і жахливо говорять по-французьки. Нинішній рік з Москви одна тільки княгиня Ліговська з дочкою, бо я з ними не знайомий. Моя солдатська шинель – як печатка відкинення. Участь, яке вона збуджує, важко, як милостиня.\nУ цю хвилину пройшли до колодязя повз нас дві дами: одна літня, інша молоденька, струнка. Їх осіб за капелюшками я не розгледів, але вони одягнені були за строгими правилами кращого смаку: нічого зайвого! На другий було закрите плаття Gris de perles1, легка шовкова хустка вилася навколо її гнучкою шиї. Черевики Couleur puce2стягували у щиколотки її сухорляву ніжку так мило, що навіть не посвячений у таїнства краси неодмінно б ахнув, хоча від подиву. Її легка, але благородна хода мала в собі щось невинною, що вислизає від визначення, але зрозуміле погляду. Коли вона пройшла повз нас, від неї повіяло тим нез’ясованим ароматом, яким дихає іноді записка милої жінки.\n– Ось княгиня Ліговська, – сказав Грушніцкій, – і з нею дочка її Мері, як вона її називає на англійський манер. Вони тут тільки три дні.\n– Однак ти вже знаєш її ім’я?\n– Так, я випадково чув, – відповів він, почервонівши, – зізнаюся, я не бажаю з ними познайомитися. Ця горда знати дивиться на нас, армійців, як на диких. І яке їм діло, чи є розум під нумерованій кашкетом і серце під товстої шинеллю?\n– Бідна шинель! – Сказав я, посміхаючись, – а хто цей пан, який до них підходить і так послужливо подає їм склянку?\n– О! – Це московський франт Раевіч! Він гравець: це видно одразу по золотій величезному ланцюзі, що звивається за його блакитному жилету. А що за товста палиця – точно у Робінзона Крузое! Та й борода до речі, і зачіска A la moujik3.\n– Ти озлоблений проти всього роду людського.\n– І є за що…\nУ цей час пані відійшли від колодязя і порівнялися з нами. Грушніцкій встиг прийняти драматичну позу за допомогою милиці і голосно відповів мені по-французьки:\n– Mon cher, je hais les hommes pour ne pas les mepriser car autrement la vie serait une farce trop degoutante4.\nГарненька княжна обернулася і подарувала оратора довгим цікавим поглядом. Вираз цього погляду було дуже невизначено, але не глузливо, з чим я в нутрі від душі його привітав.\n– Ця княжна Мері гарненька, – сказав я йому. – У неї такі оксамитові очі – саме оксамитові: я тобі раджу привласнити це вираз, говорячи про її очах; нижні й верхні вії так довжини, що промені сонця не відображаються в її зіницях. Я люблю ці очі без блиску: вони таке м’яке, вони ніби то тебе гладять… Втім, здається, в її особі тільки й є хорошого… А що, у неї зуби білі? Це дуже важливо! шкода, що вона не посміхнулася на твою пишну фразу.\n– Ти говориш про гарненькою жінці, як про англійську коні, – сказав Грушніцкій з обуренням.\n– Mon cher, – відповів я йому, намагаючись підробитися під його тон, – Je meprise les femmes pour ne pas les aimer car autrement la vie serait un melodrame trop ridicule5.\nЯ повернувся і пішов від нього геть. З півгодини гуляв я по виноградним алеях, по ізвестчатим скель і висить між них чагарниках. Ставало жарко, і я поспішив додому. Проходячи повз кіслосерного джерела, я зупинився біля критої галереї, щоб зітхнути під її тінню, це принесло мені нагоду бути свідком досить цікавої сцени. Дійові особи перебували от у якому положенні. Княгиня з московським франтом сиділа на лавці в критій галереї, і обидва були зайняті, здається, серйозним розмовою. Княжна, ймовірно допивши вже останній стакан, походжала задумливо біля колодязя. Грушніцкій стояв біля самого колодязя; більше на майданчику нікого не було.\nЯ підійшов ближче і сховався за ріг галереї. У цю хвилину Грушніцкій упустив свою склянку на пісок і посилювався нагнутися, щоб його підняти: хвора нога йому заважала. Бежняжка! як він примудрявся, спираючись на милицю, та все марно. Виразне обличчя його справді зображувало страждання.\nКняжна Мері бачила все це краще за мене.\nЛегше пташки вона до нього підскочила, нахилилась, підняла чарку і подала йому з рухам тіла, виконаним невимовною принади; потім страшенно почервоніла, озирнулася на галерею і, переконавшись, що її матінка нічого не бачила, здається, зараз же заспокоїлась. Коли Грушніцкій відкрив рот, щоб подякувати їй, вона була вже далеко. Через хвилину вона вийшла з галереї з матір’ю і франтом, але, проходячи повз Грушніцкого, прийняла вигляд такий чинний і важливий – навіть не обернулася, навіть не помітила його пристрасного погляду, яким він довго її проводжав, поки, спустившись з гори, вона не зникла за липками бульвару… Але от її капелюшок майнула через вулицю; вона вбігла у ворота одного з кращих будинків П’ятигорська, за нею пройшла княгиня і біля воріт розкланявся з Раевічем.\nТільки тоді бідний юнкер зауважив моя присутність.\n– Ти бачив? – Сказав він, міцно стискаючи мені руку, – це просто ангел!\n– Чому? – Запитав я з видом найчистішого простодушності.\n– Хіба ти не бачив?\n– Ні, бачив: вона підняла свою чарку. Якби був тут сторож, то він зробив би те ж саме, і ще поспішніше, сподіваючись отримати на горілку. Втім, дуже зрозуміло, що їй стало тебе шкода: ти зробив таку жахливу гримасу, коли ступив на прострелену ногу…\n– І ти не був аніскільки зворушений, дивлячись на неї в цю хвилину, коли душа сяяла на обличчі її?..\nЯ брехав, але мені хотілося його побесіть. У мене вроджена пристрасть суперечити; ціла моє життя було тільки ланцюг сумних і невдалих протиріч серця або розуму. Присутність ентузіаста обдає мене Водохресним холодом, і, я думаю, часті зносини з млявим флегматиком зробили б з мене пристрасного мрійника. Зізнаюся ще, почуття неприємне, але знайоме пробігло злегка в цю мить по моєму серцю; це почуття – було заздрість, а я говорю сміливо “заздрість”, тому що звик собі в усьому зізнаватися, і навряд чи знайдеться молода людина, яка, зустрівши гарненьку жінку, прикував його бездіяльне увагу і раптом явно при ньому відмінності одна, їй одно ненакомого, навряд чи, кажу, знайдеться такий молодий чоловік (зрозуміло, що жив у великому світі і звик балувати своє самлюбіе), який би не був цим вражений неприємно.\nМовчки з Грушніцкім спустилися з гори і пройшли по бульвару, повз вікна будинку, де зникла наша красуня. Вона сиділа біля вікна. Грушніцкій, смикнувши мене за руку, кинув на неї один з тих мутно-ніжних поглядів, які так мало діють на жінок. Я навів на неї лорнет і помітив, що вона від його погляду посміхнулася, а що мій зухвалий лорнет розсердив її не на жарт. І як, справді, сміє кавказький армієць наводити скельце на московську княжну?..\nВернер людина чудовий з багатьох причин. Він скептик і матеріаліст, як всі майже медики, а разом з цим поет, і не на жарт, – поет на ділі завжди і часто на словах, хоча в життя свою не написав двох віршів. Він вивчав всі живі струни серця людського, як вивчають жили трупа, але ніколи не вмів він скористатися своїм знанням; так іноді відмінний анатомік не вміє вилікувати від лихоманки! Звичайно Вернер нишком насміхався над своїми хворими; але я раз бачив, як він плакав над помираючим солдатом… Він був бідний, мріяв про мільйони, а для грошей не зробив би зайвого кроку: він мені раз говорив, що швидше за зробить ласку ворогові, ніж одному, тому що це означало б продавати свою добродійність, тоді як ненависть тільки посилиться пропорційно великодушності противника. У нього був злий язик: під вивіскою його епіграми не один добряк уславився вульгарним дурнем; його суперники, заздрісні водяні медики, розпустили чутку, нібито він малює карикатури на своїх хворих, – хворі взбеленілісь, майже всі йому відмовили. Його приятелі, тобто все істинно порядні люди, що служили на Кавказі, марно намагалися відновити його упадшій кредит.\nЙого зовнішність була з тих, які з першого погляду вражають неприємно, але які подобаються згодом, коли око вивчиться читати в неправильних рисах відбиток душі випробуваною і високою. Бували приклади, що жінки закохувалися в таких людей до безтями і не проміняли б їх неподобства на красу самих свіжих і рожевих Ендіміон; треба віддати справедливість жінкам: вони мають інстинкт краси душевної: тим-то, може бути, люди, подібні Вернеру, так пристрасно люблять жінок.\nВернер був малий на зріст, і худ, і слабкий, як дитина; одна нога була в нього коротше інший, як у Байрона; в порівнянні з тулубом голова його здавалася величезна: він голив волосся під гребінку, і нерівності його черепа, виявлені таким чином, вразили б френолога дивним плетивом протилежних схильностей. Його маленькі чорні очі, завжди неспокійні, намагалися проникнути у ваші думки. У його одязі помітні були смак і охайність; його худорляві, жилаві та малі руки красувалися в світло-жовтих рукавичках. Його сюртук, краватку і жилет були постійно чорного кольору. Молодь прозвала його Мефістофелем; він показував, ніби сердився за це прозвання, але в самому ділі воно лестило його самолюбству. Ми один одного скоро зрозуміли і стали приятелями, тому що я до дружби нездатний: із двох друзів завжди один раб іншого, хоча часто жоден з них цього собі не визнається; рабом я бути не можу, а повелівати в цьому випадку – праця втомливий, тому що треба разом з цим і обманювати; та до того у мене є лакеї і гроші! Ось як ми стали приятелями: я зустрів Вернера в С… серед численного і галасливого кола молоді, розмова прийняв під кінець вечора філософсько-метафізичне напрям; говорили про переконаннях: кожен був переконаний у різних різницях.\n– Що до мене стосується, то я переконаний тільки в одному… – Сказав доктор.\n– У чому це? – Запитав я, бажаючи дізнатися думку людини, який до цих пір мовчав.\n– У тому, – відповів він, – що рано чи пізно в один прекрасний ранок я помру.\n– Я багатшими за вас, сказав я, – у мене, крім цього, є ще переконання – саме те, що я в один прегадкій вечір мав нещастя народитися.\nВсі знайшли, що ми говоримо дурниці, а, право, з них ніхто нічого розумнішого цього не сказав. З цієї хвилини ми відрізнили в натовпі один одного. Ми часто сходилися разом і тлумачили удвох про абстрактні предмети дуже серйозно, поки не помічали обидва, що ми взаємно один одного морочимо. Тоді, подивившись значно один одному в очі, як робили римські авгури, за словами Ціцерона, ми починали реготати і, Нареготавшись, розходилися задоволені своїм ввечері.\nЯ лежав на дивані, а ціль очі в стелю й заклавши руки за потилицю, коли Вернер зійшов в мою кімнату. Він сів в крісла, поставив тростина в кут, позіхнув і оголосив, що на дворі стає жарко. Я відповідав, що мене турбують мухи, – і ми обидва замовкли.\n– Зауважте, люб’язний доктор, – сказав я, – що без дурнів було б на світі дуже нудно!.. Подивіться, ось нас двоє розумних людей; ми знаємо заздалегідь, що про все можна сперечатися до нескінченності, і тому не сперечаємося, ми знаємо майже все потаємні думки один одного, одне слово – для нас ціла історія; бачимо зерно кожного нашого почуття крізь потрійну оболонку. Сумне нам смішно, смішне сумно, а взагалі, по правді, ми до всього досить байдужі, крім самих себе. Отже, розміну почуттів і думок між нами не може бути: ми знаємо один про одного все, що хочемо знати, і знати більше не хочемо. Залишається один засіб: розповідати новини. Скажіть же мені яку-небудь новина.\nСтомлений довгою промовою, я закрив очі і позіхнув…\nВін відповідав подумавши:\n– У вашій нісенітницю, проте ж, є ідея.\n– Дві! – Відповідав я.\n– Скажіть мені одну, я вам скажу іншу.\n– Добре, починайте! – Сказав я, продовжуючи розглядати стелю і в нутрі посміхаючись.\n– Вам хочеться знати, які-небудь подробиці щодо кого-небудь з приїхали на води, і я вже здогадуюсь, про кого ви це дбаєте, тому що про вас там вже запитували.\n– Доктор! рішуче нам не можна розмовляти: ми читаємо в душі один одного.\n– Тепер інша…\n– Інша ідея ось: мені хотілося вас змусити розповісти що-небудь, по-перше, тому, що такі розумні люди, як ви, краще люблять слухачів, ніж оповідачів. Тепер до справи: що вам сказала княгиня Ліговська про мене?\n– Ви дуже впевнені, що це княгиня… а не княжна?..\n– Цілком переконаний.\n– Тому що княжна питала про Грушніцком.\n– У вас великий дар міркування. Княжна сказала, що вона впевнена, що ця молода людина в солдатській шинелі розжалуваний у солдати за дуель..\n– Сподіваюся, ви її залишили в цьому приємному омані…\n– Зав’язка є! – Закричав я в захопленні, – про розв’язці цієї комедії ми поклопочіться. Явно доля дбає про те, щоб мені не було нудно.\n– Я передчуваю, – сказав доктор, – що бідний Грушніцкій буде вашою жертвою…\n– Далі, доктор…\n– Княгиня сказала, що ваше обличчя їй знайоме. Я їй зауважив, що, мабуть, вона вас зустрічала в Петербурзі, де-небудь у світі… я сказав ваше ім’я… Воно було їй відомо. Здається, ваша історія там наробила багато шуму… Княгиня стала розповідати про ваші пригоди, додаючи, ймовірно, до світських пліток свої зауваження… Дочка слухала з цікавістю. В її уяві ви стали героєм роману в новому смаку… Я не суперечив княгині, хоча знав, що вона говорить дурниці.\n– Гідний друже! – Сказав я, простягнувши йому руку. Доктор потиснув її з почуттям і продовжував:\n– Якщо хочете, я вас представлю…\n– Та що ви! – Сказав я, сплеснувши руками, – хіба героїв представляють? Вони не інакше знайомляться, як рятуючи від вірної смерті свою любу…\n– І ви справді хочете волочитися за княжною?..\n– Навпаки, зовсім навпаки!.. Доктор, нарешті я урочистостей: ви мене не розумієте!.. Це мене, втім, засмучує, доктор, – продовжував я після хвилини мовчання, – я ніколи сам не відкриваю моїх таємниць, а страшенно люблю, щоб їх відгадувала, тому що таким чином я завжди можу при нагоді від них відімкнути. Проте ж ви мені повинні описати матінку з донькою. Що воно за люди?\n– По-перше, княгиня – жінка сорока п’яти років, – відповів Вернер, – у неї прекрасний шлунок, але кров зіпсована; на щоках червоні плями. Останню половину свого життя вона провела в Москві і тут на спочинку розтовстіла. Вона любить спокусливі анекдоти та сама говорить іноді непристойні речі, коли дочки немає в кімнаті. Вона мені оголосила, що дочка її невинна як голуб. Яке мені діло?.. Я хотів їй відповідати, щоб вона була спокійна, що я нікому цього не скажу! Княгиня лікується від ревматизму, а дочка бог знає від чого, я звелів обом пити по дві склянки на день кіслосерной води і купатися два рази на тиждень в розвідний ванні. Княгиня, здається, не звикла наказувати; вона живить повагу до розуму і знань доньки, яка читала Байрона англійською і знає алгебру: у Москві, видно, панночки пустилися в вченість, і добре роблять, право! Наші чоловіки так не люб’язні взагалі, що з ними кокетувати, повинно бути, для розумної жінки нестерпний. Княгиня дуже любить молодих людей: княжна дивиться на них з деяким презирством: московська звичка! Вони в Москві тільки і харчуються, що сорокарічним дотепники.\n– А ви були в Москві, доктор?\n– Так, я мав там певну практику.\n– Та я, здається, все сказав… Так! ось ще: княжна, здається, любить розмірковувати про почуття, пристрастях та інше… вона була одну зиму в Петербурзі, і він їй не сподобався, особливо суспільство: її, мабуть, холодно прийняли.\n– Ви жодного в них не бачили сьогодні?\n– Навпаки, був один ад’ютант, один натягнутий гвардієць і якась пані з новопріезжіх, родичка княгині по чоловіку, дуже гарненька, але дуже, здається, хвора… Не зустріли ль ви її біля колодязя? – Вона середнього зросту, блондинка, з правильними рисами, колір обличчя сухотний, а на правій щоці чорна родимка; її обличчя мене вразило своєю виразністю.\n– Родимка! – Пробурмотів я крізь зуби. – Невже?\nДоктор подивився на мене і сказав урочисто, поклавши мені руку на серце:\n– Вона вам знайома!.. – Моє серце билося точно сильніше звичайного.\n– Тепер ваша черга торжествувати! – Сказав я, – тільки я на вас сподіваюся: ви мені не зміните. Я її не бачив ще, але впевнений, дізнаюся у вашому портреті одну жінку, яку любив в старовину… Не кажіть їй про мене ні слова; якщо вона спитає, поставтеся про мене погано.\n– Мабуть! – Сказав Вернер, знизавши плечима.\nКоли він пішов, то жахлива смуток тиснув моє серце. Доля чи нас звела знову на Кавказі, або вона навмисне сюди приїхала, знаючи, що мене зустріне?.. і як ми зустрінемося?.. і потім, вона це?.. Мої передчуття мене ніколи не обманювали. Немає в світі людини, над яким минув набувало б таку владу, як надо мною: кожне нагадування про минулу печалі або радості болісно б’є в мою душу і витягує з неї всі ті ж звуки… Я нерозумно створений: нічого не забуваю, – нічого!\nПісля обіду годині о шостій я пішов на бульвар: там була натовп; княгиня з княжною сиділи на лаві, оточені молоддю, яка залицялась напереміш. Я помістився в деякій відстані на другий лавці, зупинив двох знайомих Д… офіцерів і почав їм щось розповідати, видно, було смішно, тому що вони почали реготати як божевільні. Цікавість привернуло до мене деяких з оточували княжну: мало-помалу і всі її покинули і приєдналися до мого кухоль. Я не замовкав: мої анекдоти були розумні до дурості, мої насмішки над проходять повз оригіналами були дуже злі до шаленства… Я продовжував звеселили публіку до заходу сонця. Кілька разів княжна під ручку з матір’ю проходила повз мене, супроводжувана якимось кульгавим дідусем; кілька разів її погляд, впади на мене, висловлював досаду, намагаючись висловити байдужість…\n– Що він вам розповідав? – Запитала вона в одного з молодих людей, що повернулися до неї з ввічливості, – мабуть, дуже цікаву історію – свої подвиги в боях?.. – Вона сказала це досить голосно і, ймовірно, з наміром шпигнути мене. “А-га, – подумав я, – ви не на жарт гнівайтесь, мила княжна; погода, чи то ще буде!”\nГрушніцкій стежив за нею, як хижий звір, і не спускав її з очей: б’юсь об заклад, що завтра він буде просити, щоб його хто-небудь представив княгині. Вона буде дуже рада, тому що їй нудно.\nПротягом двох днів мої справи жахливо посунулися. Княжна мене рішуче ненавидить; мені вже розповіли дві-три епіграми на мій рахунок, досить колючі, але разом дуже приємні. Їй страшенно дивно, що я, який звик до хорошого суспільству, який так короткий з її петербурзькими кузина й тітоньки, не намагаюся познайомитися з нею. Ми зустрічаємося кожен день біля колодязя, на бульварі; я вживаю всі свої сили на те, щоб відволікати її залицяльників, блискучих ад’ютантів, блідих москвичів і інших, – і мені майже завжди вдається. Я завжди ненавидів гостей у себе: тепер у мене кожен день повна хата, обідають, вечеряють, грають, – і, на жаль, моє шампанське торжествує над силою магнетично її вічко!\nВчора я її зустрів у магазині Челахова; вона торгувала чудовий перський килим. Княжна просила свою матінку не скупитися: цей килим так прикрасив би її кабінет!.. Я дав 40 рублів зайвих і перекупив його; за це я був винагороджений поглядом, де блищало саме чудове сказ. Близько обіду я звелів навмисне провести повз її вікон мою черкеску коня, вкриту цим килимом. Вернер був у них в цей час і говорив мені, що ефект цієї сцени був найбільш драматичний. Княжна хоче проповідувати проти мене ополчення; я навіть помітив, що вже два ад’ютанта при ній зі мною дуже сухо кланяються, проте кожен день у мене обідають.\nГрушніцкій прийняв таємничий вигляд: ходить, заклавши руки за спину, і нікого не впізнає; нога його раптом видужала: він ледь шкутильгає. Він знайшов випадок вступити в розмову з княгинею і сказав якийсь комплімент княжні: вона, видно, не дуже розбірлива, бо з тих пір відповідає на його уклін наймилішій усмішкою.\n– Ти рішуче не хочеш познайомитися з Ліговском? – Сказав він мені вчора.\n– Помилуй! найприємніший будинок на водах! Всі тутешнє краще суспільство…\n– Мій друг, мені і нетутешнє жахливо набридло. А ти у них буваєш?\n– Ні ще, я говорив рази два з княжною, і більше, але знаєш, як-то напрошуватися в будинок ніяково, хоча тут це і водиться… Інша справа, якщо б я носив еполети…\n– Помилуй! так сяк ти набагато цікавіше! Ти просто не вмієш користуватися своїм вигідним становищем… та солдатська шинель в очах чутливої панянки тебе робить героєм і страждальців.\nГрушніцкій самовдоволено посміхнувся.\n– Яка дурниця! – Сказав він.\n– Я впевнений, – продовжував я, – що княжна в тебе вже закохана!\nПро самолюбство! ти важіль, яким Архімед хотів підвести земну кулю!..\n– У тебе все жарти! – Сказав він, показуючи, ніби сердиться, – по-перше, вона мене ще так мало знає…\n– Жінки люблять тільки тих, яких не знають.\n– Та я зовсім не маю претензії їй подобатися: я просто хочу познайомитися з приємним будинком, і було б дуже смішно, якщо б я мав якісь надії… Ось ви, наприклад, інша справа! – Ви переможці петербурзькі: тільки подивіться, так жінки тануть… А чи знаєш, Печорін, що княжна про тебе казала?\n– Як? вона тобі вже говорила про мене?..\n– Не тішся, однако. Я як-то вступив з нею в розмову біля колодязя, випадково, третє слово її було: “Хто цей пан, який має такий неприємний важкий погляд? Він був з вами, тоді…” Вона почервоніла й не хотіла назвати дня, згадавши свою милу витівку. “Вам не потрібно розповідати, дня, – відповів я їй, – він вічно буде мені пам’ятний…” Мій друг, Печорін! я тобі не вітаю, ти в неї на поганому зауваженні… А, право, шкода! тому що Мері дуже мила!..\nТреба зауважити, що Грушніцкій з тих людей, які, кажучи про жінку, з якою вони ледве знайомі, називають її моя Мері, моя Sophie, якщо вона мала щастя їм сподобатися.\nЯ прийняв серйозний вигляд і відповідав йому:\n– Так, вона непогана… тільки стережися, Грушніцкій! Російські панянки здебільшого харчуються тільки платонічного любов’ю, не домішуючи до неї думки про заміжжя, а платонічна любов сама неспокійна. Княжна, здається, з тих жінок, які хочуть, щоб їх бавили; якщо дві хвилини підряд їй буде біля тебе нудно, ти загинув неповоротно: твоє мовчання повинно порушувати її цікавість, твоя розмова – ніколи не задовольняти його цілком; ти повинен її турбувати щохвилини ; вона десять разів публічно для тебе знехтує думкою і назве це жертвою і, щоб винагородити себе за це, хто тебе мучити – а потім просто скаже, що вона тебе терпіти не може. Якщо ти над нею не придбаєш влади, то навіть її перший поцілунок не дасть тобі права на другий; вона з тобою накокетнічается вдосталь, а років через два вийде заміж за виродка, з покірності до матінки, і стане себе запевняти, що вона нещасна, що вона одного тільки людини і любила, тобто тебе, але що небо не хотіло з’єднати її з ним, тому що на ньому була солдатська шинель, хоча під цією товстої сірої шинеллю билося серце пристрасне й шляхетне…\nГрушніцкій вдарив по столу кулаком і став ходити взад і вперед по кімнаті.\nЯ в нутрі реготав і навіть разів зо два посміхнувся, але він, на щастя, цього не помітив. Явно, що він закоханий, тому що став ще довірливі як перше, у нього навіть з’явилося срібний перстень з черню, тутешньої роботи: воно мені здалося підозрілим… Я став його розглядати, і що ж?.. дрібними літерами ім’я Мері було вирізано на внутрішній стороні, і поруч – число того дня, коли вона підняла знаменитий склянку. Я приховав своє відкриття, бо я не хочу змушувати у нього зізнань, я хочу, щоб він сам вибрав мене в свої повірені, і тут-то я буду насолоджуватися…\nСьогодні я встав пізно; приходжу до криниці – нікого вже немає. Ставало жарко; білі волохаті хмаринки швидко тікали від снігових гір, обіцяючи грозу; голова Машук диміла, як загашенний факел; колом нього вилися і повзали, як змії, сірі клаптики хмар, затримані у своєму прагненні і ніби зачепилися за колючий його чагарник. Повітря було напоєне електрикою. Я заглибився в виноградну алею, що веде в грот; мені було сумно. Я думав про ту молоду жінку з родимкою на щоці, про яку говорив мені доктор… Навіщо вона тут? І вона чи що? І чому я думаю, що це вона? і чому я навіть так в цьому впевнений? Мало жінок з родимками на щоках? Розмірковуючи таким чином, я підійшов до самого гроту. Дивлюся: у прохолодній тіні його зведення, на кам’яній лаві сидить жінка, в солом’яному капелюшку, оповита чорної шаллю, опустивши голову на груди; капелюшок закривала її обличчя. Я хотів уже повернутися, щоб не порушити її мрій, коли вона на мене глянула.\n– Віра! – Вигукнув я мимоволі.\nВона здригнулась і зблідла.\n– Я знала, що ви тут, – сказала вона. Я сів біля неї і взяв її за руку. Давно забутий трепет пробіг по моїм жилах при звуці цього милого голосу; вона подивилася мені в очі своїми глибокими і спокійними очима; в них виражалася недовірливість і щось схоже на докір.\n– Ми давно не бачились, – сказав я.\n– Давно, і перемінилися обидва багато в чому!\n– Стало бути, вже ти мене не любиш?..\n– Я заміжня! – Сказала вона.\n– Знову? Однак кілька років тому ця причина також існувала, але між тим… Вона висмикнула свою руку з моєї, і щоки її запалали.\n– Може бути, ти любиш свого другого чоловіка?.. Вона не відповіла, і відвернулася.\n– Чи він дуже ревнивий?\n– Що ж? Він молодий, гарний, особливо, вірно, багатий, і ти боїшся… – Я глянув на неї і злякався; її обличчя виражало глибоке відчай, на очах блищали сльози.\n– Скажи мені, – нарешті прошепотіла вона, – тобі дуже весело мене мучити? Я б тебе має ненавидіти. З тих пір, як ми знаємо один одного, ти нічого мені не дав, крім страждань… – Її голос затремтів, вона схилилася до мене і опустила голову на груди мою.\n“Може бути, – подумав я, – ти тим-то саме мене і любила: радості забуваються, а суму ніколи…”\nЯ її міцно обняв, і так ми залишалися довго. Нарешті губи наші зблизилися і злилися в жаркий, п’янкий поцілунки; її руки були холодні як лід, голова горіла. Тут між нами почався один з тих розмов, які на папері не мають сенсу, яких повторити не можна і не можна навіть запам’ятати: значення звуків замінює і доповнює значення слів, як в італійській опері.\nВона рішуче не хоче, щоб я познайомився з її чоловіком – тим кульгавим дідусем, якого я бачив мигцем на бульварі: вона вийшла за нього для сина. Він багатий і страждають на ревматизм. Я не дозволив собі над ним жодної насмішки: вона його поважає, як батька, – і буде обманювати, як чоловіка… Дивна річ серце людське взагалі, і жіноче особливо!\nЧоловік Віри, Семен Васильович Г… в, далекий родич княгині Ліговском. Він живе з нею поруч, Віра часто буває у княгині; я їй дав слово познайомитися з Ліговском і волочитися за княжною, щоб відвернути від неї увагу. Таким чином, мої плани нітрохи не засмутилися, і мені буде весело…\nВесело!.. Так, я вже пройшов той період життя душевної, коли шукають тільки щастя, коли серце відчуває необхідність любити сильно і пристрасно кого-небудь, – тепер я тільки хочу бути коханим, і то дуже небагатьма; навіть мені здається, одні з сталого прихильності мені було б досить: жалюгідна звичка серця!..\nОднак мені завжди було дивно: я ніколи не робився рабом коханої жінки, навпаки я завжди купував над їх волею і серцем непереможну владу, зовсім про це не намагаючись. Чому це? – Тому мало що я ніколи нічим дуже не дорожу і що вони щохвилини боялися випустити мене з рук? чи це – магнетичне впливу сильного організму? або мені просто не вдавалося зустріти жінку із затятим характером?\nТреба зізнатися, що я точно не люблю жінок з характером: їх ця справа!..\nЩоправда, тепер згадав: один раз, один тільки раз я любив жінку з твердою волею, яку ніколи не міг перемогти… Ми розлучилися ворогами, – і те, може бути, якщо б я її зустрів п’ятьма роками пізніше, ми розлучилися б інакше…\nВіра хвора, дуже хвора, хоча в цьому й не зізнається, я боюся, щоб не було у неї сухот або тієї хвороби, яку називають fievre lente – хвороба не російська зовсім, і їй на нашій мові немає назви.\nГроза застала нас в гроті і утримала зайвих півгодини. Вона не примушувала мене клястися у вірності, не питала, чи любив я інших з тих пір, як ми розлучилися… Вона довірила мені знову з колишньою безтурботністю, – я її не обману; вона єдина жінка у світі, яку я не в силах був би обдурити. я знаю, ми скоро розлучився знову і, може бути, на вічні віки, обидва підемо різними шляхами до гробу, бо але спогад про неї залишиться недоторканним у душі моїй, я їй це повторював завжди і вона мені вірить, хоча говорить протилежне.\nНарешті ми розлучилися, я довго стежив за нею поглядом, поки її капелюшок не зникла за кущами і скелями. Серце моє боляче стислося, як після першого розставання. О, як я зрадів цьому почуттю! Чи не молодість чи з своїми доброчинними бурями хоче повернутися до мене знову, чи це тільки її прощальний погляд, останній подарунок – на пам’ять?.. А смішно подумати, що на вигляд я ще хлопчик: обличчя хоча блідо, але ще свіжо; члени згинання і стрункі, густі кучері в’ються, очі горять, кров кипить…\nПовернувшись додому, я сів верхи й поскакав у степ; я люблю скакати на гояччей коні по високій траві, проти пустельного вітру; з жадібністю ковтаю я запашний повітря і спрямовує погляди в синю далечінь, намагаючись вловити туманні нариси предметів, які щохвилини стають все ясніше і ясніше. Яка б гіркоту не лежала на серці, яке б занепокоєння ні томіло думка, все в хвилину розсіється; на душі стане легко, втома тіла переможе тривогу розуму. Ні жіночого погляду, якого б я не забув при вигляді кучерявих гір, опромінених південним сонцем, при вигляді блакитного неба або слухаючи шуму потоку, що падає з кручі на кручу.\nЯ думаю, козаки, позіхають на своїх вишках, бачачи мене танцював без потреби і цілі, довго мучилися цією загадкою, бо, мабуть, по одягу прийняли мене за Черкеса. Мені справді говорили, що в черкеським костюмі верхи я більше схожий на кабардинці, ніж багато кабардинці. І точно, що стосується до цієї благородної бойового одягу, я досконалий денді: жодного галуна зайвини, зброя цінне в простій обробці, хутро на шапці не дуже довгий, не надто короткий; ногавиці і черевики пригнані з усілякою точністю; бешмет білий, черкеска темно – бура. Я довго вивчав горянську посадку: нічим не можна так полестити моєму самолюбству, як визнаючи моє мистецтво у верховій їзді на кавказький лад. Я тримаю чотирьох коней: одну для себе, трьох на приятелів, щоб не нудно було одному тягатися по полях; вони беруть моїх коней із задоволенням і ніколи зі мною не їздять разом. Було вже шість годин після полудня, коли згадав я, що настав час обідати; кінь моя була змучена, я виїхав на дорогу, що веде з П’ятигорська в німецьку колонію, куди часто водяне суспільство їздить En piquenique6. Дорога йде, звиваючись між чагарниками, опускаючись в невеликі яри, де протікають галасливі струмки під покровом високих трав; колом амфітеатром підносяться сині громади Бешт, Зміїний, Залізної і Лисої гори. Зійшовши в один з таких ярів, званих на тутешньому говіркою балками, я зупинився, щоб напоїти коня, у цей час показалася на дорозі гучна і блискуча кавалькада: пані в чорних і блакитних амазонок, кавалери в костюмах, складових суміш черкеського з нижегородським; попереду їхав Грушніцкій з княжною Мері.\nДами на водах ще вірять нападів черкесів серед білого дня; ймовірно, тому Грушніцкій понад солдатської шинелі повісив шаблю і пару пістолетів: він був досить смішний в цьому Геройському полегшення. Високий кущ закривав мене від них, але крізь листя його я міг бачити все і відгадати з виразу їхніх облич, що розмова була сентиментальна. Нарешті вони наблизилися до спуску; Грушніцкій взяв за повід коня княжни, і тоді я почув кінець їхньої розмови:\n– І ви ціле життя хочете залишитися на Кавказі? – Говорила княжна.\n– Що для мене Росія! – Відповідав її кавалер, – країна, де тисячі людей, тому що вони багатші мене, будуть дивитися на мене з презирством, тоді як тут – тут ця товста шинель не завадила моєму знайомству з вами…\n– Навпаки… – Сказала княжна, почервонівши.\nОсоба Грушніцкого зобразив задоволення. Він продовжував:\n– Тут моє життя протече шумно, непомітно і швидко, під кулями дикунів, і якщо б бог мені щороку посилав один світлий жіночий погляд, один, подібний до того…\nУ цей час вони порівнялися зі мною, я вдарив батогом по коню і виїхав з-за куща…\n– Mon Dieu, un Circassien!.. 7 – скрикнула княжна в жаху. Щоб її зовсім переконати, я відповідав по-французьки, злегка нахилившись:\n– Ne craignez rien, madame, – je ne suis pas plus dangereux que votre cavalier8.\nВона зніяковіла, – але чого? від своєї помилки або від того, що моя відповідь їй здався зухвалим? Я бажав би, щоб останнє моє припущення було справедливо. Грушніцкій кинув на мене незадоволений погляд.\nПізно ввечері, тобто годині в одинадцятій, я пішов гуляти по липовій алеї бульвару. Місто спав, тільки в деяких вікнах миготіли вогні. З трьох сторін чорніли гребені круч, галузі Машук, на вершині якого лежало зловісне хмарка; місяць підіймався на сході; далеко срібною бахромою блищали снігові гори. Оклики часових перемежовувалися з шумом гарячих ключів, спущених на ніч. Часом звучний тупіт коня лунав по вулиці, супроводжуваний Скрипник нагайской гарби і тужливі татарським приспівом. Я сів на лаву і задумався… Я відчував необхідність вилити свої думки в дружньому розмові… але з ким? “Що робить тепер Віра?” – Думав я… Я б дорого дав, щоб в цю хвилину потиснути її руку.\nРаптом чую швидкі і нерівні кроки… Вірно, Грушніцкій… Так і є!\n– Від княгині Ліговском, – сказав він дуже важливо. – Як Мері співає!..\n– Чи знаєш що? – Сказав я йому, – я парі тримаю, що вона не знає, що ти юнкер; вона думає, що ти розжалуваний…\n– Може бути! Яке мені діло!.. – Сказав він неуважно.\n– Ні, я тільки так кажу…\n– А чи знаєш, що ти сьогодні її жахливо розсердив? Вона знайшла, що це нечувана зухвалість; я насилу міг її запевнити, що ти так добре вихований і так добре знаєш світло, що не міг мати намір її образити; вона говорить, що в тебе нахабний погляд, що ти, мабуть, про себе самого високої думки.\n– Вона не помиляється… А ти чи не хочеш за неї заступитися?\n– Мені шкода, що не маю ще цього права…\n– О-го! – Подумав я, – у нього, видно, є вже надії… “\n– Втім, для тебе ж гірше, – продовжував Грушніцкій, – тепер тобі важко познайомитися з ними, – а жаль! це один з найприємніших будинків, які я тільки знаю. . .\nЯ в нутрі посміхнувся.\n– Найприємніший будинок для мене тепер мій, – сказав я, позіхаючи, і встав, щоб іти.\n– Однак признайся, ти каєшся? . .\n– Яка дурниця! якщо я захочу, то завтра ж буду ввечері у княгині…\n– Побачимо.. .\n– Навіть, щоб тобі зробити задоволення, стану волочитися за княжною…\n– Так, якщо вона захоче говорити з тобою…\n– Я почекаю тільки тієї хвилини, коли твоя розмова їй набридне… Прощай!..\n– А я піду хитатися, – я ні за що тепер не засну… Послухай, підемо краще в ресторацію, там гра… мені потрібні нині сильні відчуття…\n– Бажаю тобі програтися…\nЯ пішов додому.\nПройшла майже тиждень, а я ще не познайомився з Ліговском. Чекаю зручного випадку. Грушніцкій, як тінь, слідує за княжною скрізь; їхні розмови нескінченні: коли ж він їй набридне?.. Мати не звертає на це уваги, тому що він не жених. Ось логіка матерів! Я помітив два, три ніжних погляду, – треба цьому покласти край.\nВчора у криниці в перший раз з’явилася Віра… Вона, з тих пір, як ми зустрілися в гроті, не виходила з дому. Ми в один час опустили стакани, і, нахилившись, вона мені сказала пошепки:\n– Ти не хочеш познайомитися з Ліговском?.. Ми тільки там можемо бачитися…\nДокір! нудно! Але я його заслужив…\nДо речі: завтра бал за передплатою в залі ресторації, і я буду танцювати з княжною мазурку.\nЗалу ресторації перетворилася в залу Благородного зборів. О дев’ятій годині всі з’їхалися. Княгиня з дочкою прийшла з останніх; багато дам подивилися на неї з заздрістю і недоброзичливістю, тому що княжна Мері одягається зі смаком. Ті, які шанують себе тутешніми аристократками, приховавши заздрість, примкнули до неї. Як бути? Де є суспільство жінок – там зараз вона прийде вищий і нижчий коло. Під вікном, у натовпі народу, стояв Грушніцкій, притиснувши обличчя до скла і не спускаючи очей з своєї богині, яка, проходячи повз, ледь помітно кивнула йому головою. Він засяяв, як сонце… Танці почалися польським; потім заграли вальс. Шпори задзвеніли, фалди піднялися і закружляли.\nЯ стояв ззаду однієї товстої дами, осяяного рожевими пір’ям; пишність її сукні нагадувала часи фіжм, а строкатість її негладкої шкіри – щасливу епоху мушок з чорної тафти. Найбільша бородавка на її шиї прикрита була фермуаром. Вона говорила своєму кавалеру, драгунському капітанові:\n– Ця княжна Ліговська пренесносная дівчисько! Уявіть, штовхнула мене і не вибачилася, та ще обернулася і подивилася на мене в лорнет… C `est impayable!.. 9 І чим вона пишається? Вже її треба б провчити…\n– За цим діло не стане! – Відповідав послужливий капітан і попрямував до другої кімнати.\nЯ підійшов він негайно до княжни, запрошуючи її вальсувати, користуючись свободою тутешніх звичаїв, що дозволяють танцювати з незнайомими дамами.\nВона ледве могла примусити себе не посміхнутися і приховати своє торжество; їй вдалося, проте, досить скоро прийняти цілком байдужу і навіть суворий вигляд: вона недбало опустила руку на моє плече, нахилила злегка голівку набік, і ми пустилися. Я не знаю талії більше хтивою і гнучкою! Її свіжий подих стосувалося мого обличчя; іноді локон, який відділився у вихорі вальсу від своїх товаришів, ковзав з палаючою щоці моїй… Я зробив три тури. (Вона вальсують дивно добре). Вона задихалась, очі її почорніло, напіврозкриті губки ледве могли прошепотіти необхідне: “Merci, monsieur”10.\nПісля кількох хвилин мовчання я сказав їй, прийнявши самий покірний вигляд:\n– Я чув, княжна, що, будучи вам зовсім незнайомий, я мав вже нещастя заслужити вашу немилість… що ви мене знайшли зухвалим… невже це правда?\n– І вам би хотілося тепер мене затвердити в цій думці? – Відповідала вона з іронічною гримаску, яка, втім, дуже йде до її рухомий фізіономії.\n– Якщо я мав зухвалість вас чим-небудь образити, то дозвольте мені мати ще більшу зухвалість просити у вас вибачення… І, право, я б дуже бажав довести вам, що ви про мене помилялися…\n– Вам це буде досить важко…\n– Через те, що ви у нас не буваєте, а ці бали, ймовірно, не часто будуть повторюватися.\n“Це значить, – подумав я, – що їх двері для мене навіки закриті”.\n– Знаєте, княжна, – сказав я з деякою досадою, – ніколи не повинно відкидати кається злочинця: з відчаю він може зробитися ще вдвічі злочинні… і тоді…\nРегіт і шушукання нас оточують змусили мене обернутися й перервати мою фразу. За кілька кроків від мене стояла група чоловіків, і в їх числі драгунський капітан, який виявив ворожі наміри проти милою княжни; він особливо був чимось дуже задоволений, потирав руки, реготав і переморгувався з товаришами. Раптом з-поміж них відділився пан у фраку з довгими вусами і червоною пикою і направив невірні кроки свої прямо до княжни: він був п’яний. Спинившись проти Зніяковілий княжни і заклавши руки за спину, він втупив на неї мутно-сірі очі і вимовив хрипким Дишканта:\n– Пермет… 11 ну, так що тут!.. просто ангажують вас на мазурку…\n– Що вам потрібно? – Промовила вона тремтячим голосом, кидаючи колом благальний погляд. На жаль! її мати була далеко, і біля нікого зі знайомих їй кавалерів не було; один ад’ютант, здається, все це бачив, та сховався за натовпом, щоб не бути замешану в історію.\n– Що ж? – Сказав п’яний пан, мігнув драгунському капітану, який підбадьорював його знаками, – хіба вам не потрібно?.. Я таки знову маю честь вас ангажувати Pour mazure…12 Ви, може, думаєте, що я п’яний? Це нічого!.. Набагато вільніше, можу вас запевнити…\nЯ бачив, що вона готова втратити свідомість від страху і обурення.\nЯ підійшов до п’яної панові, взяв його досить міцно за руку і, подивившись йому пильно в очі, попросив вийти, – тому, додав я, що княжна давно вже обіцяла танцювати мазурку зі мною.\n– Ну, нічого робити!.. іншим разом! – Сказав він, засміявшись, і пішов до своїх присоромленим товаришам, які зараз відвели його в іншу кімнату.\nЯ був винагороджений глибоким, чудовим поглядом.\nКняжна підійшла до своєї матері та розповіла їй усе, та відшукала мене в натовпі і дякувала. Вона оголосила мені, що знала мою матір і була дружна з півдюжини моїх тіточок.\n– Я не знаю, як сталося, що ми до цих пір з вами незнайомі, – додала вона, – але зізнайтеся, ви цьому одні винна: ви дічітесь всіх так, що ні на що не схоже. Я сподіваюся, що повітря моїй вітальні розжене ваш сплін… чи не так?\nЯ сказав їй одну з тих фраз, які у всякого повинні бути заготовлені на подібний випадок.\nКадрилі тяглися страшенно довго.\nНарешті з хор загриміла мазурка; ми з княжною сіли.\nЯ не натякав жодного разу ні про п’яний господине, ні про колишньому моєму поведінці, ні про Грушніцком. Враження, вироблене на неї неприємну сцену, мало-помалу розсіялася; личко її розцвіло; вона жартувала дуже мило; її розмова була гострим, без претензії на гостроту, живий і вільний; її зауваження іноді глибокі… Я дав їй відчути дуже заплутаною фразою, що вона мені давно подобається. Вона нахилила голівку і злегка почервоніла.\n– Ви дивна людина! – Сказала вона потім, піднявши на мене свої оксамитові очі і вимушено засміявшись.\n– Я не хотів з вами знайомитися, – продовжував я, – тому що вас оточує занадто густий натовп шанувальників, і я боявся в ній зникнути зовсім.\n– Ви даремно боялися! Вони всі прескучние…\n– Все! Невже все?\nВона подивилася на мене пильно, намагаючись ніби пригадати щось, потім знову злегка почервоніла і, нарешті, промовила рішуче: все!\n– Навіть мій друг Грушніцкій?\n– А він ваш друг? – Сказала вона, показуючи деякий сумнів.\n– Він, звичайно, не входить в розряд нудних…\n– Але в розряд нещасних, – сказав я сміючись.\n– Звичайно! А вам смішно? Я б хотіла, щоб ви були на його місці…\n– Що ж? я був сам колись юнкером, і, право, це найкращий час мого життя!\n– А хіба він юнкер?.. – Сказала вона швидко і потім додала: – А я думала…\n– Що ви думали?..\n– Нічого!.. Хто ця пані?\nТут розмова змінив напрямок і до цього вже більше не повертався.\nОсь мазурка скінчилася, і ми розпрощалися – до побачення. Пані роз’їхалися… Я пішов вечеряти і зустрів Вернера.\n– А-га! – Сказав він, – так-то ви! А ще хотіли не інакше знайомитися з княжною, як врятувавши її від вірної смерті.\n– Я зробив краще, – відповів я йому, – врятував її від непритомності на балі!..\n– Як це? Розкажіть!..\n– Ні, відгадайте, – про ви, відгадувати все на світі!\nБлизько сьомої години вечора я гуляв на бульварі. Грушніцкій, побачивши мене здалеку, підійшов до мене: якийсь смішний захоплення блискуче грав у його очах. Він міцно потиснув мені руку і сказав трагічним голосом:\n– Дякую тобі, Печорін… Ти розумієш мене?..\n– Ні, але, у всякому випадку, не варто подяки, – відповів я, не маючи точно на совісті ніякого благодіяння.\n– Як? а вчора? ти хіба забув?.. Мері мені все розповіла…\n– А що? хіба у вас вже нині все спільне? і подяку?..\n– Послухай, – сказав Грушніцкій дуже важливо, – будь ласка, не жартував над моєю любов’ю, якщо хочеш залишитися моїм приятелем… Бачиш: я її люблю до безумства… і я думаю, я сподіваюся, вона також мене любить… У мене є до тебе прохання: ти будеш нині у них увечері… обіцяй мені помічати все, бо знаю, ти досвідчений у цих речах, ти краще за мене знаєш жінок… Жінки! жінки! хто їх зрозуміє? Їх усмішки суперечать їх поглядам, їхні слова обіцяють і манять, а звук їхні голоси відштовхує… То вони в хвилину осягають і вгадують саму потаємну нашу думку, то не розуміють самих ясних натяків… Ось хоч княжна: вчора її очі палали пристрастю, зупиняючись на мені, нині вони тьмяні й холодні…\n– Це, може бути, наслідок дії вод, – відповідав я.\n– Ти в усьому бачиш худу сторону… матерьяліст! додав він презирливо. – Втім, змінивши матерію, – і, задоволений поганим каламбуром, він розвеселився.\nО дев’ятій годині ми разом пішли до княгині.\nПроходячи повз вікна Віри, я бачив її біля вікна. Ми кинули один одному побіжний погляд. Вона незабаром після нас ввійшла у вітальню Ліговскій. Княгиня мене їй представила як своєї родички. Пили чай; гостей було багато, розмова був спільний. Я намагався сподобатися княгині, жартував, примушував її кілька разів сміятися від душі; княжні також не раз хотілося посміятися, але вона утримувалася, щоб не вийти з прийнятої ролі; вона знаходить, що млосність до неї йде, – і, може бути, не помиляється. Грушніцкій, здається, дуже радий, що моя веселість її не заражає.\nПісля чаю всі пішли в залу.\n– Задоволена ль ти моїм слухняністю, Віро? – Сказав я, проходячи повз її.\nВона мені кинула погляд, сповнений любові і подяки. Я звик до цих поглядів, але колись вони складали моє блаженство. Княгиня посадила дочку за фортепіано; всі просили її заспівати що-небудь, – я мовчав і, користуючись метушнею, відійшов до вікна з Вірою, яка мені хотіла сказати щось дуже важливе для нас обох… Вийшло – дурниця…\nТим часом княжні моє байдужість було прикро, як я міг здогадатися по одному сердитому, блискучому погляду… О, я дивно розумію цю розмову німий, але виразний, короткий, але сильний!..\nВона заспівала: її голос непоганий з себе, але співає вона погано… втім, я не слухав. Зате Грушніцкій, спершись на рояль проти неї, він жер її очима і щохвилини говорив стиха: “Charmant! Delicieux!” 13\n– Слухай, – казала мені Віра, – я не хочу, щоб ти знайомився з моїм чоловіком, але ти повинен неодмінно сподобатися княгині; тобі це легко: ти можеш все, що захочеш. Ми тут тільки будемо бачитися… – Тільки?.. Вона почервоніла і продовжувала:\n– Ти знаєш, що я твоя раба, бо я ніколи не вміла тобі противитися… і я буду за це покарана: ти мене розлюбиш! Принаймні я хочу зберегти свою репутацію… не для себе: ти це знаєш дуже добре!.. О, я прошу тебе: не муч мене, як і раніше порожніми сумнівами і перетворений холодністю: я, може бути, скоро помру, я відчуваю, що слабкий з дня на день… і, незважаючи на це, я не можу думати про майбутнє життя, я думаю тільки про тебе. Ви, чоловіки, не розумієте насолод погляду, потиску руки, а я, клянусь тобі, я, прислухаючись до твого голосу, відчуваю таке глибоке, дивне блаженство, що самі жаркі поцілунки не можуть замінити його.\nТим часом княжна Мері перестала співати. Гомін похвал пролунав навколо неї, я підійшов до неї після усіх і сказав їй щось про її голосу досить недбало.\n– Мені це тим більш приємно, – сказала вона, – що ви мене зовсім не слухали, але ви, може бути, не любите музики?..\n– Навпаки… після обіду особливо.\n– Грушніцкій прав, кажучи, що у вас самі прозові смаки… і я бачу, що ви любите музику в гастрономічному відношенні…\n– Ви помиляєтеся знову: я зовсім не гастроном: у мене препогано шлунок. Але музика після обіду присипляє, а спати після обіду здорово: отже, я люблю музику в медичному відношенні. Увечері ж вона, навпаки, занадто дратує мої нерви: мені робиться або так сумно, або занадто весело. Те й інше утомливо, коли немає позитивної причини сумувати чи радіти, і до того ж смуток у суспільстві смішна, а занадто велика веселість непристойна…\nВона не дослухала, відійшла геть, сіла біля Грушніцкого, і між ними почався якийсь сентиментальний розмова: здається, княжна відповідала на його мудрі фрази досить неуважно і невдало, хоча намагалася показати, що слухає його з увагою, тому що він іноді дивився на неї з подивом, намагаючись вгадати причину внутрішнього хвилювання, що зображав іноді в її неспокійному погляді…\nАле я вас відгадав, мила княжна, бережіться! Ви хочете мені відплатити тією ж монетою, шпигнути моє самолюбство, – вам не вдасться! і якщо ви мені оголосіть війну, то я буду нещадний.\nУ продовження вечора я кілька разів навмисне намагався втрутитися в їхню розмову, але вона досить сухо зустрічала мої зауваження, і я з удаваною досадою нарешті пішов. Княжна тріумфувала, Грушніцкій теж. Радійте, друзі мої, поспішайте… вам недовго торжествувати!.. Як бути? у мене є передчуття… Знайомлячись з жінкою, я завжди безпомилково відгадую, чи буде вона мене любити чи ні…\nІншу частину вечора я провів біля Віри та надивившись наговорився про старовину… За що вона мене так любить, право, не знаю! Тим більше, що це одна жінка, яка мене зрозуміла зовсім, з усіма моїми дрібними слабкостями, поганими пристрастями… Невже зло так привабливо?..\nМи вийшли разом з Грушніцкім; на вулиці він взяв мене під руку і після довгого мовчання сказав:\n“Ти дурний”, – хотів я йому відповісти, але втримався і тільки знизав плечима.\nВсі ці дні я жодного разу не відступив від своєї системи. Княжні починає подобатися моя розмова, і я розповів їй деякі з дивних випадків моєму житті, і вона починає бачити в мені людини незвичайного. Я сміюся над усім на світі, особливо над почуттями: це починає її лякати. Вона при мені не сміє пускатися з Грушніцкім в сентиментальні дебати і вже кілька разів відповідала на його витівки глузливою посмішкою; але я щоразу, як Грушніцкій підходить до неї, приймаю смиренний вигляд і залишаю їх удвох; в перший раз була вона цьому рада або намагалася показати; у другій – розсердилася на мене, в третій – на Грушніцкого.\n– У вас дуже мало самолюбства! – Сказала вона мені вчора. – Чого це ви думаєте, що мені веселіше з Грушніцкім?\nЯ відповідав, що жертвую щастя приятеля своїм задоволенням…\n– І моїм, – додала вона.\nЯ пильно подивився на неї й ухвалив серйозний вигляд. Потім цілий день не говорив з нею ні слова… Увечері вона була замислена, нині вранці біля колодязя ще замисленішим; коли я підійшов до неї, вона неуважно слухала Грушніцкого, який, здається, захоплювався природою, але тільки що побачила мене, вона стала реготати (дуже недоречно), показуючи, ніби мене не помічає. Я відійшов подалі і крадькома почав спостерігати за нею: вона відвернулася від свого співрозмовника і позіхнула два рази.\nРішуче, Грушніцкій їй набрид.\nЩе два дні не буду з нею говорити.\nЯ часто себе запитую, навіщо я так наполегливо добивається любові молоденької дівчинки, яку спокусити я не хочу і на якій ніколи не одружуся? До чого це жіноче кокетство? Віра мене любить більше, ніж княжна Мері буде любити коли-небудь, коли б вона мені здавалася непереможною красунею, то, може бути, я б заманив трудністю підприємства… Але нітрохи не бувало! Отже, це не та неспокійна потреба любові, яка нас мучить в перші роки молодості, кидає нас від однієї жінки до іншої, поки ми знайдемо таку, яка нас терпіти не може: тут починається наше сталість – справжня нескінченна пристрасть, яку математично можна виразити лінією, що падає з точки в простір; секрет цієї нескінченності – тільки в неможливості досягти мети, тобто кінця.\nЗ чого ж я клопочуся? Із заздрощів до Грушніцкому? Бідолаха, він зовсім її не заслуговує. Або це наслідок того кепського, але непереможного почуття, яке змушує нас знищувати солодкі омани ближнього, щоб мати дрібне задоволення сказати йому, коли він у розпачі буде питати, чому він повинен вірити: “Мій друг, зі мною було те ж саме, і ти бачиш, проте, я обідаю, вечеряю і сплю спокійно і, сподіваюся, зумію вмерти без крику і сліз! “\nАле ж є неосяжне насолоду у володінні молодий, ледь розпустилася душі! Вона як квітка, якого кращий аромат випаровується назустріч першому променю сонця; його треба зірвати в цю хвилину і, подихавши їм досхочу, кинути на дорозі: може, хтось підніме! Я відчуваю в собі цю ненаситну жадібність, яка поглинає все, що зустрічається на шляху; я дивлюся на страждання і радості інших тільки в ставленні до себе, як на їжу, підтримуючу мої душевні сили. Сам я більше нездатний шаленіли під впливом пристрасті; честолюбство у мене придушене обставинами, але воно проявилося в іншому вигляді, бо честолюбство є не що інше як прагнення влади, а перше моє задоволення – підпорядковувати моєї волі все, що мене оточує; порушувати до себе почуття любові, відданості і страху – чи не є перша ознака і найбільше торжество влади? Бути для кого-небудь причиною страждань і радощів, не маючи на те ніякого позитивного права, – не найбільша чи це солодка їжа нашої гордості? А що таке щастя? Насичена гордість. Якщо б я вважав себе краще, потужніший за всіх на світі, я був би щасливий, коли б всі мене любили, я в собі знайшов би нескінченні джерела любові. Зло породжує зло: перший страждання дає поняття про задоволенні мучити іншого; ідея зла не може увійти в голову людини без того, щоб він не захотів докласти її до дійсності: ідеї – створення органічні, сказав хтось: їх народження дає вже їм форму, і ця форма є дія; той, у чиїй голові народилося більше ідей, той більше інших діє; від цього геній, прикутий до чиновницькому столу, повинен померти або зійти з розуму, точно так само, як людина з могутнім статурою, при сидячій життя і скромному поведінці, вмирає від апоплексичного удару. Пристрасті не що інше, як ідеї при першому своєму розвитку: вони приналежність юності серця, і дурень той, хто думає ціле життя ними хвилюватися: багато спокійні річки починаються гучними водоспадами, а ні одна не скаче і не піниться до самого моря. Але це спокій часто ознака великої, хоча прихованої сили; повнота і глибина почуттів і думок не допускає скажених поривів, і душа, страждаючи і насолоджуючись, дає у всьому собі строгий звіт і переконується в тому, що так має; вона знає, що без гроз постійна спека сонця її вчинить закляттям; вона переймається своїм власним життям, – плекає і карає себе, як улюблене дитя. Тільки в цьому вищому стані самопізнання людина може оцінити правосуддя боже.\nПеречитуючи цю сторінку, я помічаю, що далеко відволікся від свого предмета… Але що за горе?.. Адже цей журнал пишу я для себе, і, отже, все, що я в нього ні кину, буде з часом для мене дорогоцінним спогадом.\nПрийшов Грушніцкій і кинувся мені на шию: він проведений в офіцери. Ми випили шампанського. Доктор Вернер увійшов слідом за ним.\n– Я вас не вітаю, – сказав він Грушніцкому.\n– Через те, що то московська шинель до вас дуже йде, і признайтеся, що армійський піхотний мундир, зшитий тут, на водах, не додасть вам нічого цікавого… Чи бачите, ви до сих пір були винятком, а тепер підійдете під загальне правило.\n– Тлумачить, тлумачте, доктор! ви мені не завадить радіти. Він не знає, – додав Грушніцкій мені на вухо, – скільки надій надали мені ці еполети… О, еполети, еполети! ваші зірочки, путеводітельние зірочки… Ні! я тепер абсолютно щасливий.\n– Ти йдеш з нами гуляти до провалу? – Запитав я його.\n– Я? ні за що не здамся княжні, поки не готовий буде мундир.\n– Накажеш їй оголосити про твою радості?..\n– Ні, будь ласка, не говори… Я хочу її здивувати…\n– Скажи мені, однак, як твої справи з нею?\nВін зніяковів і задумався: йому хотілося похвалитися, збрехати – і було соромно, а разом з цим було соромно зізнатися у правді.\n– Як ти думаєш, чи любить вона тебе?\n– Чи любить? Помилуй, Печорін, які в тебе поняття!.. як можна так скоро?.. Та якщо навіть вона і любить, то порядна жінка цього не скаже…\n– Добре! І, ймовірно, по-твоєму, порядна людина повинна теж мовчати про свою пристрасті?..\n– Ех, братику! на все є манера; багато чого не йдеться, а відгадуються…\n– Це правда… Тільки любов, яку ми читаємо в очах, ні до чого не зобов’язує жінку, тоді як слова… Стережись, Грушніцкій, вона тебе надуває…\n– Вона?.. – Відповідав він, піднявши очі до неба і самовдоволено посміхнувшись, – мені шкода тебе, Печорін!..\nУвечері численне товариство вирушило пішки до провалу.\nНа думку тутешніх вчених, цей провал не що інше, як згаслий кратер; він знаходиться на пологому Машук, за милю від міста. До нього веде вузька стежка між чагарників і скель; піднімаючись на гору, я подав руку княжні, і вона її не покидала в продовження цілої прогулянки.\nРозмова наша почався прокляв, я став перебирати присутніх і відсутніх наших знайомих, спочатку виявляв смішні, а після погані їхнього боку. Жовч моя запалилася. Я почав жартома – і кінчив щирої злістю. Спершу це її тішило, а потім злякало.\n– Ви небезпечний чоловік! – Сказала вона мені, – я б краще бажала попастися в лісі під ніж вбивці, ніж вам на язичок… Я вас прошу не жартуючи: коли вам заманеться про мене говорити погано, візьміть краще ніж і заріжте мене, – я думаю, це вам не буде дуже важко.\n– Хіба я схожий на вбивцю?..\n– Ви гірше…\nЯ задумався на хвилину, а тоді сказав, прийнявши глибоко зворушений вигляд:\n– Так, така була моя доля з самого дитинства. Всі читали на моєму обличчі ознаки поганих почуттів, яких не було, але їх припускали – і вони народилися. Я був скромний – мене звинувачували у хитрощах: я став приховати. Я глибоко відчував добро і зло; ніхто мене не пестив, всі ображали: я став злопам’ятний; я був похмурий, – інші діти веселі й балакучі; я відчував себе вище за них, – мене ставили нижче. Я зробився заздре. Я був готовий любити весь світ, – мене ніхто не зрозумів: і я вивчився ненавидіти. Моя безбарвна молодість протікала в боротьбі з собою і світлом; найкращі мої почуття, боячись глузування, я ховав у глибині серця: вони там і померли. Я говорив правду – мені не вірили: я почав обманювати; дізнавшись добре світло і пружини суспільства, я став вправний в науці життя і бачив, як інші без мистецтва щасливі, користуючись даром тими вигодами, яких я так невтомно домагався. І тоді в грудях моїх народилося відчай – не те відчай, який лікують дулом пістолета, але холодне, безсиле відчай, прикрите люб’язністю і добродушною усмішкою. Я став моральним калікою: одна половина душі моєї не існувала, вона висохла, випарувалася, померла, я її відрізав і кинув, – тоді як інша ворушилася і жила до послуг кожного, і цього ніхто не помітив, тому що ніхто не знав про існування загиблої її половини; але ви тепер в мені розбудили спогад про неї, і я вам прочитав її епітафію. Багатьом усі взагалі епітафії здаються смішними, але мені немає, особливо коли згадаю про те, що під ними стоїть. Втім, я не прошу вас розділяти моя думка: якщо моя витівка вам здається смішна – будь ласка, смійтеся: попереджаю вас, що це мене не засмутить нічого.\nУ цю хвилину я зустрів її очі: у них бігали сльози, рука її, спираючись на мою, тремтіла, щоки палали; їй було шкода мене! Співчуття – почуття, якому підкоряються так легко все жінки, впустило свої пазурі в її недосвідчені серце. У всі час прогулянки вона була розсіяні, ні з ким не кокетувала, – а це великий ознака!\nМи прийшли до привалі; дами залишили своїх кавалерів, але вона не покидала моєї руки. Гостроти тутешніх денді її не смішили; крутизна обриву, у якого вона стояла, її не лякала, тоді як інші панночки пищали і закривали очі.\nНа зворотному шляху я не поновлював нашого сумного розмови; але на порожні мої питання і жарти вона відповідала коротко і неуважно.\n– Любили ви? – Запитав я її нарешті.\nВона подивилася на мене пильно, похитала головою – і знову впала в задуму: явно було, що їй хотілося щось сказати, але вона не знала, з чого почати, її груди хвилювалася… Як бути! серпанковий рукав слабкий захист, і електрична іскра пробігла з моєї руки в її руку; все майже пристрасті починаються так, і ми часто себе дуже обманюємо, думаючи, що нас жінка любить за наші фізичні або моральні гідності; звичайно, вони готують її серце до прийняття священного вогню, а все-таки перший доторк вирішує справу.\n– Чи не правда, я була дуже люб’язна сьогодні? – Сказала мені княжна з змушеною посмішкою, коли ми повернулися з гуляння.\nВона незадоволена собою: вона себе звинувачує в холодності… о, це перше, головне торжество! Завтра вона захоче винагородити мене. Я все це вже знаю напам’ять – ось що нудно!\nНині я бачив Віру. Вона замучила мене своєю ревнощами. Княжна надумалася, здається, їй розповідати про свої сердечні таємниці: треба зізнатися, вдалий вибір!\n– Я відгадую, до чого воно йдеться, – говорила мені Віра, – краще скажи мені просто тепер, що ти її любиш.\n– Але якщо я її не люблю?\n– Те навіщо ж її переслідувати, турбувати, хвилювати її уяву?.. О, я тебе добре знаю! Послухай, якщо ти хочеш, щоб я тобі вірила, то приїжджай через тиждень в Кисловодськ; післязавтра ми переїжджаємо туди. Княгиня залишається тут довше. Найми квартиру поряд; ми будемо жити у великому будинку поблизу джерела, в мезоніні; внизу княгиня Ліговська, а поруч є будинок того ж господаря, який ще не зайнятий… Приїдеш? . .\nЯ обіцяв – і той же день послав зайняти цю квартиру.\nГрушніцкій прийшов до мене в 6:00 вечора, і оголосив, що завтра буде готовий його мундир, як раз до балу.\n– Нарешті я буду з нею танцювати цілий вечір… Ось наговорив! – Додав він.\n– Коли ж бал?\n– Так завтра! Хіба не знаєш? Велике свято, і тутешнє начальство взялося його влаштувати…\n– Ходімо на бульвар…\n– Ні за що, в цій бридкою шинелі…\n– Як, ти її розлюбив?..\nЯ пішов один і, зустрівши княжну Мері, покликав її на мазурку. Вона здавалася здивована і зраділа.\n– Я думала, що ви танцюєте тільки за потребою, як минулого разу, – сказала вона, дуже мило посміхаючись…\nВона, здається, зовсім не помічає відсутності Грушніцкого.\n– Ви будете завтра приємно здивовані, – сказав я їй.\n– Це секрет… на балі ви самі здогадаєтеся.\nЯ закінчив вечір у княгині; гостей не було, крім Віри і одного прекумедні дідка. Я був у дусі, імпровізував різні незвичайні історії; княжна сиділа проти мене і слухала мій дурниця з таким глибоким, напруженим, навіть ніжним увагою, що мені стало соромно. Куди поділася її жвавість, її кокетство, її примхи, її зухвала міна, презирлива посмішка, розсіяний погляд?..\nВіра все це помітила: на її хворобливому обличчі зображалася глибока смуток; вона сиділа в тіні біля вікна, занурюючись в широкі крісла… Мені стало шкода її…\nТоді я розповів всю драматичну історію нашого знайомства з нею, нашої любові, – зрозуміло, прикривши все це вигаданими іменами.\nЯ так живо зобразив мою ніжність, мої занепокоєння, захоплення; я в такому вигідному світлі виставив її вчинки, характер, що вона мимоволі повинна була пробачити мені моє кокетство з княжною.\nВона встала, підсіла до нас, пожвавилася… і ми тільки о другій годині ночі згадали, що лікарі велять лягати спати об одинадцятій.\nЗа півгодини до балу прийшов до мене Грушніцкій повному сяйві армійського піхотного мундира. До третьої гудзику пристебнута була бронзова ланцюжок, на якій висів подвійний лорнет; еполети неймовірної величини були загнуті догори у вигляді крилець амура; чоботи його рипіли; в лівій руці тримав він коричневі лайкові рукавички і кашкет, а правою збивав щохвилини в дрібні кучері завитий хохол. Самовдоволення і разом деяка невпевненість зображувалися на його обличчі; його святкова зовнішність, його горда хода змусили б мене розреготатися, якщо б це було згідно з моїми намірами.\nВін кинув кашкет з рукавичками на стіл і почав обтягувати фалди і поправлятися перед дзеркалом; чорний величезний хустку, навернути на найвищий подгалстушнік, якого щетина підтримувала його підборіддя, висовувався на полвершка через коміра; йому здалося мало: він витяг його догори до вух; від цієї важкої роботи, бо комір мундира був дуже вузький і неспокійна, обличчя його налилося кров’ю.\n– Ти, кажуть, ці дні жахливо волочився за моєю княжною? – Сказав він досить недбало і не дивлячись на мене.\n– Де нам, дурням, чай пити! – Відповідав я йому, повторюючи улюблену приказку одного з найбільш спритних гульвіса минулого часу, оспіваного колись Пушкіним.\n– Скажи-ка, добре на мені сидить мундир?.. Ох, клятий жид!.. як під пахвами? ріже!.. Чи немає у тебе духів?\n– Помилуй, чого тобі ще? від тебе і так вже несе рожевою помадою…\n– Нічого. Дай-но сюди…\nВін налив собі полсклянкі за краватку, в носову хустинку, на рукави.\n– Ти будеш танцювати? – Запитав він.\n– Я боюся, що мені з княжною доведеться починати мазурку, – я не знаю майже жодної фігури…\n– А ти кликав її на мазурку?\n– Ні ще…\n– Дивись, щоб тебе не попередили…\n– Справді? – Сказав він, вдаривши себе по лобі. – Прощай… піду чекати її біля під’їзду. – Він схопив кашкет і побіг.\nЧерез півгодини і я відправився. На вулиці було темно й порожньо; навколо зборів або трактиру, як завгодно, натовп народ, а вікна його світилися; звуки полкової музики доносив до мене вечірній вітер. Я йшов повільно; мені було сумно… Невже, думав я, моє єдине призначення на землі – руйнувати чужі надії? З тих пір, як я живу і дію, доля як-то завжди приводила мене до розв’язки чужих драм, ніби без мене ніхто не міг би ні вмерти, ні прийти у відчай! Я був необхідне особа п’ятого акта; мимоволі я розігрував жалюгідну роль ката або зрадника. Яку мету мала на це доля?.. Чи не призначений чи я нею в вигадники міщанських трагедій і сімейних романів – або у співробітники постачальника повістей, наприклад, для “Бібліотеки для читання”?.. Чому знати?.. Мало людей, починаючи життя, думають кінчити її, як Олександр Великий чи лорд Байрон, а між тим цілий вік залишаються титулярні радники?..\nУвійшовши до зали, я сховався в натовпі чоловіків і почав робити свої спостереження. Грушніцкій стояв біля княжни і щось говорив з великим запалом; вона його неуважно слухала, дивилася по сторонах, приклавши віяло до губках; на обличчі її зображувалося нетерпіння, очі її шукали колом кого-то; я тихенько підійшов ззаду, щоб підслухати їхню розмову.\n– Ви мене мучіте, княжна! – Говорив Грушніцкій, – ви жахливо перемінилися з тих пір, як я вас не бачив…\n– Ви також змінилися, – відповідала вона, кинувши на нього швидкий погляд, в якому він не вмів розібрати таємницею глузування.\n– Я? я перемінився?.. О, ніколи! Ви знаєте, що це неможливо! Хто бачив вас одного разу, той навіки понесе з собою ваш божественний образ.\n– Чого ж ви тепер не хочете слухати того, чому ще недавно, і так часто, слухали прихильно?..\n– Тому що я не люблю повторень, – відповідала вона, сміючись…\n– О, я гірко помилився!.. Я думав, божевільний, що принаймні ці еполети дадуть мені право сподіватися… Ні, краще б мені вік залишитися в цій ганебною солдатської шинелі, якої, може бути, я зобов’язаний вашою увагою…\n– Справді, вам шинель набагато більш-на-віч…\n– Чи не правда, мсьє Печорін, що сіра шинель набагато більше йде до мсьє Грушніцкому?..\n– Я з вами не згоден, – відповів я, – у мундирі він ще моложава.\nГрушніцкій не виніс цього удару; як всі хлопчики, він має претензію бути старим, він думає, що на його обличчі глибокі сліди пристрастей замінюють відбиток років. Він на мене кинув скажений погляд, тупнув ногою і відійшов геть.\n– А зізнайтеся, – сказав я княжні, – що хоча він завжди був дуже смішний, але ще недавно він вам здавався цікавий… у сірій шинелі?..\nВона вступила очі і не відповідала.\nГрушніцкій цілий вечір переслідував княжну, танцював або з нею, або вис-Е-віс; він жер її очима, зітхав і набридав їй благаннями і докорами. Після третьої кадрилі вона його вже ненавиділа.\n– Я цього не чекав від тебе, – сказав він, підійшовши до мене і взявши мене за руку.\n– Ти з нею танцюєш мазурку? – Запитав він урочистим голосом. – Вона мені зізналася…\n– Ну, то що ж? А хіба це секрет?\n– Зрозуміло… Я повинен був цього очікувати від дівчиська… від кокетки… Уж я помщуся!\n– Нарікай на свою шинель або на свої еполети, а навіщо ж звинувачувати її? Чим вона винна, що ти їй більше не подобаєшся?..\n– Навіщо ж подавати надії?\n– Навіщо ж ти сподівався? Бажати і домагатися чого-небудь – розумію, а хто ж сподівається?\n– Ти виграв парі – тільки не зовсім, – сказав він, злісно посміхаючись.\nМазурка почалася. Грушніцкій вибирав одну тільки княжну, інші кавалери щохвилини її вибирали; це явно була змова проти мене; тим краще: їй хочеться говорити зі мною, їй заважають, – їй захочеться вдвічі більше.\nЯ разів зо два потиснув її руку; вдруге вона не далась, не кажучи ні слова.\n– Я погано буду спати цієї ночі, – сказала вона мені, коли мазурка скінчилася.\n– Цьому винен Грушніцкій.\n– О ні! – І обличчя її стало так задумливо, так сумно, що я дав собі слово в цей вечір неодмінно поцілувати її руку.\nСтали роз’їжджатися. Саджаючи княжну в карету, я швидко притиснув її маленьку ручку до губ своїм. Було темно, і ніхто не міг цього бачити.\nЯ повернувся в залу дуже задоволений собою.\nЗа великим столом вечеряла молодь, і між ними Грушніцкій. Коли я увійшов, всі замовкли: видно, говорили про мене. Багато з минулого балу на мене дмуть, особливо драгунський капітан, а тепер, здається, рішуче складається проти мене ворожа зграя під командою Грушніцкого. У нього такий гордий і хоробрий вид… Дуже радий, я люблю ворогів, хоча не по-християнськи. Вони мене забавляє, хвилюють мені кров. Бути завжди насторожі, ловити кожен погляд, значення кожного слова, вгадувати наміри, руйнувати змови, прикидатися обдуреним, і раптом одним поштовхом перекинути всі величезна і багатопрацювитий будівля їх хитрощів і задумів, – ось що я називаю життям.\nУ продовження вечері Грушніцкій шепотівся і переморгувався з драгунським капітаном.\nНині вранці Віра поїхала з чоловіком до Кисловодська. Я зустрів їх карету, коли йшов до княгині Ліговском. Вона мені кивнула головою: в погляді її був докір.\nХто ж винен? навіщо вона не хоче дати мені випадок бачитися з нею наодинці? Любов, як вогонь, – без їжі гасне. Авось ревнощі зробить те, чого не могли мої прохання.\nЯ сидів у княгині добру годину. Мері не вийшла, – хвора. Увечері на бульварі її не було. Знову що склала зграя, озброєна лорнетами, прийняла справді грізний вигляд. Я радий, що княжна хвора: вони зробили б їй якусь зухвалість. У Грушніцкого розпатлана зачіска і відчайдушний вигляд; він, здається, справді засмучений, особливо самолюбство його ображено; але ж є ж люди, в яких навіть відчай забавно!..\nПовернувшись додому, я помітив, що мені чогось бракує. Я не бачив її! Вона хвора! Чи не закохався, бува я справді?.. Яка дурниця!\nОб одинадцятій годині ранку – година, в який княгиня Ліговська звичайно потіє в Єрмолівська ванні, – я йшов повз її будинок. Княжна сиділа задумана біля вікна, побачив мене, схопилася.\nЯ увійшов в передню; людей нікого не було, і я без доповіді, користуючись свободою тутешніх звичаїв, пробрався до вітальні.\nНевиразна блідість покривала миле обличчя княжни. Вона стояла біля фортепіано, спершись однією рукою на спинку крісел: ця рука трохи тремтіла; я тихо підійшов до неї і сказав:\n– Ви на мене сердитесь?..\nВона підняла на мене томний, глибокий погляд і похитала головою; її губи хотіли проговорити щось – і не могли; очі наповнилися сльозами; вона опустилася в крісла і закрила обличчя руками.\n– Що з вами? – Сказав я, взявши її руку.\n– Ви мене не поважаєте!.. О! Дайте мені спокій! . .\nЯ зробив кілька кроків… Вона випросталась в кріслах, очі її заблищали…\nЯ зупинився, взявшись за ручку дверей і сказав:\n– Даруйте мені, княжна! Я вчинив як безумець… цього в іншій раз не станеться: я прийму свої заходи… Навіщо вам знати те, що відбувалося до цього часу в душі моїй! Ви цього ніколи не дізнаєтеся, і тим краще для вас. Прощайте.\nЙдучи, мені здається, я чув, що вона плакала.\nЯ до вечора блукав пішки по околицях Машук, стомився жахливо і, прийшовши додому, кинувся на ліжко у скоєному знемозі.\n– Чи правда, – запитав він, – що ви одружитеся з княжною Ліговском?\n– Все місто говорить, і всі мої хворі зайняті цією важливою новиною, а вже ці хворі такий народ: всі знають!\n“Це жарти Грушніцкого!” – Подумав я.\n– Щоб вам довести, доктор, хибність цих чуток, оголошую вам по секрету, що завтра я переїжджаю до Кисловодська…\n– І княгиня також?..\n– Ні, вона залишається ще на тиждень тут…\n– То ви не одружуєтеся?..\n– Доктор, доктор! подивіться на мене: невже я схожий на нареченого або на що-небудь подібне?\n– Я цього не кажу… але ви знаєте, є випадки… – Додав він, хитро посміхаючись, – в яких благородна людина зобов’язаний одружитися, і є матінки, які принаймні не попереджають цих випадків… Отже, я вам раджу, як приятель, бути обережніше! Тут, на водах, преопасний повітря: скільки я бачив прекрасних молодих людей, гідних кращої долі і виїжджали звідси прямо під вінець… Навіть, чи повірите, мене хотіли одружити! Саме. одна повітова матінка, у якої дочка була дуже бліда. Я мав нещастя сказати їй, що колір обличчя повернеться після весілля; тоді вона зі сльозами вдячності запропонувала мені руку своєї дочки і весь свій статок – 50 душ, здається. Але я відповідав, що я до цього не здатний…\nВернер пішов в повній впевненості, що він мене застеріг.\nЗ його слів я помітив, що про мене і княжну вже розпущені в місті різні погані чутки: це Грушніцкому даром не пройде!\nОсь вже три дні, як я в Кисловодську. Кожен день бачу Віру біля колодязя і на гуляння. Вранці, прокидаючись, сідаю біля вікна і наводжу лорнет на її балкон; вона давно вже одягнена і чекає умовного знака; ми зустрічаємося, ніби ненароком, в саду, який від наших будинків спускається до колодязя. Цілющий гірське повітря повернув їй колір обличчя і сили. Недарма Нарзан називається богатирських ключем. Тутешні жителі стверджують, що повітря Кисловодська розташовує до любові, що тут бувають розв’язки всіх романів, які коли-небудь починалися у підошви Машук. І справді, тут все дихає самотою; тут все таємничо – і густі сіни липових алей, які схиляються над потоком, який з шумом і піною, падаючи з плити на плиту, прорізується собі шлях між зеленіють горами, і ущелини, повні мглою і мовчанням, яких гілки розбігаються звідси на всі боки, і свіжість ароматичного повітря, обтяженого випарами високих південних трав і білої акації, і постійний, солодко-усипітельний шум студених струмків, які, зустрівшись в кінці долини, біжать дружно навзаводи і нарешті кидаються в Подкумок. З цього боку ущелині ширше і перетворюється на зелену балку; по ній в’ється курна дорога. Кожного разу, як я на неї гляну, мені все здається, що їде карета, а з вікна карети визирає рожеве личко. Вже багато карет проїхало по цій дорозі, – а тієї все немає. Слобідка, яка за фортецею, залюднилася; в ресторації, побудованої на пагорбі, в декількох кроках від моєї квартири, починають миготіти ввечері вогні крізь подвійний ряд тополь; шум і дзвін склянок лунає до пізньої ночі.\nНіде так багато не п’ють кахетинського вина і мінеральної води, як тут.\nАле змішувати два ці ремесла\nЄ темрява мисливців – я не з їх числа.\nГрушніцкій з своєї зграєю бушує кожен день в трактирі і зі мною майже не кланяється.\nВін тільки вчора приїхав, а встиг вже посваритися з трьома старими, які хотіли перш за його сісти у ванну: рішуче – нещастя розвивають у ньому войовничий дух.\nНарешті вони приїхали. Я сидів біля вікна, коли почув стук їх карети: в мене серце здригнулося… Що ж це таке? Невже я закоханий? Я так нерозумно створений, що цього можна від мене чекати.\nЯ у них обідав. Княгиня на мене дивиться дуже ніжно і не відходить від дочки… погано! Зате Віра ревнує мене до княжни: домігся ж я цього благополуччя! Чого жінка не зробить, щоб засмутити суперницю! Я пам’ятаю, одна мене покохала за те, що я любив іншу. Немає нічого парадоксальні жіночого розуму; жінок важко переконати в чому-небудь, треба їх довести до того, щоб вони переконали себе самі; порядок доказів, якими вони знищують свої попередження, дуже оригінальний; щоб вивчитися їх діалектиці, треба перекинути в умі своєму всі шкільні правила логіки. Наприклад, спосіб звичайний:\nЦя людина любить мене, але я заміжня: отже, не повинна його любити.\nЯ не повинна його любити, бо я заміжня, але він мене любить, – отже…\nТут кілька точок, бо розум вже нічого не говорить, а говорять здебільшого: мова, очі і слідом за ними серце, якщо є.\nЩо, якщо коли-небудь ці записки потраплять на очі жінці? “Наклеп!” – Закричить вона з обуренням.\nЗ тих пір, як поети пишуть і жінки їх читають (за що їм найглибша подяка), їх стільки разів називали ангелами, що вони справді, в простоті душевній, повірили цьому комплімент, забуваючи, що ті ж поети за гроші величали Нерона напівбогом…\nНе до речі було б мені говорити про них з такою злістю, – мені, який, крім їх, на світі нічого не любив, – мені, який завжди готовий був їм жертвувати спокоєм, честолюбством, життям… Але ж я не в припадку досади і ображеного самолюбства намагаюся сдернуть з них щось чарівне покривало, крізь яке лише звичний погляд проникає. Ні, все, що я говорю про них, є лише наслідок\nУма холодних спостережень\nІ серця гірких замет.\nЖінки повинні би бажати, щоб усі чоловіки їх так само добре знали, як я, тому що я люблю їх в сто разів більше з тих пір, як їх не боюся, і збагнув їх дрібні слабкості.\nДо речі: Вернер нещодавно порівняв жінок з зачарованим лісом, про який розповідає Тасс у своєму “Звільнений Єрусалимі”. “Тільки Приступи, – говорив він, – на тебе полетять з усіх сторін такі страхи, що не приведи Господи: борг, гордість, пристойність… Треба тільки не дивитися, а йти прямо, – мало-помалу чудовиська зникають, і відкривається перед тобою тиха і світла галявина, серед якої цвіте зелений мирт. Зате біда, якщо на перших кроках серце затремтить і обернешься назад! “\nСьогоднішній вечір був багатий подіями. Версти від Кисловодська, в ущелину, де протікає Подкумок, є скеля, звана Кільцем; це – ворота, утворені природою; вони підіймаються на високому пагорбі, і призахідне сонце крізь них кидає на світ свій останній полум’яний погляд. Численна кавалькада вирушила туди подивитися на захід сонця крізь кам’яне віконце. Ніхто з нас, по правді сказати, не думав про сонце. Я їхав біля княжни; повертаючись додому, треба було переїжджати Подкумок убрід. Гірські річки, найдрібніші, небезпечні, особливо тим, що дно їх – досконалий калейдоскоп: кожен день від напору хвиль воно змінюється; де був учора камінь, там нині яма. Я взяв під вуздечку коня княжни і звів її у воду, яка не була вище колін; ми тихенько стали порухатися навскіс проти течії. Відомо, що, переїжджаючи швидкі річки, не повинно дивитися на воду, бо зараз голова закрутиться. Я забув про це випередити княжну Мері.\nМи були вже на середині, в самій бистрині, коли вона раптом на сідлі похитнулась. “Мені погано!” – Промовила вона слабким голосом… Я швидко нахилився до неї, обгорнув рукою її гнучку талію. “Дивіться наверх! – Шепнув я їй, – це нічого, тільки не лякайтесь, бо я з вами”.\nЇй стало краще, вона хотіла звільнитися від моєї руки, але я ще міцніше обвив її ніжний м’який табору, моя щока майже торкалася її щоки; від неї віяло полум’ям.\n– Що ви зі мною робите? Боже мій!..\nЯ не звертав уваги на її трепет і збентежені, і губи мої торкнулися її ніжної щічки; вона здригнулась, але нічого не сказала; ми їхали ззаду; ніхто не бачив. Коли ми вибралися на берег, то всі пустилися риссю. Княжна втримала свого коня; я залишився біля неї, видно було, що її турбувало моє мовчання, але я присягнувся не говорити ні слова – з цікавості. Мені хотілося бачити, як вона виплутається з цього скрутного становища.\n– Чи ви мене зневажаєте, або дуже любите! – Сказала вона нарешті голосом, в якому були сльози. – Може бути, ви хочете посміятися з мене, збурити мою душу і потім залишити.-. Це було б так підло, так низько, що одне припущення… о ні! чи не так, – додала вона голосом ніжною дорученням, – чи не так, в мені немає нічого такого, що б виключало повагу? Ваш зухвалий вчинок… я повинна, я повинна вам його пробачити, тому що дозволила… Відповідайте, говорите ж, я хочу чути ваш голос!.. – В останніх словах було таке жіноче нетерпіння, що я мимоволі посміхнувся; на щастя, починало сутеніти. Я нічого не відповідав.\n– Ви мовчите? – Продовжувала вона, – ви, може, хочете, щоб я перша вам сказала, що я вас люблю?..\n– Чи хочете цього? – Продовжувала вона, швидко обернувшись до мене… У рішучості її погляду і голоси було щось страшне…\n– Навіщо? – Відповідав я, знизавши плечима.\nВона вдарила хлистом свого коня і пустилася щодуху по вузькій, небезпечної дорозі; це сталося так швидко, що я ледве міг її наздогнати, і те, коли вона вже вона приєдналася до решті суспільства. До самого будинку вона говорила і сміялася похвилинно. У її рухах було щось гарячкове; На мене не глянула жодного разу. Всі помітили цю незвичайну веселість. І княгиня в нутрі раділо, дивлячись на свою доньку, а в доньки просто нервово припадок: вона проведе ніч без сну і буде плакати. Ця думка мені доставляє неосяжне насолоду: є хвилини, коли я розумію Вампіра… А ще сливу добрим малим і добиваюся цієї назви!\nЗліз з коней, дами увійшли до княгині; я був схвильований і поскакав в гори розвіяти думки, що юрмилися в голові моїй. Росяний вечір дихав чарівної прохолодою. Місяць піднімалася з-за темних вершин. Кожен крок мого некованой коні глухо лунав в мовчанні ущелин; у водоспаду я напоїв коня, жадібно вдихнув у себе разів зо два свіже повітря південної ночі і пустився в дорогу назад. Я їхав через слобідку. Вогні починали згасати у вікнах; вартові на валу фортеці і козаки на навколишніх пікетах протяжно перегукувалися…\nВ одному з будинків слобідки, побудованому на краю обриву, зауважив я надзвичайний освітлення; за часами лунав незграйний гомін і крики, що викривають військову гулянку. Я сліз і підкрався до вікна; нещільно прітворенний ставень дозволив мені бачити посоловіли і розчути їхні слова. Говорили про мене.\nДрагунський капітан, розпалений вином, вдарив по столу кулаком, вимагаючи уваги.\n– Панове! – Сказав він, – це ні на що не схоже. Печоріна треба провчити! Ці петербурзькі слеткі завжди зазнається, поки їх не вдариш по носі! Він думає, що він тільки один і жив у світлі, тому що носить завжди чисті рукавички і вичищені чоботи.\n– І що за гордовита посмішка! А я впевнений між тим, що він боягуз, – так, боягуз!\n– Я думаю теж, – сказав Грушніцкій. – Він любить віджартовуватися. Я раз йому таких речей наговорив, що інший би мене порубав на місці, а Печорін все звернув в смішну сторону. Я, зрозуміло, його не викликав, тому що це було його справа, нехай не хотів і зв’язуватися…\n– Грушніцкій на нього злий за те, що він відбив у нього княжну, – сказав хтось.\n– Ще чого надумали! Я, правда, трошки волочився за княжною, та й зараз відстав, тому що не хочу одружитися, а компрометувати дівчину не в моїх правилах.\n– Та я вас запевняю, що він найперший боягуз, тобто Печорін, а не Грушніцкій, – о, Грушніцкій молодець, і до того ж він мій справжній друг! – Сказав знову драгунський капітан. – Панове! ніхто тут його не захищає? Ніхто? тим краще! Хочете випробувати його хоробрість? Це нас потішить…\n– Хочемо, тільки як?\n– А ось послухайте: Грушніцкій на нього особливо сердитий – йому перша роль! Він прискіпається до якої-небудь дурість і викличе Печоріна на дуель… Погодити; ось у цьому-то і штука… Викличе на дуель: добре! Все це – виклик, приготування, умови – буде як можна урочистіше і жахливіше, – я за це беруся; я буду твоїм секундантом, мій бідний друг! Добре! Тільки ось де карлючку: в пістолети ми не покладемо куль. Вже я вам відповідаю, що Печорін злякався – на шести кроках їх поставлю, чорт забирай! Чи згодні, панове?\n– Славно придумано! згодні! чому ж ні? – Пролунало з усіх боків.\n– А ти, Грушніцкій?\nЯ з трепетом чекав відповідь Грушніцкого; холодна злість опанувала мною при думці, що якщо б не випадок, то я міг би стати посміховиськом цих дурнів. Якщо б Грушніцкій не погодився, я кинувся б йому на шию. Але після деякого мовчання він встав з свого місця, простягнув руку капітанові і сказав дуже важливо: “Добре, я згоден”.\nВажко описати захват всієї чесної компанії.\nЯ повернувся додому, волнуемий двома різними почуттями. Перше було смуток. “За що вони всі мене ненавидять, – думав я. – За що? Образив чи я кого-небудь? Ні. Невже я належу до числа тих людей, яких один вид вже породжує недоброзичливість?” І я відчував, що отруйна злість мало-помалу наповнювала мою душу. “Бережися, пан Грушніцкій, – говорив я, походжаючи взад і вперед по кімнаті. – Зі мною отак не жартують. Ви дорого можете заплатити за схвалення ваших дурних товаришів. Я вам не іграшка!..\nЯ не спав всю ніч. До ранку я був жовтий, як помаранча.\nА вранці я зустрів княжну біля колодязя.\n– Ви хворі? – Сказала вона, пильно подивившись на мене.\n– Я не спав ніч.\n– І я також… я вас звинувачувала… може бути, марно? Але поясніть, я можу вам пробачити все…\n– Чи всі?..\n– Все… тільки говорите правду… тільки швидше… Бачте, я багато думала, намагалася пояснити, виправдати вашу поведінку, може бути, ви боїтеся перешкод з боку моїх рідних… це нічого, коли вони дізнаються… (Її голос затремтів) я їх вони ж нас ублагали. Або ваше власне становище… але знайте, що я всім можу пожертвувати для того, якого я люблю… О, відповідайте швидше, змилуйтесь… Ви мене не зневажаєте, чи не так? Вона схопила мене за руки. Княгиня йшла попереду нас з чоловіком Віри і нічого не бачила; але нас могли бачити що гуляють хворі, найцікавіші пліткарі з усіх цікавих, і я швидко звільнив свою руку від її пристрасного потиску.\n– Я вам скажу всю правду, – відповів я княжні, – не буду виправдовуватися, ні пояснювати своїх вчинків; я вас не люблю…\nЇї губи злегка зблідли…\n– Залиште мене, – сказала вона ледве виразно.\nЯ потиснув плечима, повернувся і пішов.\nЯ іноді себе зневажаю… Хіба не тому я зневажаю і інших?.. Я став не здатний до благородних поривів; я боюся здатися смішним самому собі. Інший би на моєму місці запропонував княжні Son coeur et sa fortune, 14 але треба мною слово Одружитися має якусь чарівну влада: як би пристрасно я ні любив жінку, якщо вона мені дасть тільки відчути, що я повинен з нею одружитися, – прости любов! моє серце перетворюється на камінь, і ніщо його не розігріє знову. Я готовий на всі жертви, крім цієї; двадцять разів життя своє, навіть честь поставлю на картку… але свободи моєї не продам. Чому я так дорожу нею? що мені в ній?.. куди я себе готую? чого я чекаю від майбутнього?.. Право, рівно нічого. Це якийсь вроджений страх, невимовну передчуття… Адже є люди, які несвідомо бояться павуків, тарганів, мишей… Признатися чи що?.. Коли я був ще дитиною, одна стара ворожила про мене моєї матері, вона мені передбачила мені смерть від злої дружини; це мене тоді глибоко вразило; в душі моїй народилося непереборне огиду до одруження… Тим часом щось мені говорить, що її передбачення збудеться, принаймні буду старатися, щоб воно збулося як можна пізніше.\nУчора приїхав сюди фокусник Апфельбаум. На дверях ресторації з’явилася довга афішка, що сповіщає поважній публіці про те, що вишеіменованний дивовижний фокусник, акробат, хімік і оптик буде мати честь дати чудове уявлення сьогоднішнього числа о восьмій годині вечора, в залі Благородного зборів (інакше – в ресторації); квитки по два рубля з половиною.\nВсі збираються йти дивитися дивного фокусника; навіть княгиня Ліговська, незважаючи на те, що дочка її хвора, взяла для себе квиток.\nНині після обіду я йшов повз вікна Віри; вона сиділа на балконі одна; мені до ніг впала записка:\n“Сьогодні о десятій годині вечора приходь до мене по великій сходах; чоловік мій поїхав до П’ятигорська і завтра вранці тільки повернеться. Моїх людей і покоївок не буде в домі: я їм всім роздала квитки, також і людям княгині. – Я чекаю тебе, приходь неодмінно “.\n“А-га, – подумав я, – нарешті-таки вийшло по-моєму”.\nО восьмій годині пішов я дивитися фокусника. Публіка зібралася в результаті дев’ятої подання почалося. В задніх рядах стільців дізнався я лакеїв і покоївок Віри і княгині. Всі були тут обмаль. Грушніцкій сидів у першому ряду з лорнетом. Фокусник звертався до нього щоразу, як йому потрібен був носову хустку, годинник, кільце і інше.\nГрушніцкій мені не кланяється вже кілька часу, а нині рази два подивився на мене досить зухвало. Все це йому пригадується, коли нам доведеться розплачуватися.\nУ результаті десятого я встав і вийшов.\nНа дворі було темно, хоч око виколи. Важкі, холодні хмари лежали на вершинах навколишніх гір: лише зрідка вмираючий вітер шумів вершинами тополь, що оточують ресторацію; біля вікон її юрмився народ. Я спустився з гори, і повернувши у ворота, додав кроку. Раптом мені здалося, що хтось іде за мною. Я зупинився і озирнувся. У темряві нічого не можна було розібрати, а проте я з обережності обійшов, ніби гуляючи, навколо будинку. Проходячи повз вікна княжни, я почув знову кроки за собою людина, чоловік, загорнутий у шинелю, пробіг повз мене. Це мене збентежило, а проте я прокрався до ганку і поспішно збіг на темну сходи. Двері відчинились; маленька ручка схопила мою руку…\n– Ніхто тебе не бачив? – Сказала пошепки Віра, притулившись до мене.\n– Тепер ти віриш, що я тебе люблю? О, я довго вагалася, довго мучилася… але ти з мене робиш усе, що хочеш.\nЇї серце сильно билося, руки були холодні як лід. Почалися закиди ревнощів, скарги, – вона вимагала від мене, щоб я їй у всьому зізнався, кажучи, що вона з покірністю перенесе мою зраду, тому що хоче єдино мого щастя. Я цьому не зовсім вірив, але заспокоїв її клятвами, обіцянками та інше.\n– Так ти не одружишся на Мері? не любиш її?.. А вона думає… Чи ти знаєш, вона закохана в тебе до божевілля, бідолашна!..\nБлизько двох годин після півночі я відчинив вікно і, зв’язавши дві шалі, спустився з верхнього балкона на нижній, дотримуючись за колону. У княжни ще горів вогонь. Щось мене штовхнуло до цього вікна. Завіса була не зовсім запнутих, і я міг кинути цікавий погляд в середину кімнати. Мері сиділа на своєму ліжку, схрестивши руки на колінах; її густе волосся були зібрані під нічним чепчики, обшитим мереживами, великий Пунцовий хустку покривав її білі плечі, її маленькі ніжки ховалися в строкатих перських туфлях. Вона сиділа нерухомо, опустивши голову на груди, перед нею на столику була розкрита книга, але очі її, нерухомі і повні невимовної смутку, здавалося, в сотий раз пробігали одну і ту ж сторінку, тоді як думки її були далеко…\nУ цю хвилину хтось ворухнувся за кущем. Я стрибнув з балкона на дерен. Невидима рука схопила мене за плече.\n– Ага! – Сказав грубий голос, – попався!.. будеш у мене до княжни ходити вночі!..\n– Тримай його міцніше! – Закричав другий, що вискочив з-за рогу.\nЦе були Грушніцкій і драгунський капітан.\nЯ вдарив останнього по голові кулаком, збив його з ніг і кинувся в кущі. Всі стежки саду, вкривав пологому проти наших будинків, були мені відомі.\n– Злодії! варта!.. – Кричали вони, пролунав рушничний постріл; димучий пиж впав майже до моїх ніг.\nЧерез хвилину я був уже в своїй кімнаті, роздягнувся і ліг. Навряд мій лакей замкнув двері на замок, як до мене почали стукати Грушніцкій і капітан.\n– Печорін! ви спите? тут ви?..- закричав капітан.\n– Вставайте! – Злодії… черкеси…\n– У мене нежить, – відповів я, – боюся застудитися.\nВони пішли. Даремно я їм відгукнувся: вони б ще з годину проіскалі мене в саду. Тривога між тим зробилася жахлива. З фортеці прискакав козак. Всі заворушилося; стали шукати черкесів у всіх кущах – і, зрозуміло, нічого не знайшли. Але багато хто, ймовірно, залишилися в твердому переконанні, що якщо б гарнізон показав більш хоробрості і поспішності, то принаймні зо два десятки хижаків залишилися б на місці.\nНині вранці біля колодязя тільки й було розмов, що про нічний напад черкесів. Випивши призначене число склянок Нарзан, пройшовшись разів десять по довгій липової алеї, я зустрів чоловіка Віри, який щойно приїхав з П’ятигорська. Він взяв мене під руку, і ми пішли в ресторацію снідати; він страшенно турбувався про дружину. “Як вона перелякалася нині вночі, – говорив він, – адже треба ж, щоб це сталося саме тоді, як я у відсутності”. Ми сіли снідати біля дверей, що ведуть в кутовий кімнату, де знаходилося чоловік десять молоді, в числі яких був і Грушніцкій. Доля вдруге доставила мені випадок підслухати розмову, який повинен був вирішити його долю. Він мене не бачив, і, відповідно, я не міг підозрювати умислу, але це тільки збільшувало його провину в моїх очах.\n– Так невже справді це були черкеси? – Сказав хтось, – чи бачив їх хто-небудь?\n– Я вам розповім всю історію, – відповідав Грушніцкій, – тільки, будь ласка, не видавайте мене, ось як це було: вчора одна людина, яку я вам не назву, приходить до мене і розповідає, що бачив в десятій годині вечора, як хто – то прокрався в дім до Ліговском. Треба вам зауважити, що княгиня була тут, а княжна будинку. Ось ми з ним і вирушили під вікна, щоб підстерегти щасливця.\nЗізнаюся, я злякався, хоча мій співрозмовник дуже був зайнятий своїм сніданком: він міг почути речі для себе досить неприємні, якщо б нерівномірно Грушніцкій відгадав істину; але засліплений ревнощами, він і не підозрював її.\n– Ось бачте, – продовжував Грушніцкій, – ми і відправилися, взявши з собою рушницю, заряджену холостим патроном, тільки так, щоб полякати. До двох годин чекали в саду. Нарешті – вже бог знає звідки він з’явився, тільки не з вікна, тому що воно не відчиняються, а має бути, він вийшов у скляні двері, що за колоною, – нарешті, кажу я, бачимо ми, сходить хто-то з балкона… Яка княжна? а? Ну, вже зізнаюся, московські панночки! після цього чого ж можна вірити? Ми хотіли його схопити, тільки він вирвався і, як заєць, кинувся в кущі, тут я з нього вистрілив.\nНавколо Грушніцкого пролунав крик недовірливості.\n– Ви не вірите? – Продовжував він, – даю вам чесне, благородне слово, що все це суща правда, і на доказ я вам, мабуть, назву цього пана.\n– Скажи, скажи, хто ж він! – Пролунало з усіх боків.\n– Печорін, – відповідав Грушніцкій.\nУ цю хвилину він підняв очі – я стояв у дверях проти нього, він страшенно почервонів. Я підійшов до нього і сказав повільно й виразно:\n– Мені дуже шкода, що я увійшов після того, як ви вже дали чесне слово на підтвердження самої огидною наклепу. Моя присутність позбавило б вас від зайвої підлості.\nГрушніцкій схопився з свого місця і хотів розпалився.\n– Прошу вас, – продовжував я тим же тоном, – прошу вас зараз же відмовитися від ваших слів, і ви дуже добре знаєте, що це вигадка. Я не думаю, щоб байдужість жінки до ваших блискучим достоїнств заслуговувало таке жахливе помсту. Подумайте гарненько: підтримуючи вашу думку, ви втрачаєте право на ім’я благородної людини і ризикуєте життям.\nГрушніцкій стояв переді мною, опустивши очі, в сильному хвилюванні. Але боротьба совісті з самолюбством була нетривала. Драгунський капітан, який сидів біля нього, штовхнув його ліктем; він здригнувся і швидко відповів мені, не піднімаючи очей:\n– Шановний пане, коли я що кажу, так я це думаю і готовий повторити… Я не боюся ваших погроз і готовий на все…\n– Останнє ви вже довели, – відповідав я йому холодно і, взявши під руку драгунського капітана, вийшов з кімнати.\n– Що вам потрібно? – Запитав капітан.\n– Ви приятель Грушніцкого – і, ймовірно, будете його секундантом?\nКапітан вклонився дуже важливо.\n– Ви вгадали, – відповів він, – я навіть зобов’язаний бути його секундантом, тому що образа, нанесена йому, відноситься і до мене: я був з ним вчора вночі, – додав він, випрямляючи свій сутулуватий табору.\n– А! так це вас ударив я так незручно по голові?\nВін пожовтів, посинів; прихована злість зобразив на обличчі його.\n– Я буду мати честь прислати до вас ноніче мого секунданта, – додав я, вклонившись дуже чемно і показуючи вигляд, ніби не звертаю уваги на його сказ.\nНа ганку ресторації я зустрів чоловіка Віри. Здається, він мене чекав.\n– Шляхетний юначе! – Сказав він, з сльозами на очах. – Я все чув. Ото який мерзотник! невдячний!.. Приймай їх після цього в порядна дім! Слава богу, у мене немає дочок! Але вас нагородить та, для якої ви ризикуєте життям. Будьте впевнені в моїй скромності до пори до часу, – продовжував він. – Я сам був молодий і служив у військовій службі: Я знаю, що в ці справи не має втручатися. Прощайте.\nБідолаха! радіє, що у нього немає дочок…\nЯ пішов прямо до Вернера, застав його будинку і розповів йому все – відносини мої до Віри і княжні і розмова, підслухана мною, з якого я довідався намір цих панів подуріти мене, змусивши стрілятися холостими зарядами. Але тепер справа виходило їх кордонів жарти: вони, ймовірно, не очікували такої розв’язки. Доктор погодився бути моїм секундантом; я дав йому кілька настанов щодо умов поєдинку, він повинен був наполягти на тому, щоб справа обійшлася як можна таємничість, тому що, хоч я коли завгодно готовий піддавати себе смерті, але нітрохи не розташований зіпсувати назавжди свою майбутність в тутешньому світі.\nПісля цього я пішов додому. Через годину лікар повернувся зі своєї експедиції.\n– Проти вас точно є змова, – сказав він. – Я знайшов у Грушніцкого драгунського капітана і ще одного пана, якого прізвища не пам’ятаю. Я на хвилину зупинився в передній, щоб зняти калоші. У них був жахливий шум і суперечка… “Ні за що не погоджуся, – говорив Грушніцкій, – він мене образив публічно; тоді було зовсім інше…” – Що тобі? – Відповів капітан, – я все беру на себе. Я був секундантом на п’яти дуелях і вже знаю, як це влаштувати. Я все добре обміркував. Будь ласка, тільки мені не заважай. Настрахати не зле. А навіщо піддавати себе небезпеки, якщо можна позбутися?.. ” У цю хвилину я сходив. Вони замовкли. Переговори тривали наші досить довго; нарешті ми вирішили справу ось як: верст за п’ять звідси є глухе ущелину; вони туди поїдуть завтра о четвертій годині ранку, а ми виїдемо півгодини після них; стрілятися будете на шести кроках – цього вимагав Грушніцкій. Вбитого – на рахунок черкесів. Тепер ось які у мене підозри: вони, тобто секунданти, повинно бути, кілька змінили свій колишній план і хочуть зарядити кулею один пістолет Грушніцкого. Це трошки схоже на вбивство, але у воєнний час, і особливо в азіатській війні, хитрості дозволяються; тільки Грушніцкій, здається, благородніша своїх товаришів. Як ви думаєте? Чи повинні ми показати їм, що здогадалися?\n– Ні за що на світі, доктор! будьте спокійні, я їм не піддамся.\n– Що ж ви хочете робити?\n– Це моя таємниця.\n– Дивіться не попадіться… адже на шести кроках!\n– Доктор, я вас чекаю завтра о 4:00; коні будуть готові… Прощайте.\nЯ до вечора просидів вдома, зачинившись у своїй кімнаті. Приходив лакей звати мене до княгині, – я звелів сказати, що хворий.\nДві години ночі… не спиться… А треба було б заснути, щоб завтра рука не тремтіла. Втім, на шести кроках промахнутися важко. А! пан Грушніцкій! ваша містифікація вам не вдасться… ми поміняємося ролями: тепер мені доведеться відшукувати на вашому блідому обличчі ознаки таємного страху. Навіщо ви самі призначили ці фатальні шість кроків? Ви думаєте, що я вам без спору підставлю свій лоб… але ми кинемо жереб!.. і тоді… тоді… що, якщо його щастя перетягне? якщо моя зірка нарешті мені змінить?.. І не дивно: вона так довго служила вірно моїм примхам; на небесах не більш постійності, ніж на землі.\nЩо ж? померти так померти! втрата для світу невелика; та й мені самому порядно вже нудно. Я – як людина, позіхають на балі, який не їде спати тільки тому, що ще немає його карети. Але карета готова… прощайте!..\nПробігаю в пам’яті все моє минуле і запитую себе мимоволі: навіщо я жив? для якої мети я народився?.. А, мабуть, вона існувала, і, мабуть, було мені призначення висока, тому що я відчуваю в душі моєї сили неосяжні… Але я не вгадав цього призначення, я захопився приманками пристрастей порожніх і невдячних; з горнила їх я вийшов сильний та холодний, як залізо, але втратив навіки запал благородних прагнень – кращий світло життя. І з тієї пори скільки разів вже я грав роль сокири в руках долі! Як знаряддя страти, я спадала на голову приречених жертв, часто без злоби, завжди без жалю… Моя любов нікому не принесла щастя, тому що я нічим не жертвував для тих, кого любив: я любив для себе, для власного задоволення: я тільки задовольняв дивну потреба серця, з жадібністю поглинаючи їхні почуття, їх радощі і страждання – і ніколи не міг насититися. Так, Відчуваючи докори голодом в знемозі засинає і бачить перед собою розкішні страви і шипучі вина; він пожирає із захопленням повітряні дари уяви, і йому здається легше; але тільки прокинувся – мрія зникає… залишається подвоєний голод і відчай!\nІ, може бути, я завтра помру!.. і не залишиться на землі жодного істоти, яка б зрозуміло мене абсолютно. Одні шанують мене гірше, інші краще, ніж я справді… Одні скажуть: він був добрий малий, інші – мерзотник. І те і інше буде неправдою. Після цього варто чи праці жити? а все живеш – із цікавості: очікуєш чогось нового… Смішно й прикро!\nОсь уже півтора місяця, як я у фортеці N; Максим Максимович пішов на полювання… я один; сиджу біля вікна; сірі хмари закрили гори до підошви; сонце крізь туман здається жовтою плямою. Холодно, вітер свище і коливає віконниці… Нудно! Стану продовжувати свій журнал, перерваний стількома дивними подіями.\nПеречитую останню сторінку: смешно! Я думав померти; це було неможливо: я ще не осушив чаші страждань, і тепер відчуваю, що мені ще довго жити.\nЯк все минуле ясно і різко отлілось в моїй пам’яті! Ні одної риси, ні одного відтінку не стер час!\nЯ пам’ятаю, що в продовження ночі, яка передувала поєдинку, я не спав ні хвилини. Писати я не міг довго: таємне занепокоєння мною опанувало. З годину я ходив по кімнаті; потім сів і відкрив роман Вальтера Скотта, що лежав у мене на столі: то були “Шотландські пуритани”; я читав спочатку з зусиллям, потім забувся, захоплений чарівним вигадкою… Невже шотландському барду на тім світі не платять за кожну хвилину втішну, яку дарує його книга?..\nНарешті розвиднілось. Нерви мої заспокоїлися. Я подивився у дзеркало; тьмяна блідість покривала лице моє, зберігає сліди болісною безсоння; але очі, хоча оточені коричневої тінню, блищали гордо і невблаганно. Я залишився задоволений собою.\nЗвелівши сідлати коней, я одягнувся і втік до купальні. Занурюючись у холодний окріп Нарзан, я відчував, як тілесні і душевні сили мої поверталися. Я вийшов з ванни свіжий і бадьорий, як ніби збирався на бал. Після цього говорите, що душа не залежить від тіла!..\nПовернувшись, я знайшов у себе доктора. На ньому були сірі рейтузи, Архалук і черкеська шапка. Я розреготався, побачивши цю маленьку фігурку під величезною кошлатою шапкою: у нього обличчя зовсім не войовниче, а цього разу воно було ще довшим звичайного.\n– Чого це ви так сумні, доктор? – Сказав я йому. – Хіба ви сто разів не проводжали людей на той світ з найбільшим байдужістю? Уявіть, що у мене жовчна гарячка; я можу видужати, можу і померти; те й інше в порядку речей; намагайтеся дивитися на мене, як на пацієнта, одержимого хворобою, вам ще невідомої, – і тоді ваше цікавість збудиться до вищого ступеня; ви можете надо мною зробити тепер кілька важливих фізіологічних спостережень… Очікування насильницької смерті не є вже справжня хвороба?\nЦя думка вразила лікаря, і він розвеселився.\nМи сіли верхи; Вернер вчепився за поводи обома руками, і ми пустилися, – миттю проскакали повз фортеці через слобідку і в’їхали в ущелину, по якому вився шлях, полузаросшая високою травою і щохвилини перетинаємося галасливим струмком, через який треба було переправлятися вбрід, на превеликий відчаю доктора, тому що кінь його кожного разу у воді зупинялася.\nЯ не пам’ятаю ранку понад блакитного і свіжого! Сонце ледве робив із-за зелених вершин, і злиття теплоти його променів із умираючою прохолодою ночі наводило на всі почуття, якусь солодку млість; в ущелині не проникав ще радісний промінь молодого дня; він золотив тільки верхи скель, що висять з обох сторін над нами ; густоліственние кущі, що ростуть у їх глибоких тріщинах, при найменшому подиху вітру обсипали нас срібним дощем. Я пам’ятаю – цього разу, більше ніж коли-небудь раніше, я любив природу. Як цікаво вдивлятися кожну росинку, тремтяча на широкому листку виноградному і яка відображає мільйони райдужних променів! як жадібно зір мій намагався проникнути в димний далечінь! Там шлях усе ставав вже, стрімчаки синє й страшніше, і, нарешті, вони, здавалося, сходилися непроникною стіною. Ми їхали мовчки.\n– Написали ви свій заповіт? – Раптом запитав Вернер.\n– А якщо будете вбиті?..\n– Спадкоємці знайдуться самі.\n– Невже у вас немає друзів, яким би ви хотіли послати своє останнє “прощай”?..\n– Невже немає на світі жінки, якій ви хотіли б залишити що-небудь на пам’ять?..\n– Чи хочете, доктор, – відповів я йому, – щоб я розкрив вам мою душу?.. Бачите, я вижив з тих років, коли вмирають, вимовляючи ім’я своєї люб’язною і заповідаючи другу клаптик напомаджений або ненапомаженних волосся. Думаючи про близьку і можливої смерті, я думаю про одне собі: інші не роблять і цього. Друзі, які завтра мене забудуть або, гірше, зведуть на мій рахунок бозна-які небилиці, жінки, які, обіймаючи іншого, будуть сміятися з мене, щоб не порушити в ньому ревнощів до покійному, – бог з ними! З життєвої бурі я виніс лише кілька ідей – і жодного почуття. Я давно вже живу не серцем, а головою. Я зважую, розбираю свої власні пристрасті і вчинки з суворим цікавістю, але без участі. У мені дві людини: один живе в повному розумінні цього слова, другий мислить і судить його; перший, бути може, через годину попрощається з вами і світом навіки, а другий… другий? Подивіться, доктор: чи бачите ви, на скелі направо чорніють три фігури? Це, здається, наші супротивники?..\nУ підошви скелі в кущах були прив’язані троє коней; ми своїх прив’язали тут же, а самі по вузькій стежині підійнялися на майданчик, де чекав нас Грушніцкій з драгунським капітаном і іншим своїм секундантом, якого звали Іваном Гнатовичем; прізвища його я ніколи не чув.\n– Ми давно вже вас чекаємо, – сказав драгунський капітан з іронічною посмішкою.\nЯ вийняв годинник і показав йому.\nВін вибачився, кажучи, що його годинник йдуть.\nКілька хвилин тривало скрутне мовчання; нарешті доктор перервав його, звернувшись до Грушніцкому.\n– Мені здається, – сказав він, – що, показавши обидва готовність битися і заплативши цим борг умовами честі, ви б могли, панове, порозумітися і закінчити цю справу полюбовно.\n– Я готовий, – сказав я.\nКапітан моргнув Грушніцкому, і цей, думаючи, що я Трушу, прийняв гордий вигляд, хоча до цього хвилини тьмяна блідість покривала його щоки. З тих пір, як ми приїхали, він у перший раз підняв на мене очі, але в погляді його було якийсь неспокій, що викривають внутрішню боротьбу.\n– Поясніть ваші умови, – сказав він, – і все, що я можу для вас зробити, то будьте впевнені…\n– Ось мої умови: ви нині ж публічно відмовитеся від своєї наклепів і будете просити у мене вибачення…\n– Шановний пане, я дивуюся, як ви смієте мені пропонувати такі речі?..\n– Що ж я вам міг запропонувати, крім цього?..\n– Ми будемо стрілятися…\nЯ потиснув плечима.\n– Мабуть, тільки подумайте, що один з нас неодмінно буде убитий.\n– Я бажаю, щоб це були ви…\n– А я так упевнений в протилежному…\nВін зніяковів, почервонів, потім вимушено зареготав.\nКапітан взяв його під руку і відвів убік; вони довго шепотілися. Я приїхав в досить миролюбний настрої, але все це починало мене дратувати.\nДо мене підійшов доктор.\n– Послухайте, – сказав він з явним занепокоєнням, – ви, мабуть, забули про їх змова?.. Я не вмію зарядити пістолета, але в цьому випадку… Ви дивний чоловік! Скажіть їм, що ви знаєте їх намір, і вони не посміють… Що за охота! підстрелять вас як птаха…\n– Будь ласка, не хвилюйтеся, доктор, і чекайте… Я все так домовлюся, що на їхньому боці не буде ніякої вигоди. Дайте їм пошептатися…\n– Панове, це стає нудно! – Сказав я їм голосно, – битися так битися, і ви мали час вчора наговоритися…\n– Ми готові, – відповів капітан. – Ставайте, панове!.. Доктор, будьте ласкаві відміряти шість кроків…\n– Ставайте! – Повторив Іван Ігнатьіч пискливим голосом.\n– Дозвольте! – Сказав я, – ще одна умова, бо на те ми будемо битися на смерть, то ми зобов’язані зробити все можливе, щоб це залишилося таємницею і щоб секунданти наші не були у відповідальності. Чи згодні ви?..\n– Цілком згодні.\n– Отже, ось що я придумав. Чи бачите на вершині цієї прямовисної скелі, направо, вузеньку майданчик? звідти до низу буде сажнів тридцять, якщо не більше; внизу гостре каміння. Кожен з нас стане на самому краю майданчика; таким чином, навіть легка рана смертельна буде: це має бути згідно з вашим бажанням, тому що ви самі призначили шість кроків. Той, хто буде поранений, полетить неодмінно вниз і розіб’ється вщент; кулю доктор вийме. І тоді можна буде дуже легко пояснити цю раптову смерть невдалим стрибком. Ми кинемо жереб, кому першому стріляти. Оголошую вам на закінчення, що інакше я не буду битися.\n– Мабуть! – Сказав драгунський капітан, подивившись виразно на Грушніцкого, який кивнув головою на знак згоди. Обличчя його щохвилини змінювалося. Я його поставив у скрутне становище. Стріли при звичайних умовах, він міг цілити мені в ногу, легко мене поранити і задовольнити таким чином свою помсту, не обтяжуючи занадто своєї совісті, але тепер він мав вистрілити в повітря, або зробитися вбивцею, або, нарешті, залишити свій підлий задум і піддатися однаковою зі мною небезпеки. У цю хвилину я не бажав би бути на його місці. Він відвів капітана в бік, і став говорити йому що-то з великим запалом; я бачив, як посинілі губи його тремтіли, але капітан від нього відвернувся з презирливою посмішкою. “Ти дурень! – Сказав він Грушніцкому досить голосно, – нічого не розумієш! Отправімтесь ж, панове!”\nВузька стежка вела між кущами на крутизну; уламки скель становили хиткі щаблі цієї природної сходи; чіпляючись за кущі, ми стали дертися. Грушніцкій йшов попереду, за ним його секунданти, а потім ми з доктором.\n– Я вам дивуюся, – сказав доктор, потиснувши мені міцно руку. – Дайте помацати пульс!.. О-го! гарячковий!.. але на обличчі нічого не помітно… тільки очі у вас блищать яскравіше звичайного.\nРаптом дрібні камені з шумом покотилися нам під ноги. Що це? Грушніцкій спіткнувся, гілка, за яку він учепився, зламу, і він скотився б вниз на спині, якщо б його секунданти не підтримали.\n– Бережіться! – Закричав я йому, – не падайте заздалегідь; це погана прикмета. Згадайте Юлія Цезаря!\nОсь ми піднялися на вершину видатної скелі: майданчик була покрита дрібним піском, наче навмисне для поєдинку. Кругом, гублячись у золотому тумані ранку, тіснилися вершини гір, як незліченну стадо, і Ельборус на півдні вставав білою громадою, замикаючи ланцюг льодистого вершин, між яких вже бродили волокнисті хмари, що набігли зі сходу. Я підійшов до краю майданчика і подивився вниз, голова трохи у мене не закрутилася, там внизу здавалося темно і холодно, як у гробі; моховитий зубці скель, скинутих грозою і часом, чекали своєї здобичі.\nМайданчик, на якому ми повинні були битися, зображала майже правильний трикутник. Від видатного кута відміряли шість кроків і вирішили, що той, кому доведеться першим зустріти ворожий вогонь, стане на самому кутку, спиною до прірви; якщо він не буде убитий, то противники поміняються місцями.\nЯ зважився надати всі вигоди Грушніцкому; я хотів випробувати його; в душі його могла прокинутися іскра великодушності, і тоді все владналося б на краще, але самолюбство і слабкість характеру повинні були торжествувати… Я хотів дати собі повне право не щадити його, якщо б доля мене помилувала. Хто не укладав таких умов з своєю совістю?\n– Киньте жереб, доктор! – Сказав капітан.\nДоктор вийняв з кишені срібну монету і підняв її догори.\n– Грати! – Закричав Грушніцкій поспішно, як людина, якого раптом розбудив дружній поштовх.\n– Орел! – Сказав я.\nМонета звилася і впала брязкаючи; всі кинулися до неї.\n– Ви щасливі, – сказав я Грушніцкому, – вам стріляти першим! Але пам’ятайте, що якщо ви мене не вб’єте, то я не промахнусь – даю вам чесне слово.\nВін почервонів, йому було соромно вбити людину беззбройного; я дивився на нього пильно; з хвилину мені здавалося, що він кинеться мені до ніг, благаючи про прощення, але як зізнатися в такому підлому умисел?.. Йому залишалося одне засіб – вистрілити в повітря, бо я був упевнений, що він вистрілить на повітря! Одне могло цьому перешкодити: думка, що я вимагатиму вторинного поєдинку.\n– Пора! – Шепнув мені доктор, смикаючи за рукав, – якщо ви тепер не скажете, що ми знаємо їхні наміри, то все пропало. Подивіться, він вже заряджає… якщо ви нічого не скажете, то я сам…\n– Ні за що на світі, доктор! – Відповідав я, тримаючи його за руку, – ви все зіпсуєте, і ви мені дали слово не заважати… Яке вам діло? Може бути, я хочу бути вбитий…\nВін подивився на мене з подивом.\n– О, це інше!.. тільки на мене на тому світі не скаржтеся…\nКапітан тим часом зарядив свої пістолети, подав один Грушніцкому, з усмішкою шепнув йому щось; другий мені.\nЯ став на розі майданчики, міцно впершись лівою ногою в камінь і нахилившись трохи наперед, щоб у разі легкої рани не перекинутися тому.\nГрушніцкій став проти мене і на даний знак почав піднімати пістолет. Коліна його тремтіли. Він цілився мені прямо в лоб…\nНевимовну сказ закипіло в грудях моїх.\nРаптом він опустив дуло пістолета і, збліднувши як полотно, повернувся до свого секунданта.\n– Не можу, – сказав він глухим голосом.\n– Боягуз! – Відповідав капітан.\nПостріл пролунав. Куля подряпала мені коліно. Я мимоволі зробив кілька кроків вперед, щоб швидше віддалитися від краю.\n– Ну, брат Грушніцкій, шкода, що промахнувся! – Сказав капітан, – тепер твоя черга, ставай! Обійми мене раніше: ми вже не побачимось! – Вони обнялися; капітан ледве міг утриматися від сміху. – Не бійся, – додав він, хитро глянувши на Грушніцкого, – все дурниця на світі!.. Натура – дура, доля – індичка, а життя – копійка!\nПісля цієї трагічної фрази, сказаної з пристойною важливістю, він відійшов на своє місце; Іван Ігнатьіч зі сльозами обняв також Грушніцкого, і ось він залишився один проти мене. Я до сих пір намагаюся пояснити собі, якого роду почуття кипіло тоді в моїх грудях: то було і досада ображеного самолюбства, і презирство, і злість, що народжувалися від думки, що ця людина, тепер з такою впевненістю, з такою спокійною зухвалістю на мене дивиться, дві хвилини тому, не піддаючи себе ніякої небезпеки, хотів мене вбити як собаку, бо поранений у ногу трохи сильніше, я б неодмінно звалився з кручі.\nЯ кілька хвилин дивився йому пильно в обличчя, намагаючись помітити хоч легкий слід каяття. Але мені здалося, що він утримував посмішку.\n– Я вам раджу перед смертю помолитися богу, – сказав я йому тоді.\n– Не журіться про моїй душі більше ніж про свою власну. Про один вас прошу: стріляйте швидше.\n– І ви не відмовляєтеся від своєї наклепу? не просіть у мене пробачення?.. Подумайте гарненько: чи не говорить вам що-небудь совість?\n– Пане Печорін! – Закричав драгунський капітан, – ви тут не для того, щоб сповідувати, дозвольте вам зауважити… Кончімте швидше; нерівномірно хто-небудь проїде по ущелині – і нас побачать.\n– Добре, доктор, підійдіть до мене.\nДоктор підійшов. Бідний доктор! він був блідіший, ніж Грушніцкій десять хвилин тому.\nНаступні слова я вимовив навмисне з розстановкою, голосно і виразно, як вимовляють смертний вирок:\n– Доктор, ці панове, ймовірно, поспіхом, забули покласти кулю в мій пістолет: прошу вас зарядити його знову, – і добре!\n– Не може бути! – Кричав капітан, – не може бути! я зарядив обидва пістолета; хіба що з вашого куля викотилася… це не моя вина! – А ви не маєте права перезаряджати… ніякого права… це абсолютно проти правил, бо я не дозволю…\n– Добре! – Сказав я капітанові, – якщо так, то ми будемо з вами стрілятися на тих же умовах… Він зам’явся.\nГрушніцкій стояв, опустивши голову на груди, змішаний і похмурий.\n– Облиш їх! – Сказав він нарешті капітану, який хотів вирвати пістолет мій з рук доктора… – Адже ти сам знаєш, що вони праві.\nДаремно капітан робив йому різні знаки, – Грушніцкій не хотів і дивитися.\nТим часом доктор зарядив пістолет і подав мені. Побачивши це, капітан плюнув і тупнув ногою.\n– Дурний же ти, братику, – сказав він, – вульгарний дурень!.. Уж поклався на мене, так слухай у всьому… Заслузі же тобі! коліти собі, як муха… – Він відвернувся і, відходячи, пробурмотів: – А все-таки це абсолютно проти правил.\n– Грушніцкій! – Сказав я, – ще є час; відмовся від своєї наклепу, і я тобі пробачу всі. Тобі не вдалося мене подуріти, і моє самолюбство задоволено; – згадай – ми були колись друзями…\n– Стріляйте! – Відповідав він, – я себе зневажаю, а вас ненавиджу. Якщо ви мене не вб’єте, я вас заріжу вночі з-за рогу. Нам на землі удвох немає місця…\nКоли дим розсіявся, Грушніцкого на майданчику не було. Тільки прах легким стовпом ще вився на краю обриву.\nВсі в один голос скрикнули.\n– Finita la comedia! 15 – сказав я доктору.\nВін не відповідав і з жахом одвернувся.\nЯ знизав плечима і розкланявся з секундантам Грушніцкого.\nСпускаючись по стежці вниз, я помітив між скельними щілинами закривавлений труп Грушніцкого. Я мимоволі заплющив очі… Відв’яжіть коня, я кроком пустився додому. У мене на серці був камінь. Сонце здавалося мені тьмяно, промені його мене не гріли.\nНе доїжджаючи слобідки, я повернув направо по ущелині. Вид людини був би мені тягот: я хотів бути один. Кинувши поводи і опустивши голову на груди, я їхав довго, нарешті опинився в місці, мені зовсім не знайомому; я повернув коня назад, і почав шукати дорогу, і вже сонце сідало, коли я під’їхав до Кисловодськ, змучений, на змученій коні.\nЛакей мій сказав мені, що заходив Вернер, і подав мені дві записки: одну від нього, іншу… від Віри.\nЯ роздрукував першу, вона була наступного змісту:\n“Все влаштовано як можна краще: тіло привезено спотворене, куля з грудей вийнята. Всі впевнені, що причиною його смерті нещасний випадок; тільки комендант, якому, ймовірно, відома ваша сварка, похитав головою, але нічого не сказав. Доказів проти вас немає ніяких, і ви можете спати спокійно… якщо можете… Прощайте… “\nЯ довго не наважувався відкрити другу записку… Що могла вона мені писати?.. Важке передчуття хвилювало мою душу.\nОсь воно, цей лист, якого кожне слово незабутнє врізалося в моїй пам’яті:\n“Я пишу до тебе в повній впевненості, що ми ніколи більше не побачимось. Кілька років тому, розлучаючись з тобою, я думала те ж саме, але неба було завгодно випробувати мене вдруге, бо я не винесла цього випробування, моє слабке серце підкорилося знову знайомому голосу… ти не будеш зневажати мене за це, чи не так? Цей лист буде разом прощанням і сповіддю: я зобов’язана сказати тобі все, що накопичилося на моєму серці з тих пір, як воно тебе любить. Я не стану звинувачувати тебе – ти вчинив мені, як зробив би кожен інший чоловік: ти любив мене як власність, як джерело радощів, тривог і печалей, що змінюються взаємно, без яких життя нудне і одноманітне. Я це зрозуміла спочатку… Але ти був нещасливий, і я пожертвувала собою, сподіваючись, що коли-небудь ти оціниш мою жертву, що коли-небудь ти зрозумієш мою глибоку ніжність, не залежну ні від яких умов. минуло з тих пір багато часу: я проникла у всі таємниці своєї душі… і переконалася, що то була надія даремна. Гірко мені було! Але моя любов зрослася з душею моєю: вона потемніла, але не згасла.\nМи розлучаємося навіки; проте ти можеш бути впевнений, що я ніколи не буду любити іншого: моя душа виснажила на тебе всі свої скарби, свої сльози і надії. Любила раз тебе не може дивитися без деякого презирства на інших чоловіків, не тому, щоб ти був краще їх, о ні! але в твоїй природі є щось особливе, тобі одному властиве, щось горде і таємниче; в твоєму голосі, що б ти не говорив, є влада непереможна; ніхто не вміє так постійно хотіти бути коханим; ні в кому зло не буває так привабливо, нічий погляд не обіцяє стільки блаженства, ніхто не вміє краще користуватися своїми перевагами і ніхто не може бути так істинно нещасливий, як ти, тому що ніхто стільки не намагається запевнити себе в протилежному.\nТепер я повинна тобі пояснити причину мого поспішного від’їзду; вона тобі здасться маловажно, тому що стосується до однієї мене.\nНині вранці мій чоловік увійшов до мене і розповів про твою сварку з Грушніцкім. Видно, я дуже змінилася в обличчі, тому що він довго й пильно дивився мені в очі; я ледь не впала без пам’яті при думці, що ти сьогодні повинен битися і що я цьому причиною; мені здавалося, що я зійду з розуму… але тепер, коли я можу розмірковувати, я впевнена, що ти залишишся живим: неможливо, щоб ти помер без мене, неможливо! Мій чоловік довго ходив по кімнаті, бо я не знаю, що він мені казав, не пам’ятаю, що я йому відповідала… вірно, я йому сказала, що я тебе люблю… Пам’ятаю тільки, що під кінець нашої розмови він образив мене жахливим словом і вийшов. Я чула, як він велів закладати карету… Ось вже три години, як я сиджу біля вікна і чекаю твого повернення… Але ти живий, ти не можеш померти!.. Карета майже готова… Прощай, прощай… Я загинула, – але що за горе?.. Якщо б я могла бути впевнена, що ти завжди мене будеш пам’ятати, – не кажу вже любити, – ні, тільки пам `ятати… Прощавай; йдуть… я повинна заховати лист…\nЧи не правда, ти не любиш Мері? ти не одружишся на ній? Послухай, ти повинен мені принести цю жертву: я для тебе втратила все на світі… “\nЯ як божевільний вискочив на ганок, стрибнув на свого Черкеса, якого водили по двору, і пустився щодуху по дорозі до П’ятигорська. Я нещадно поганяв змученого коня, який, хриплячи і весь у піні, мчав мене по кам’янистій дорозі.\nСонце вже сховалося в чорній хмарі, яка відпочивала на гребені західних гір; в ущелину стало темно і сиро. Подкумок, пробираючись по камінню, ревів глухо й одноманітно. Я скакав, задихаючись від нетерплячки. Думка не застати вже її в П’ятигорську молотком вдаряла мені в серце! – Одну хвилину, ще одну хвилину бачити її, попрощатися, потиснути їй руку… Я молився, проклинав плакав, сміявся… немає, ніщо не висловить мого неспокою, відчаю!.. При можливості втратити її навіки Віра стала для мене дорожче всього на світі – дорожче за життя, честі, щастя! Бог знає, які дивні, які скажені задуми роїлися в голові моїй… І між тим я все скакав, поганяючи нещадно. І ось я став помічати, що кінь мій важче дихає; він разів зо два вже спотикнулся на рівному місці… Залишалося п’ять верст до Ессентуков – козачої станиці, де я міг пересісти на другого коня.\nВсе було б врятовано, якби у мого коня дістало сил ще на десять хвилин! Але раптом підводячись з невеликого яру, при виїзді з гір, на крутому повороті, він навзнак. Я проворно зіскочив, хочу підняти його, смикаю за повід – дарма: ледве чутний стогін вирвався крізь зціплені зуби його; через кілька хвилин він здох; я залишився в степу один, втративши останню надію; спробував йти пішки – ноги мої підкосилися; виснажений тривогами дня і безсонням, я впав на мокру траву і як дитина заплакав.\nІ довго я лежав нерухомо і плакав гірко, не намагаючись утримувати сліз і ридань, я думав, груди моя розірветься; вся моя твердість, все моє холоднокровність – зникли як дим. Душа знесилила, розум замовк, і якщо б в цю хвилину хто-небудь мене побачив, він би з презирством відвернувся.\nКоли нічна роса і гірський вітер освіжили мою гарячу голову і думки прийшли в звичайний порядок, то я зрозумів, що гнатися за загиблим щастям марно і безглуздо. Чого мені ще треба? – Її бачити? – Навіщо? чи не все кінчено між нами? Один гіркий прощальний поцілунок не збагатило моїх спогадів, а після нього нам тільки важче буде розлучатися.\nМені, однак, приємно, що я можу плакати! Втім, може бути, цьому причиною засмучені нерви, ніч, проведена без сну, дві хвилини проти дула пістолета і порожній шлунок.\nВсе на краще! це нове страждання, кажучи військовим стилем, зробило в мені щасливу диверсію. Плакати здорово, і потім, ймовірно, якщо б я не проїхався верхи і не був примушений на зворотному шляху пройти п’ятнадцять верст, то і цю ніч сон не стулив би моїх очей.\nЯ повернувся до Кисловодська о п’ятій годині ранку, кинувся на ліжко і заснув сном Наполеона після Ватерлоо.\nКоли я прокинувся, на дворі вже було темно. Я сів біля відчиненого вікна, розстебнув Архалук – і гірський вітер освіжив груди мою, ще не заспокоєну важким сном втоми. Вдалині за річкою, крізь верхи густих лип, її хоронителем, миготіли вогні в будовах фортеці і слобідки. На подвір’ї у нас все було тихо, в будинку Ольги було темно.\nЗійшов доктор: лоб у нього був Щораз похмурий, і він, проти звичаю, не простягнув мені руки.\n– Звідки ви, доктор?\n– Від княгині Ліговском; дочка її хвора – розслаблення нервів… Та не в цьому справа, а от що: начальство здогадується, і хоча нічого не можна довести позитивно, проте я вам раджу бути обережнішими. Княгиня мені говорила нині, що вона знає, що ви стрілялися за її дочка. Їй все цей дідок розповів… як пак його? Він був свідком вашої сутички з Грушніцкім в ресторації. Я прийшов вас попередити. Прощайте. Може бути, ми більше не побачимося, вас ушлют куди-небудь.\nВін на порозі зупинився: йому хотілося потиснути мені руку… і якщо б я показав йому найменше на це бажання, то він кинувся б мені на шию, та я залишився холодний, як камінь – і він вийшов.\nОт люди! всі вони такі: знають наперед всі погані сторони вчинку, допомагають, радять, навіть схвалюють його, бачачи неможливість іншого засобу, – а потім миють руки і відвертаються з обуренням від того, хто мав сміливість взяти на себе всю тягарем відповідальності. Усі вони такі, навіть найкращі, найрозумніші!..\nНа другий день вранці, отримавши наказ від вищого начальства відправитися до фортеці М., я зайшов до княгині попрощатися.\nВона була здивована, коли на питання її: чи маю я їй сказати що-небудь особливо важливе? – Я відповідав, що бажаю їй бути щасливою і інше.\n– А мені треба з вами поговорити дуже серйозно.\nЯвно було, що вона не знала, з чого почати, лице її почервоніло, пухкі її пальці стукали по столу; нарешті вона почала так, переривчастим голосом:\n– Послухайте, мсьє Печорін! я думаю, що ви шляхетна людина.\n– Я навіть у цьому впевнена, – продовжувала вона, – хоча ваша поведінка кілька сумнівно, але у вас можуть бути причини, яких я не знаю, і їх-то ви повинні тепер мені повірити. Ви захистили дочку мою від наклепів, стрілялися за неї, – слідчо, ризикували життям… Не відповідайте, я знаю, що ви в цьому не зізнається, тому що Грушніцкій убитий (вона перехрестилася). Бог йому простить – і, сподіваюся, вам також!.. Це до мене не стосується, я не смію засуджувати вас, тому що дочка моя хоча невинно, але була цьому причиною. Вона мені все сказала… я думаю, все: ви, хто б їй у коханні… вона вам зізналася у своїй (тут княгиня важко зітхнула). Але вона хвора, і я впевнена, що це не проста хвороба! Печаль таємна її вбиває; вона не визнається, але я впевнена, що ви цьому причиною… Послухайте: ви, може бути, думаєте, що я шукаю чинів, величезного багатства, – разуверьтесь! я хочу тільки щастя дочки. Ваше теперішнє становище незавидною, але воно може видужати: ви маєте стан; вас любить дочку моя, вона вихована так, що складе щастя чоловіка, – я багата, вона в мене одна… Кажете, що вас утримує?.. Бачите, я не повинна б була вам всього цього говорити, але я покладаюся на ваше серце, на вашу честь; згадайте, у мене одна дочка… одна…\n– Княгиня, – сказав я, – мені неможливо відповідати вам; дозвольте мені поговорити з вашою дочкою наодинці…\n– Ніколи! – Вигукнула вона, вставши зі стільця в сильному хвилюванні.\n– Як хочете, – відповів я, готуючи піти.\nВона задумалася, зробила мені знак рукою, щоб я почекав, і вийшла.\nМинуло хвилин п’ять, і серце моє сильно билося, але думки були спокійні, голова холодна, як я не шукав в грудях моїх хоч іскри любові до милої Мері, але старання мої були марні.\nОсь двері відчинилися, і ввійшла вона, Боже! як змінилася з тих пір, як я не бачив її, – а чи давно?\nДійшовши до середини кімнати, вона похитнулася; я схопився, подав їй руку і довів її до крісел.\nЯ стояв проти неї. Ми довго мовчали; її великі очі, сповнені невимовної смутку, здавалося, шукали в моїх що-небудь схоже на надію; її бліді губи марно намагалися посміхнутися; її ніжні руки, складені на колінах, були так худі і прозорі, що мені стало шкода її.\n– Княжна, – сказав я, – ви знаєте, що я над вами сміявся?.. Ви повинні легковажити мене.\nНа її щоках здався хворобливий рум’янець.\nЯ продовжував: – Слідчо, ви мене любити не можете…\nВона відвернулася, сперся ліктем на стіл, заплющила очі рукою, і мені здалося, що в них блиснули сльози.\n– Боже мій! – Промовила вона ледве виразно.\nЦе ставало нестерпно: ще хвилина, і я б впав до ніг її.\n– Отже, ви самі бачите, – сказав я скільки міг твердим голосом і з змушеною усмішкою, – ви самі бачите, що я не можу на вас одружуватися, якщо б ви навіть цього тепер хотіли, то скоро б розкаялися. Моя розмова з вашою матушкою примусив мене порозумітися з вами так відверто і так грубо; я сподіваюся, що вона в омані: вам легко її переконати. Ви бачите, я граю у ваших очах саму жалюгідну і бридку роль, і навіть у цьому зізнаюся, ось все, що я можу для вас зробити. Яку б ви погане думку про мене ні мали, я йому підкорююся… Бачте, я перед вами низький. Чи не правда, якщо навіть ви мене і любили, то з цієї хвилини зневажаєте?\nВона обернулася до мене бліда, як мармур, тільки очі її чудово блищали.\n– Я вас ненавиджу… – Сказала вона.\nЧерез годину кур’єрська трійка мчала мене з Кисловодська. За кілька верст до Ессентуков я дізнався поблизу дороги труп мого хвацького коня; сідло було знято – ймовірно, проїжджим козаком, – і замість сідла на спині його сиділи два ворона. Я зітхнув і відвернувся…\nІ тепер, тут, в цій нудною фортеці, я часто, пробігаючи мислію минуле. питаю себе: чому я не хотів ступити на цей шлях, відкритий мені долею, де мене чекали тихі радості і спокій душевний?.. Ні, я б не ужився з цією долею! Я, як матрос, народжений і що виріс на палубі розбійницького брига: його душа зжився з бурями і битвами, і, викинутий на берег, він нудьгує і змучений, як не мані його тіниста гай, як не світи йому мирне сонце; він ходить собі цілий день по прибережному піску, прислухається до одноманітного ремствування набігаючих хвиль і вдивляється в туманну далечінь: чи не майне чи там на блідій межі, що відокремлює синю безодню від сірих хмаринок, бажаний вітрило, спочатку подібний крилу морської чайки, але мало-помалу відокремлює від піни валунів і рівним бігом наближається до пустельної пристані…\n1 сіро-перлового кольору (франц.).\n2 червонувато-бурого кольору (франц.).\n3 по-мужицьки (франц.).\n4 Милий мій, я ненавиджу людей, щоб їх не зневажати, бо інакше життя було б надто огидним фарсом (франц.).\n5 Милий мій, я зневажаю жінок, щоб не любити їх, тому що інакше життя було б надто безглуздої мелодрамою (франц.).\n6 на пікнік (франц.).\n7 Боже мій, черкес!.. (Франц.)\n8 Не бійтеся, пані, – я не більш небезпечний, ніж ваш кавалер (франц.).\n9 Це прекумедні!.. (Франц.)\n10 Дякую вам, добродію (франц.).\n11 Дозвольте… (Від франц. Pemetter.)\n12 на мазурку… (Франц.).\n13 чарівна! чарівно! (Франц.)\n14 руку і серце (франц.).\n15 Комедія закінчена! (Італ.)\nМені якось разу сталося прожити два тижні у козацькій станиці на лівому фланзі; тут же стояв батальйон піхоти; офіцери збиралися один у одного по черзі, вечорами грали в карти.\nОдного разу, набридло Бостоном і кинувши карти під стіл, ми засиділися у майора З *** дуже довго, розмова, проти звичаю, був занімателен. Міркували про те, що мусульманське повір’я, начебто доля людини написана на небесах, знаходить і між нами, християнами, багатьох шанувальників, кожен розповідав різні незвичайні випадкиPro1 або Contra2.\n– Все це, панове, нічого не доводить, – сказав старий майор, – адже ніхто з вас не був свідком тих дивних випадків, якими підтверджуєте свої думки?\n– Звичайно, ніхто, сказали багато, – але ми чули від вірних людей…\n– Все це дурниця! – Сказав хтось, – де ці вірні люди, що бачили список, на якому призначено годину нашої смерті?.. І якщо точно є визначення, то навіщо нам дана воля, розум? чому ми повинні давати звіт у наших вчинках?\nВ цей час один офіцер, який сидів у кутку кімнати, встав, і повільно підійшов до столу, окинув всіх спокійним поглядом. Він був родом серб, як видно було з його імені.\nЗовнішність поручика Вуліч відповідала цілком його характеру. Високий ріст і смаглявий колір обличчя, чорне волосся, чорні проникливі очі, великий, але правильний ніс, належність його нації, сумна і холодна посмішка, вічно блукала на губах його, – все це ніби узгоджувалося для того, щоб надати йому вигляд істоти особливого, не здатного ділитися думками і пристрастями з тими, яких доля дала йому в товариші.\nВін був хоробрим, говорив мало, але різко; нікому не звіряв своїх душевних і сімейних таємниць; вина майже зовсім не пив, за молодими козачками, – яких принадність важко досягти, не бачивши їх, він ніколи не волочився. Говорили, однак, що дружина полковника була небайдужа до його виразним очам; але він не на жарт сердився, коли про це натякали.\nБула тільки одна пристрасть, якої він не приховував: пристрасть до гри. За зеленим столом він забував усе, і звичайно програвав, але постійні невдачі тільки дратували його впертість. Розповідали, що раз, під час експедиції, вночі, він на подушці метал банк, йому страшенно щастило. Раптом пролунали постріли, вдарили на сполох, всі зірвалися і кинулися до зброї. “Постав ва-банк!” – Кричав Вуліч, не встаючи, одному з найбільш гарячих понтерів. “Йде сімка”, – сказав той, тікаючи. Незважаючи на загальну метушню, Вуліч докінул талью, карта була дана.\nКоли він з’явився в ланцюг, там була вже сильна перестрілка. Вуліч не дбав ні про кулях, ні про шашки чеченських: він відшукував свого щасливого понтера.\n– Сімка дана! – Закричав він, побачивши його нарешті в ланцюзі застрільників, які починали витісняти з лісу ворога, і, підійшовши ближче, він вийняв свій гаманець і гаманець і віддав їх щасливцю, незважаючи на заперечення про недоречність платежу. Виконавши цей неприємний обов’язок, він кинувся вперед, потягнув за собою солдатів і до самого кінця справи прехладнокровно перестрілювались з чеченцями.\nКоли поручик Вуліч підійшов до столу, то всі замовкли, чекаючи від нього який-небудь оригінальної витівки.\n– Панове! – Сказав він (голос його був спокійний, хоча тоном нижче звичайного), – панове! до чого порожні суперечки? Ви хочете доказів: я вам пропоную випробувати на собі, чи може людина свавільно розташовувати своїм життям, або кожному з нас заздалегідь призначена фатальна хвилина… Кому завгодно?\n– Не мені, не мені! – Пролунало з усіх боків, – ось чудак! впаде ж йому в голову!..\n– Пропоную парі! – Сказав я жартома.\n– Стверджую, що немає приречення, – сказав я, висипаючи на стіл зо два десятки червінців – все, що було у мене в кишені.\n– Тримаю, – відповідав Вуліч глухим голосом. Майор, ви будете за суддю, ось п’ятнадцять червінців, інші п’ять ви мені винні, і зробіть мені дружбу додати їх до цих.\n– Добре, – сказав майор, – тільки не розумію, право, в чому справа і як ви вирішите спір?..\nВуліч вийшов мовчки в спальню майора; ми за ним пішли. Він підійшов до стіни, на якій висіла зброя, і навмання зняв з цвяха один з різнокаліберних пістолетів; ми ще його не розуміли, але, коли він звів курок і насипав на полицю пороху, то багато, мимоволі скрикнувши, схопили його за руки.\n– Що ти хочеш робити? Послухай, це божевілля! – Закричали йому.\n– Панове! – Сказав він повільно, звільняючи свої руки, – кому завгодно заплатити за мене двадцять червінців?\nВсі замовкли і відійшли.\nВуліч вийшов в іншу кімнату і сів біля столу; всі пішли за ним: він знайомий запросив нас сісти колом. Мовчки слухали його: у цю хвилину він придбав над нами якусь таємничу владу. Я пильно подивився йому в очі, та він спокійним і нерухомим поглядом зустрів мій допитливий погляд, і бліді губи його посміхнулися, але, незважаючи на його холоднокровність, мені здавалося, я читав друк смерті на блідому обличчі його. Я помічав, і багато старих воїни підтверджували моє зауваження, що часто на обличчі людини, який повинен померти через декілька годин, є якийсь дивний відбиток неминучої долі, так що звичним очам важко помилитися.\n– Ви нині помрете! – Сказав я йому.\nВін швидко обернувся до мене, але відповідав повільно і спокійно:\n– Може бути, так, може бути, немає… Потім, звернувшись до майора, запитав: заряджений пістолет чи? Майор у замішанні не пам’ятав гарненько.\n– Та годі, Вуліч! – Закричав хтось, – вже, мабуть, заряджений, коли в головах висів, що за охота жартувати!..\n– Дурна жарт! – Підхопив другий.\n– Тримаю 50 рублів проти п’яти, що пістолет не заряджений! – Закричав третій.\nСклали нові парі.\nМені набридла ця довга церемонія.\n– Послухайте, – сказав я, – або застрелитися, або повісьте пістолет на його місце, і ходімо спати.\n– Зрозуміло, – вигукнули багато, – ходімо спати.\n– Панове, я вас прошу не рушати з місця! – Сказав Вуліч, приставив дуло пістолета до чола. Усе ніби закам’яніли.\n– Пане Печорін, додав він, – візьміть карту і киньте вгору.\nЯ взяв зі столу, як тепер пам’ятаю, Червоного туза і кинув догори: подих зупинилися; всі очі, висловлюючи страх і якесь невизначене цікавість, бігали від пістолета до фатального тузу, який, тріпочучи на повітрі, опускався повільно; в ту хвилину, як він торкнувся столу, Вуліч спустив курок… осічка!\n– Слава Богу! – Скрикнули багато хто, – не заряджений…\n– Подивимося, проте ж, – сказав Вуліч. Він звів курок знову, прицілився в кашкет, що висіла над вікном; постріл пролунав – дим наповнив кімнату. Коли він розвіявся, зняли кашкет: вона була пробита в самій середині і куля глибоко засіла в стіні.\nХвилини три ніхто не міг слова вимовити. Вуліч пересипав у свій гаманець мої червінці.\nПішли чутки про те, від чого пістолет в перший раз не вистрілив; інші стверджували, що, ймовірно, полку була засмічена, інші говорили пошепки, що перш порох був сирий і що після Вуліч присипав свіжого; але я стверджував, що останнє припущення несправедливо, тому що я всі дні не спускав ока з пістолета.\n– Ви щасливі у грі, – сказав я Вуліч…\n– У перший раз від роду, – відповів він, самовдоволено посміхаючись, – це краще банку і Штосс.\n– Зате трошки небезпечніше.\n– А що? ви почали вірити приречення?\n– Вірю, тільки не розумію тепер, чому мені здавалося, ніби ви неодмінно повинні нині померти…\nЦей же чоловік, який так недавно метил собі спокійнісінько в лоб, тепер раптом спалахнув і зніяковів.\n– Але ж годі! – Сказав він, встаючи, парі наше закінчилося, і тепер ваші зауваження, мені здається, недоречні… – Він узяв шапку і пішов. Це мені здалося дивним – і недарма!..\nСкоро всі розійшлися по домівках, по-різному говорячи про дивацтва Вуліч і, ймовірно, в один голос називаючи мене егоїстом, тому що я тримав парі проти людини, яка хотіла застрелитися; як ніби він без мене не міг знайти зручного випадку!..\nЯ повертався додому порожніми провулками станиці: місяць, повний і червоний, як заграва пожежі, починав показуватися з-за обрію зубчастого будинків; зірки спокійно сяяли на темно-блакитному зводі, і мені стало смішно, коли я згадав, що колись були люди премудрі, думали, що світила небесні беруть участь у наших нікчемних суперечках за клаптик землі або за які-небудь вигадані права!.. І що ж? ці лампади, запалені, на їхню думку, тільки для того, щоб висвітлювати їх битви та урочистості, горять з колишнім блиском, а їх пристрасті і надії давно згасли разом з ними, як вогник, запалений на краю лісу безтурботним мандрівником! Але зате яку силу волі додавала їм впевненість, що ціле небо зі своїми незліченними мешканцями на них дивиться за участю, хоча німим, але незмінним!.. А ми, їхні жалюгідні нащадки, поневіряються по землі без переконань і гордості, без насолоди і страху, крім тієї мимовільною боязні, стискаючого серце від думки про неминучий кінець, ми не здатні більш до великих жертвам ні для блага людства, ні навіть для власного щастя, тому знаємо його неможливість і байдуже переходимо від сумніву до сумніву, як наші предки кидалися від одного омани до іншого, не маючи, як вони, ні надії, ні навіть того невизначеного, хоча і справжньої насолоди, яке зустрічає душа у всякій боротьбі з людьми або долею…\nІ багато інших подібних дум проходило в умі моїм, я їх не утримував, тому що не люблю зупинятися на який-небудь абстрактної думки. І до чого це веде?.. У першій молодості моєї я був мрійником, я любив пестити поперемінно то похмурі, то райдужні образи, які малювала мені неспокійне і жадібне уяву. Але що від цього мені залишилося? одна втома, як після нічної битви з привидом, невиразну спогад, сповнене жалю. У цій марною боротьбі я виснажив і жар душі, і сталість волі, необхідне для справжнього життя; я вступив в це життя, переживши її вже подумки, і мені стало нудно і гидко, як тому, хто читає дурне наслідування давно йому відомій книзі.\nПодія цього вечора справило на мене досить глибоке враження і гнівили мої нерви, не знаю напевно, вірю я тепер приречення чи ні, але в цей вечір я йому твердо вірив: доказ було разюче, і я, незважаючи на те, що посміявся над нашими предками і їх послужливо астрологією, потрапив мимоволі в їх колію але я зупинив себе вчасно на цьому небезпечному шляху і, маючи правило нічого не відкидати рішуче і нічому не звірявся сліпо, відкинув метафізику в бік, і став дивитися під ноги. Така обережність була дуже до речі: я трохи не впав, наткнувшись на щось товсте і м’яке, але, мабуть, неживе. Нахиляюся – місяць вже світил прямо на дорогу – і що ж? передо мною лежала свиня, розрубані навпіл шашкою… Ледве я встиг її оглянути, як почув шум кроків: два козаки тікали з провулка, один підійшов до мене і запитав, чи не бачив я п’яного козака, який гнався за свинею. Я сказав їм, що не зустрічав козака, і вказав на нещасну жертву його шаленої хоробрості.\n– Ото який розбійник! – Сказав другий козак, – як нап’ється чіхіря, так і пішов кришити все, що трапиться. Підемо за ним, Еремеіч, треба його зв’язати, а то…\nВони пішли, а я продовжував свій шлях з більшою обережністю і нарешті щасливо добрався до своєї квартири.\nЯ жив у одного старого урядника, якого любив за добру його вдачу, а особливо за гарненьку доньку Настю.\nВона, за звичаєм, виглядала мене біля хвіртки, загорнувшись у шубку; місяць падало на неї милі губки, посинілі від нічного холоду. Дізнавшись мене, вона посміхнулася, але мені було не до неї. “Прощай, Настя”, – сказав я, проходячи повз. Вона хотіла щось відповідати, але тільки зітхнула.\nЯ зачинив за собою двері моєї кімнати, засвітив свічку і кинувся на ліжко, тільки сон на цей раз змусив себе чекати більше звичайного. Уж схід починав бліднути, коли я заснув, але – видно, було написано на небесах, що в цю ніч я не висплюся. О четвертій годині ранку два кулаки застукали до мене у вікно. Я схопився: що таке?.. “Вставай, одягайся!” – Кричало мені кілька голосів. Я нашвидку одягся і вийшов. “Знаєш, що трапилося?” – Сказали мені в один голос три офіцери, що прийшли за мною, бо вони були бліді, як смерть.\n– Вуліч убитий.\n– Так, вбито – продовжували вони, – підемо швидше.\n– Та куди ж?\n– Дорогий впізнаєш.\nМи пішли. Вони розповіли мені все, що трапилося, з домішкою різних зауважень щодо дивного приречення, яке врятувало його від неминучої смерті за півгодини до смерті. Вуліч йшов один по темній вулиці: на нього наскочив п’яний козак, порубали свиню і, може бути, пройшов би мимо, не помітивши його, якщо б Вуліч, раптом зупинившись, не сказав: “Кого ти, братику, шукаєш” – “Тебе! ” – Відповів козак, вдаривши його шаблею, і розрубав його від плеча майже до серця… Два козака, що зустріли мене і стежили за вбивцею, наспіли, підняли пораненого, але він був вже при останньому подиху і сказав лише два слова: “Він правий!” Я один розумів темне значення цих слів: вони ставилися до мене, я передбачив мимоволі бідному його долю; мій інстинкт не обманув мене: я точно прочитав на його обличчі змінився друк близької кончини.\nВбивця замкнувся в порожній хаті, на кінці станиці. Ми йшли туди. Безліч жінок бігло з плачем в ту ж сторону; за часами спізнився козак вискакував на вулицю, поспіхом прістегівая кинджал, і бігом випереджав нас. Метушня була страшна.\nОсь нарешті ми прийшли; дивимося: навколо хати, якої двері і ставні замкнені зсередини, стоїть натовп. Офіцери і козаки тлумачать гаряче між собою: жінки виють, примовляючи і прічітивая. Серед їх кинулося мені в очі значне обличчя старої, що виражала божевільна відчай. Вона сиділа на товстому колоді, спершись на свої коліна і підтримуючи голову руками: то була мати вбивці. Її губи за часами ворушилися: молитву вони шепотіли або прокляття?\nТим часом потрібно було на що-небудь зважитися і схопити злочинця. Ніхто, проте, не наважився кинутися першим. Я підійшов до вікна і подивився в щілину віконниці: блідий, він лежав на підлозі, тримаючи в правій руці пістолет; закривавлена шашка лежала біля нього. Виразні очі його страшно оберталися навколо, подеколи він здригався і хапав себе за голову, як ніби неясно пригадуючи вчорашнє. Я не прочитав великий рішучості в цьому неспокійному погляді і сказав майорові, що даремно він не велить виламати двері і кинутися туди козакам, тому що краще це зробити тепер, ніж після, коли він зовсім схаменеться.\nУ цей час старий осавул підійшов до дверей і назвав його по імені; той відгукнувся.\n– Гріх, брат Ефімич, – сказав осавул, – так уже нічого робити, терпи!\n– Не підкорюся! – Відповів козак.\n– Бійся Бога. Адже ти не чеченець окаянний, а чесний християнин; ну, вже коли гріх твій тебе поплутав, нічого робити: своєю долі не мінуешь!\n– Не підкорюся! – Закричав козак грізно, і чути було, як клацнув зведений курок.\n– Гей, тітка! – Сказав осавул старій, – поговори синові, авось тебе послухає… Адже це тільки бога гнівити. Та подивися, от і панове вже 2:00 чекають.\nСтара подивилася на нього пильно і похитала головою.\n– Василь Петрович, – сказав осавул, підійшовши до майора, – він не здасться – я його знаю. А якщо двері розвалене, то багато наших переб’є. Чи не накажете чи краще його пристрелити? у віконниці щілину широка.\nУ цю хвилину у мене в голові промайнула дивна думка: подібно Вуліч, я хотів випробувати долю.\n– Стривайте, – сказав я майору, я його візьму живого.\nЗвелівши осавулові завести з ним розмову і поставивши біля дверей трьох козаків, готових її вибити, і кинутися мені на допомогу при даному знакові, я обійшов хату і наблизився до фатального вікна. Серце моє сильно билося.\n– Ах ти окаянний! – Кричав осавул. – Що ти, над нами смієшся, чи що? алі думаєш, що ми з тобою не впорюємося? – Він став стукати у двері з усієї сили, я, приклавши очей до щілини, стежив за рухами козака, не очікував з цього боку нападу, – і раптом відірвав ставень і кинувся у вікно головою вниз. Постріл пролунав у мене над самим вухом, куля зірвала еполетів. Та дим, наповнюючи кімнату, перешкодив мою противнику знайти шашку, що лежала біля нього. Я схопив його за руки; козаки увірвалися, і не пройшло трьох хвилин, як злочинець був вже пов’язаний і відведено під конвоєм. Народ розійшовся. Офіцери мене вітали – точно, було з чим!\nПісля всього цього як би, здається, ніколи не зможеш фаталістів? Але хто знає напевно, переконаний він в чому чи ні?.. і як часто ми приймаємо за переконання обман почуттів або промах розуму!..\nЯ люблю сумніватися у всьому: це розташування розуму не заважає рішучості характеру – навпаки, що до мене стосується, то я завжди сміливіше йду вперед, коли не знаю, що мене чекає. Адже гірше смерті нічого не станеться – а смерті не мінуешь!\nПовернувшись до фортеці, я розповів Максимові Максимович все, що трапилося зі мною і чому був я свідок, і побажав дізнатися його думку щодо приречення. Він спочатку не розумів цього слова, але я пояснив його як міг, і тоді він сказав, значно похитавши головою:\n– Так-с! кінцево-с! Це штука досить мудрована!.. Втім, ці азіатські курки часто осекаются, якщо погано змащені або не досить міцно притулиш пальцем; зізнаюся, не люблю я також гвинтівок черкеських; вони як-то нашому братові непристойні: приклад маленький, того й гляди, ніс обпече… Зате вже шашки у них – просто моє шанування!\nПотім він мовив, наскільки подумавши:\n– Так, шкода бідолаху… Чорт же його смикнув вночі з п’яним розмовляти!.. Втім, видно, вже так у нього на роду було написано…\nБільше я від нього нічого не міг домогтися: він взагалі не любить метафізичних дебатів.\n1 за (лат.).\nСугестивна лірика »