November 22nd, 2015 - Олена Білозерська: Знаю, як треба! — LiveJournal\nПро Майдан, Чаплинку і "гойдалки"\nУчора Бог послав мені вільний час і непоганий, як для тутешніх умов, Інтернет, тож я стежила за подіями на Майдані і Банковій. Якось навіть дивно - у Києві відбувається щось більш-менш значуще, а я спостерігаю за цим з віддалі.\nПоки що, наскільки я зрозуміла, перемагають миролюбні тенденції: не можна влаштовувати війнушки з владою, поки не подоланий зовнішній ворог. На Майдані теж спочатку були подібні настрої - коли ліхтариками махали.\nЛовлю себе на думці: чи хотіла б я, щоб сьогодні або завтра у Києві почався третій Майдан?\nІ сама собі відповідаю: та ну нафіг. Хай він почнеться через рік, у третю річницю. За рік, Бог дасть, влада встигне остаточно дістати людей, а ми хоч трохи притиснемо хвости окупантам з "колобками" (перемогти, на жаль, за нинішньої влади нереально) і зможемо повернутися з фронту.\nЗараз, якщо у Києві почнеться серйозна заварушка - не факт, що зовнішній ворог одразу ж прорве оборону і фронт посиплеться. Вони можуть піти й іншим шляхом - скориставшись тим, що центру стане не до регіонів, підняти газорубльові "повстання" в Одесі, Харкові, навіть Дніпропетровську. ОНР, ХНР... "Республіка", не розігнана блискавично - це ріки української крові вже через пару місяців.\nМій мудрий свекор перед річницею Майдану сказав, що нічого серйозного зараз не почнеться, людям дадуть покричати, випустити пару і на тому все. На силове протистояння не піде ні влада, ні її супротивники. Тому що зараз у людей на руках дуже багато зброї, і звичні, майже безневинні "гойдалки" на кшталт штовханини з ментами можуть перетворитися на серйозне кровопролиття, як це сталося влітку під Верховною радою. Ніхто не схоче брати на себе відповідальність за таке.\nАле це у Києві. На Чонгарі і Чаплинці, а саме там зараз вирішується доля України - я в тому не певна. Схоже, що нацгвардію відвели, щоб подивитися, що буде на Майдані. Побачили, що нічого страшного, і тепер можуть спробувати розігнати блокаду силою. Було видно, що поки активісти просто не пропускали фури з харчами, блокада владу цілком влаштовувала. Чому - важко сказати, думаю, що з тих самих міркувань - дати народу, обуреному тим, що офіційна Україна нічого не робить для повернення Криму, можливість випустити пару (не несучи при цьому відповідальність за його дії - "це не ми, це народ"), плюс загравання з кримськими татарами, яких зачіпати бояться.\nАле тепер все почалося по-справжньому, і влада, якій це зухвале порушення "договорняків" з окупантом вже явно вдарило по найсвятішому - по Кишені - може почати метушитися.\n"Кримнаш" без світла, душа співає. Це треба було зробити одразу, а не чекати ганебно майже два роки.\nНавіть якщо Крим без світла ненадовго - нічого страшного, вода камінь точить. Тепер ми бачимо, що ця вода принаймні є - до цього була пустеля.\nВзагалі - доля України зараз вирішується на Чаплинці. Шкода, що не зможу найближчим часом туди потрапити.\nІ ще одне. Нам часто дорікають, чому ми, мовляв, сидимо на фронті замість повертатися звідти і наводити порядок в українських містах, і в першу чергу у столиці.\nПояснюю прямим текстом. Сидячи на фронті, ми стримуємо зовнішнього ворога і сяк-так дуримо внутрішнього, зберігаючись як бойові підрозділи, з усім необхідним. Повернувшись у Київ - ми або стовідсотково мирні і законослухняні громадські активісти (але навіщо ми вам у такій якості - хіба самі не впораєтесь?), або в'язні. Особисто я проти.\nЯ проти повстання, коли воно не на часі.\nЯ проти збільшення кількості політв'язнів.\nІ так само проти старанного придурювання, що у нашій державі все гаразд, що влада робить усе можливе і треба згуртуватися навколо неї і не сіяти розбрат на радість Путіну (далі самі вставте усі класичні аргументи порохоботів, бо мені ліньки їх шукати і копіпастити).\nРедиски мають чути щодня, що вони редиски.\nНарод має звикати, що вони редиски.\nВони мають звикати, що народ знає, що вони редиски.\n"Гойдалки", тільки "гойдалки". Але неквапні й продумані. Кожен наступний крок - лише на міліметр довший за попередній. Ніяких силових акцій на кшталт гранат на мітингах. Це неприпустимо і з моральної точки зору (страждають завжди найменш винні), і з державницької (може призвести до хаосу) і з суто практичної (такі дії, навіть коли ми до них непричетні, автоматично збільшують кількість політв'язнів з нашого кола - пам'ятаємо цей принцип ще з часів Януковича). Максимум, що допустимо на даному етапі - точечні акції з покарання негідників, яких не може або не хоче карати влада. (Сподіваюся, усі зрозуміли, що я маю на увазі підкараулювання і обливання зеленкою :)\nВчитися. Самоочищуватись. Наводити залізну дисципліну. І чекати, чекати, чекати. Рано чи пізно у них здадуть нерви і вони "поб'ють студентів". Після цього залишиться тільки не злякатися відповідальності.


Оперативна інформація щодо епідеміологічного нагляду (спостереження) за COVID-19 станом на 17.08.2020р. | volindses.com.ua\nОперативна інформація щодо епідеміологічного нагляду (спостереження) за COVID-19 станом на 17.08.2020р.\nГоловний державний санітарний лікар області інформує, що станом на 17 серпня в області зареєстровано 4707 випадків COVID-19, які підтверджено лабораторно методом ПЛР, з них 310 у дітей та 584 у медичних працівників. Одужало 3369 осіб, з них 226 дітей та 475 медичних працівників. 104 випадки хвороби завершилось летально (в тому числі померло 3 медичних працівники).\nЗа останню добу на Волині зареєстровано 63 нових випадки захворювання на COVID-19, з них 4 у дітей та 4 у медичних працівників. Одужало за добу 29 осіб, в тому числі 2 медичних працівники. Три випадки хвороби завершилися летально (померли два мешканці м.Луцьк та мешканка Маневицького району). Нові випадки виявлено: м. Луцьк – 24, Луцький район – 13, Маневицький район – 9, Володимир- Волинський район – 7, Ківерцівський район – 6, Іваничівський район – 1, Горохівський район – 1, Любешівський район – 1, Рожищенський район – 1.\nм. Луцьк – 1204 (в т.ч. 26 летальних)\nЛуцький район – 486 (в т.ч. 5 летальних)\nм. Нововолинськ – 271 ( т.ч. 10 летальних)\nІваничівський район – 90\nВолодимир-Волинський район – 312 ( т.ч. 4 летальних)\nГорохівський район – 213 (в тому числі 2 летальних)\nКамінь-Каширський район – 258 (в т.ч. 9 летальних)\nКіверцівський район – 493 ( в т.ч. 12 летальних)\nКовельський район – 425 (в тому числі 11 летальних)\nЛюбомльський район – 66\nЛюбешівський район – 161 (в тому числі 5 летальних)\nМаневицький район – 236 ( в тому числі 7 летальних)\nРатнівський район – 193 (в т.ч. 7 летальних)\nРожищенський район – 58 (в тому числі 2 летальних)\nСтаровижівський район – 97 ( в т.ч. 2 летальних)\nТурійський район – 58 ( в тому числі 1 летальний)\nШацький район – 33 (в тому числі 1 летальний)\nВсього з початку року зареєстровано 6363 підозри на ймовірне зараження новим коронавірусом, з них за попередню добу надійшло 61 повідомлення про підозру на COVID-19.\nПо області методом ПЛР на виявлення вірусу COVID-19 всього обстежено 27 512 осіб. В тому числі за останню добу обстежено 310 осіб.\nМетодом імуно-ферментного аналізу (ІФА) всього обстежено 28 992 особи. З позитивним результатом виявлено – 3558 осіб. За останню добу дослідження не проводились.\nДо відома: За даними Центру громадського здоров’я, станом на 9:00 17 серпня в Україні зареєстровано 92 820 лабораторно підтверджених випадків COVID-19. З них 48164 особи одужало та 2089 померло. За добу зафіксовано 1464 нових випадки. У сісідніх Львівській області за добу зареєстровано 128 випадків (12 079) та Рівненській області — 178 випадків (7716).


Народна Воля » Талант викрешувати з серця і розуму іскру творчості\nТалант викрешувати з серця і розуму іскру творчості\n5 січня 2012, 11:40 | Рубрика: Духовність, Свята Версія для друку 826 переглядів\nМоїх 75 років – приємно і багато\nКожна людина щаслива вже тому, що їй випало щастя жити у божественному земному світі, а це – найбільший подарунок від Бога. Усе інше, що з роками пізнає кожен із нас, чого досягає у праці, науці чи творчості, лише доповнює оте первісне щастя, яке виростає впродовж усього людського життя у квітучий сад ні з чим незрівняної радості, душевної і тілесної насолоди.\nУсі люди, як правило, усе або майже усе беруть від Божого світу, але віддають світові як свій борг далеко не всі. І якраз ті люди, котрі спроможні викресати з серця і розуму свою іскру творчості, мають «рідкісне щастя від Бога, яке дається не всім» (Плутарх, давньогрецький філософ). Мова йде про творчі натури, про тих, котрі живуть творчістю й примножують духовну культуру людства. Не годиться у моїх теперішніх 75 літ хоч на одну тисячну відсотка потішити самого себе похвалою, але я якраз мав оте рідкісне щастя від Бога, яке дається не всім.\nЯ ніколи раніше не друкував власних перекладів інших поетів, чиї вірші полонили моє серце ще у шкільні роки. Перепотрошуючи «верету» різних своїх записів і нотаток за цілі десятиліття, я здивувався, що за таку нелегку і відповідальну працю мав сміливість братися. Легендарний таджицький із персидською кров`ю середньовічний поет Омар Хайям є одним із моїх улюблених поетів.\nСекретаріат Івано-Франківської обласної організації Національної спілки журналістів України та первинна організація НСЖУ редакції газети «Народна Воля»\nіз 75-літтям з дня народження\nветерана прикарпатської журналістики, активного позаштатного автора «Народної Волі», нашого спілчанина\nРомана Дмитровича ФЛИСА\nХай доля вас ощедрує добром,\nЗ яким людина в серці радість чує.\nЖивіть, творіть під сонцем осяйним,\nХай вашим другом буде кожна днина,\nІ будьте вічно молодим,\nЯк в колоску зернина.\nХай ваше серце лагідне і ніжне\nНе знає болю, смутку і образ,\nНехай здоров’я у вас буде,\nІ негаразди завжди обминають вас.\nЗерна наших надій до кінця не зберем.\nВсе залишимо, друже, і в безвість підем.\nШануй друзів, кохану і чарку вина,\nБо по смерті, повір, ми вже їх не знайдем.\nЗнає твердо мудрець – не буває чудес,\nНе перечить: чи сім або вісім небес.\nЯкщо розум мій, друже, колись враз погасне,\nТо байдуже – червак тебе з`їсть, а чи пес.\nПрахом й порохом стали царі й королі,\nХоч не знали повік ні про труд й мозолі.\nУ бенкетах й гульбі змарнували життя:\nВ рай не впустить Аллах! Гнить їм вічно в землі.\nЯкщо розум тепер в невисокій ціні,\nТо пронира-віслюк – не товариш мені.\nЯк в палац запросив його цар безголовий –\nЗавтра царство погрузне в розрусі й багні.\nТой, хто дбає про розум, мов доїть бика:\nЩо за мудрість Аллахова дала рука?\nВ наші дні лиш нікчема й шахрай у пошані,\nА за розум і честь ще й дадуть копняка.\nДивний сон: незнайомий старий чоловік,\nУсміхаючись, штуркнув мене в лівий бік.\n– Ей, лінивцю, на сон півжиття нам іде:\nТовариство й вино нам продовжують вік!\nЯк зберетеся, друзі, за винним столом,\nУпивайтесь мудрістю, наче вином.\nА якщо виночерпій вам чаші наповнить,\nРубаї, що вам лишу, скропіте вином.\nПереклад з російської, 1979 рік.\n«А до жінок – особливе ставлення»\nЗа більш ніж тридцятилітнє знайомство із Романом Флисом не перестає і нині приваблювати у ньому високий інтелект та інтелігентність. У спілкуванні наші судження інколи радикально протилежні, але він із розумінням ставиться до такої обставини і не настоює саме на своїй правоті.\nОсобливе ставлення у нього до жінок. І цьому варто багатьом повчитися. Пригадую, коли він ще працював редактором Надвірнянського районного радіо і заходив у редакцію тодішньої районки, то найперше дарував жіночій частині по… цукерці. І, навіть, якщо й витягував із кишені звичайнісіньку карамельку, то після фрази «дівчата, це вам французька цукерка, з самого Парижу» ця цукерка справді здавалась загадковою і неабиякою солодкою.\nКолишній нападник Делятинського «Пруту», він і нині підтримує чудову фізичну форму. Підтягнутий, елегантний, доброзичливий – він завжди бажаний у товаристві.\nЗнавець мудрого слова з Делятина\nУ моїй 40-літній газетярській практиці, журналістові без фахового диплома, більша половина якої припадає на дослідження життєпису відомої народної вчительки й поетеси-землячки Марійки Підгірянки, завжди зустрічалися доброзичливі й порядні люди. Ці майстри своєї справи мимоволі ставали для мене своєрідними професорами університету життя.\nОдним із таких викладачів у галузі музеєзнавства й журналістики став досвідчений знавець слова Роман Дмитрович Флис із містечка Делятин, що на лівому березі Прута. Вперше з цією товариською людиною я зустрівся півтора десятиліття тому в Музеї партизанської слави м. Яремче під час Гуцульського фестивалю. Згодом від нього дістав копії унікальних документів про каральну акцію німців одного серпневого дня 1943 року у моїх Білих Ославах. Надовго врізалися в пам`ять його професійні поради й настанови у пошуках краєзнавчих скарбів.\nЩе більше нас зблизила у моєму упорядкуванні збірочка колядок «Чи дома, дома цей пан господар?» (Івано-Франківськ, 2007), літературним редактором якої є Роман Флис. Ця співпраця дала ще більшу уяву про нелегку й таку важливу редакторську працю. Особливо довелося попотіти над розділом «Різдво в Ославах». І треба було призабуті колядки й щедрівки, записані з уст білоославчан і чорноославчан, «дотягнути» до літературного рівня, зберігаючи автентичність твору.\nШкода, що нерідно, редакторська рука втрачає свою присутність у друкованому слові. На останній сторінці книжки прізвище редактора карбують малим шрифтом, або й узагалі про нього не згадують, що став її літературним хрещеним батьком. Зате нерідко золотими літерами на титульній сторінці виблискують ініціали автора. Та Роман Дмитрович за це не гнівається, гірше вважає те, якби редакторську «обробку» взагалі не проходили творіння не тільки початкуючих, але й маститих авторів.\nНаш ювіляр – тонкий знавець народної говірки гірського Надпруття – від Ворохти до Делятина. З ним легко й швидко можна уточнити значення вживаних рідкісних слів Надвірнянської Гуцульщини, яких не знайти у товстезних словниках української мови. А, інколи, лінуючись, їх просто відкривати, додзвонююсь до Романа Дмитровича, щоб пояснив якесь слівце чи вислів. І тут Роман Флис завжди на зв`язку, і все знає…\nнауковий працівник Музею Марійки Підгірянки у с. Білі Ослави, член НСЖУ.\nФЛИС РОМАН ДМИТРОВИЧ. Народився 3 січня 1937 року у смт. Делятин Надвірнянського району Станіславської (тепер Івано-Франківська) області у родині робітника-столяра. Середню освіту здобув у Делятинській середній школі. Як юнкор друкував замітки у районній газеті «Радянська Верховина» ще у 7-му класі, а також був редактором загальношкільної стінної газети. Здобув три освіти – учитель фізкультури, зубний лікар та журналіст (закінчив Львівський державний університет ім. Івана Франка, факультет журналістики, 1971 року, заочний відділ). Служив в армії на Далекому Сході, Приморський край у 1957-1959 рр. Активно дописував в армійську газету «Суворовский натиск».\nІз 1969-го по 1971 рік працював в обласній газеті «Прикарпатська правда» старшим літературним працівником-кореспондентом. У наступні роки – редактором-кореспондентом Надвірнянського районного радіомовлення, відповідальним редактором Яремчанського міського радіомовлення та редактором регіонального часопису «Яремчанський вісник» Яремчанської міської ради.\nПублікувався в багатьох ЗМІ, крім місцевих газет, Львівщини та республіканських – «Учительська газета», «Молодь України», «Рада», «Вісті з України», у християнсько-просвітницькому журналі «Обнова» та «Вісті комбатанта» (виходить у Канаді), у газетах Івано-Франківщини – «Галичина», «За незалежність», «Нова зоря», «Вечірній Івано-Франківськ» і «Народна Воля». Крім матеріалів, публікував і світлини, одна з яких «Крива люфа» – увічнення розвалу СССР» обійшла майже всю Україну, її подали численні газети багатьох країн.\nЯк літературний редактор та автор передмов і післямов прозових та поетичних збірок у своєму доробку має понад десяток книжок, що вийшли друком у різних видавництвах різних авторів, зокрема, наших краян літстудійців «Бистріні» – члена НСЖУ Василя Равлюка, який відійшов торік у вічність, та Михайла Михальчука.\nЙого життєве кредо журналіста – чесність, правда, справедливість і робити добро людям.\nНагороджений Золотою медаллю української журналістики НСЖУ.\nГолова ревізійної комісії Івано-Франківської ОО НСЖУ. Член Національної спілки журналістів України з 2002 року.\nПроживає у Делятині.


Створено першу в світі вакцина від малярії, ефективністю більше 50%\nПервая у світі вакцина проти малярії поступово стає реальністю. Два випробування в Африці показали обнадійливу ефективність нового препарату. У результаті цих випробувань вдалося більш ніж у два рази знизити ризик зараження малярією у вакцинованих дітей.\nРезультати обох випробувань грунтуються на багатообіцяючих даних більш ранніх, чи не широкомасштабних випробуваннях вакцини. Тепер готується грунт для набагато більш масштабного, вирішального випробування.\n"Ми всі дуже схвильовані результатами, - говорить Філіп Бежон (Philip Bejon) з Оксфордського університету, провідний дослідник в одному з цих двох випробувань. - Якщо вдасться повторити ці результати в більш великомасштабних випробуваннях, то це майже напевно може призвести до визнання першої в світі вакцини проти малярії ".\nПрінціп дії вакцини полягає в тому, що вона змушує імунну систему боротися з викликає малярію паразитом Plasmodium falciparum, що потрапляє в кровотік людини під час укусу москіта.\nВакціна заважає паразитові досягти наступної стадії інфекції в печінці, перериваючи його життєвий цикл перш, ніж інфекція зможе розвинутися в печінці і викликати смертельну лихоманку, пов'язану з малярією.\nВ ході восьмимісячних випробувань 809 дітей Кенії і Танзанії у віці від 5 до 17 місяців отримували вакцину або контрольний препарат. З 402 вакцинованих дітей тільки у 32 хвороба отримала розвиток, у порівнянні з 66 з 407, що отримали контрольний препарат. Крім того, вдалося суттєво уповільнити темпи розвитку хвороби у вакцинованих дітей.\nВ цілому, вакцина показала ефективність 53%, зважаючи на її здатність блокувати хворобу в цілому або продовжувати час її розвитку. Тобто, ризик зменшується приблизно наполовину, порівняно з ситуацією, коли вакцина не застосовується взагалі.\nВо другому випробуванні за участю 340 танзанійських немовлят ефективність проти інфекції була ще вищою - 65%. У Танзанії щорічно відзначається близько 18 мільйонів випадків малярії. Виходить, що за допомогою вакцини можна більше ніж наполовину зменшити кількість серйозних ускладнень і смертельних випадків, особливо у дітей.\nКроме того, вакцина безпечна при одночасному застосуванні з іншими існуючими вакцинами від хвороб, таких як правець, дифтерія і коклюш.\nПо словами вчених, щоб довести дійсну цінність вакцини RTS, S, її потрібно перевірити в тих областях Африки, де малярія зустрічається набагато частіше, ніж в Танзанії та Кенії. Гарячі новості науки і технікі, тільки з перших рук.\nОрігінал (на англ. Мовою): Newscientist\nрусская версия: Создана первая в мире вакцина от малярии, эффективностью более 50%


Суниця Корона пристосована до наших холодів\nВідео: Розкрили полуницю. Весна. Наша дача\nСуниця - дуже смачна і красива ягода, та й до того ж має низку корисних властивостей. А саме вона багата на вітамін С, фолієву кислоту і залізом. Тільки уявіть, у 4 ягодах міститься стільки ж вітаміну С, як і у великому апельсині!\nВідео: Карельские фермери знімають перший урожай полуниці\nДля клімату Росії підходить суниця Корона. Суниця Корона пристосована з нашим холодів. Ягоди яскраво червоного кольору і мають солодкий і ніжний смак.\nДогляд за суницею стандартний.\nНавесні ділянку з суницею треба очистити від старого листя і розпушити міжряддя. Рихлити восени на глибину 12 см, навесні - 8 см, а навколо рослини безпосередньо - 3 см. Прорихліте, слід підгодувати суницю. Краще використовувати для цих цілей органічні добрива. В кінці квітня підгодуйте коров`яком, на 10 л води потрібно 0,5 л коров`яку і 2 столові ложки деревної золи. Для гарного цвітіння підгодуєте мінеральними добривами, на 10 л води потрібно 2 столові ложки суперфосфату і 3 столові ложки деревної золи. Так само випускають спеціальні добрива і суміші для ягід.\nДля запобігання небажаних наслідків від несподіваного заморозка суницю треба накрити нетканих матеріалів. Це можуть бути Агротекс або агріл. При такому захисті температура повітря під захистом підвищується на 2 - 3 градуси.\nДуже важливо забезпечити хороший полив. так як коренева система суниці знаходиться близько до поверхні. Особливо вона потребує поливу в період цвітіння, плодоношення.\nУ період вегетації утворюються вуса. У перший рік їх треба видаляти, а в другій можна використовувати для розмноження.\nПересадка суниці навесні\nПосадка суниці садової\nСадимо садову суницю\nСмачна суниця на балконі - цілком реально\nЯк доглядати за суницями\nОбробка полуниці навесні: готуємося до нового ягідному сезону\nНеобхідна весняна підгодівля для полуниці\nДогляд за садової суницею-це просто!\nСадова суниця - догляд навесні: підживлення\nСорти і особливості вирощування ремонтантної суниці\nПідготовка ґрунту під суницю\nТруднощі догляду за суницею\nСуниця аромас - сорт стійкий до шкідників


Виставка - конференція "Трав'яний бізнес 2018"\nСтворено: Вівторок, 16 жовтня 2018, 11:43\n11-12 жовтня в м.Миколаєві відбулася виставка-конференція «Трав’яний бізнес 2018».\nМета конференції: актуалізація та популяризація агробізнесу на лікарських травах; узагальнення наукового та практичного досвіду вирощування спецій та зелені; об'єднання ланцюжка виробник-переробник-споживач у травяному бізнесі.\nВ ході роботи були обговорені питання: тенденції, аналітика та аналіз ринку лікарських та ефіроолійних культур; сезонність вирощування та розміщення плантацій лікарських рослин та зелені в Україні; сучасні технології вирощування трав; готовий продукт чаї та спеції; система захисту лікарських трав; вирощування зеленних овочевих культур; мікрогрін;\nВ роботі конференції активну участь взяли провідні науковці Дослідної станції лікарських рослин ІАП НААН, які виголосили наступні доповіді:\n- «Сучасні вимоги до якісних характеристик лікарської рослинної сировини» (доповідач – заступник директора з наукової роботи Глущенко Л.А.);\n- «Сортовий ресурс ефіроолійних та лікарських рослин в Україні, сучасний стан та особливості його використання» (доповідач – завідувач відділом селекції і насінництва Куценко Н.І.),\n- «Сучасні технології вирощування лікарських рослин: валеріана лікарська, ехінацея пурпурова, м’ята перцева, меліса та ромашка лікарські» (доповідач – завідувач відділом технології вирощування лікарських рослин Приведенюк Н.В).


Закон рита і телегонія у людей (продовження) | Здоров'я, Ліки, Харчування\n2 Березень 2014, 2:54 am\nТепер, давайте разом розкладемо по поличках, що за звір такий & # 8212; телегонія у людей .\nЩе в радянському союзі, доктор біологічних наук П. Гаряев проводив дослідження над молекулами ДНК.\nТоді, в 1985 році,\nвін в інституті фізико – технічних проблем працював з лазерною установкою.\nСуть методу була така, що через пробірки з молекулами ДНК пропускався промінь лазера і фотони променя записували на себе всю інформацію про молекули.\nОдного разу, випадково, доктор Горяєв вставив для досліджень порожню пробірку, в якій не було нічого. Почавши аналіз, він зрозумів, що зробив помилку і хотів замінити порожню пробірку на іншу. І коли Горяєв глянув на монітор – він був дуже здивований.\nСигнали від порожньої пробірки продовжували надходити схожі на сигнали, що були до цього. Хоча в самій пробірці взагалі було порожньо, але прилад постійно показував інформацію спадковості молекул ДНК.\nУ підсумку, після декількох років роботи було зроблено висновок, що після видалення молекул ДНК – в приладі і пробірці все одно залишаються сліди цих молекул. Саме тоді широко заговорили про поняття & # 8212; телегонія у людей.\nЯкщо простими словами & # 8212; телегонія у людей – це слід першого чоловіка в генетичному коді дівчини на все життя. Це значить, що дівчина, надалі, буде народжувати дітей від самого першого чоловіка.\nНавіть якщо вона буде злягатися з четвертим або десятим чоловіком – всі діти будуть від першого. І потім, сучасні батьки вгадують: «А на кого схожий наша дитина?”\nТеж саме проходить і у чоловіків. Перша жінка закладає свою інформацію в геном чоловіки. Наша ведична культура розвивалася так довго тому, що наші предки знали, що таке телегонія у людей і намагалися себе захистити дотримуючись закон РИТА.\nСтрого, настрого заборонялося дівчині до заміжжя вступати в статеві зв’язки з іншими. Якщо таке траплялося – дівчину вважали недолугої і з нею ніхто не хотів водитися.\nЧим більше у дівчини чи хлопця було статевих зв’язків з різними людьми – тим гірше буде потомство. У дівчини, кожен хлопець залишає свій генетичний код і справжній генетичний код дівчини змішалась і розчиняється в інших.\nТелегонія у людей менше проявляється у чоловіків. Що дуже погано, що якщо під час першої статевого зв’язку дівчина чи хлопець знаходяться під дією алкоголю або інших наркотичних засобів – дуже сильно спотворюється генетична інформація.\nІ потім виходить, що мало того, що діти в родині чоловіка не зовсім його, так ще й з поганою спадковістю і спотвореною генетичною інформацією.\nЛюди з розумінням того, що гоEрять арійські веди та правил устрою всесвіту & # 8212; старалися викорінювати телегонію зі свого суспільства, шляхом правильного виховання дітей.\nНайстрашніше, що телегонія у людей продовжує прогресувати і вже з’явилися конкретні негативні наслідки.\nУявіть, сьогодні на 3000 народжених дітей – всього ОДИН здоровий. Наприклад, в 1992 році, в Росії – рівень народжуваності дебілів склав 17%. Нагадаю, що при 18% виродження всього народу стає незворотнім.\nСьогодні в СНД менше 10% випускників школи можуть вважатися здоровими. І це далеко не всі факти. Запам’ятайте, що охайність і незайманість – цей той ВЕЛИКИЙ ПОДАРУНОК, що ми можемо зберегти для нашої другої половинки і телегонія у людей це великий гріх.\nFiled under Здоров'я\t| Tagged телегонія у людей\t| Permalink\n« Стевія & # 8212; трава і цукрозамінник, відгуки та застосування\nКалорійність Макарони з борошна в / с. Хімічний склад і харчова цінність »


Під ОП влаштували «вечірку» щодо «першого мільярда Степанова» : ... | Відео | 5 канал\nПід ОП влаштували «вечірку» щодо «першого мільярда Степанова» : чого вимагали активісти / включення.\nХіп-хоп вечірка "Перший мільярд Максима Степанова": акцію під такою назвою влаштували під стінами Офісу президента. На Банковій навіть з'явився діджей. Учасники акції хочуть звернути увагу на можливі оборудки під час закупівлі засобів захисту від МОЗ. Кажуть, що міністр охорони здоров’я Максим Степанов планує знову закупити захисні костюми за завищеними цінами.\nУ Києві знайшли мертвим слідчого СБУ: що розповіли в поліції та мешканці будинку, де виявили тіло.\n5 канал 2020-07-15 14:17\n🔴 COVID-19 і карантин: Засідання Кабміну під головуванням Дениса Шмигаля - 15.\n5 канал 2020-07-15 10:34\n🔴 Ранкове пленарне засідання Верховної Ради України - 15.\n5 канал 2020-07-15 08:30\nРозстріл військового медика на Донбасі; Легалізація казино; смерть інспекторки поліції - Час новин.\n5 канал 2020-07-14 23:22\n«Коханці» Гудро повернулися в музей Ханенків: Детективна історія з таємничим зникненням картини.\n5 канал 2020-07-14 22:01\nСамогубство чи вбивство? - У Дніпрі розслідують смерть 30-річної інспекторки райвідділу поліції.\n5 канал 2020-07-14 21:37\n«Такого не очікував ніхто» : Рада легалізувала казино і автомати - подробиці.\n5 канал 2020-07-14 21:33\nПідла засідка окупантів біля Зайцевого: поранений сержант і тіло загиблого медика досі - на полі бою.


Найкраща шарлотка з яблуками в духовці – пишна і дуже смачна. 16 найпростіших рецептів | Кулінарія\nГоловна » Поради » Кулінарія » Найкраща шарлотка з яблуками в духовці – пишна і дуже смачна. 16 найпростіших рецептів\nНайкраща шарлотка з яблуками в духовці – пишна і дуже смачна. 16 найпростіших рецептів\nСамий простий і смачний пиріг шарлотки з яблуками в духовці\nСамий повітряний рецепт шарлотки з яблуками\nПишна шарлотка з яблуками в мультиварці – відео рецепт\nШарлотка з яблуками – рецепт з горіхами і родзинками\nПишна шарлотка в духовці – бабусин рецепт\nСекрети успіху повітряної шарлотки з яблуками: відео рецепт\nГотуємо ніжну шарлотку на сметані\nДві шарлотки з яблук від Лазерсона (відео рецепт)\nШарлотка з яблуками і сиром в духовці\nРецепт шарлотки з абрикосами та шоколадом\nАпетитна випічка з яблучними часточками – найпопулярніший і не менш улюблений з усього розмаїття домашньої випічки. А чому ж вона так популярна? Все просто, вона не вірогідна проста у своєму приготуванні, а також допускає додавання ваших улюблених фруктів і ягід, в рази покращуючи смакові якості. Ну і звичайно ж варто відзначити те, що час на її запікання багато не потрібно. Що дуже зручно, коли гості на порозі.\nВ принципі, на приготування цієї випічки не потрібні якісь хитромудрі інгредієнти, цілком можна знайти в кожному холодильнику. Тісто замішується легко і залишається тільки нарізати за рецептом стиглі плоди і основа для пирога готова.\nНа даному блозі писалося кілька статей про шарлотку, наприклад: Пишна шарлотка з яблуками на кефірі або найсмачніша шарлотка з яблуками, або ось ще Фруктова шарлотка в духовці: 4 простих і смачних рецепта, і вони виявилися досить популярними, тому я вирішила розповісти побільше цікавих варіацій ніжного і повітряного наїдки.\nА також мені хочеться показати Вам пару відео, для наочного прикладу запікання золотистої здоби.\nСамий головний секрет цієї випічки – додавання картопляного крохмалю. Саме він і зробить її максимально пишною і неймовірно ніжною. Так що давайте приступати до приготування.\nМучка – 0,2 кілограма;\nМіцні плоди – 5 штук;\nКрохмаль – 120 грам;\nНасіння кунжуту – 30 грам;\nАлкоголь – 20 грам;\nДаний набір інгредієнтів розрахований на середню сковороду приблизно 22 сантиметра в діаметрі.\nДля початку необхідно мінімум два рази просіяти пшеничне борошно в глибоку миску.\nЦе робиться для максимального насичення киснем борошна, що так само допоможе зробити випічку пишніше.\nКладемо в неї картопляний крохмаль, кам’яну сіль і пекарський порошок.\nПекарський порошок цілком можна замінити гашеного харчовою содою, на кінцевому результаті це ніяк не відіб’ється.\nВ окремій піалі я збиваю необхідну кількість курячих яєць.\nПоступово підсипаємо до яєць цукровий пісок і ванілін. Тільки врахуйте, що в пакетику ваніліну вагою 25 грам основна маса — це цукор і не багато ванільного порошку. Так що не забудьте відняти його масу із загальної кількості цукрового піску.\nМоя сім’я любить здобу за солодший, тому я не вычитаю ванілін, але це повинно бути на ваш смак.\nСпочатку перемішуємо виделкою для рівномірного змішування. А вже потім збиваємо до пінки з допомогою кухонного міксера.\nНасправді тут ще одна хитрість, чим сильніше ви зіб’єте яйця, тим хрусткою буде поверхня випічки, на подобі як у тістечок безе. А якщо збити тільки віночком, то вона буде ніжною і м’якою.\nНаступними в яєчка слід ½ частину від загальної маси пшеничного борошна. І не зупиняючись змішуємо її на слабкою швидкості міксера.\nПотім кладемо борошно і ретельно замішуємо. По консистенції маса повинна нагадувати густу сметану.\nЗалишилося додати крайній інгредієнт, але не по значущості. Оскільки коньяк надає певну родзинку всій випічки в цілому.\nІ не бійтеся, що потім не можна буде давати пиріг діткам, під час запікання всі пари алкоголю выпарятся без залишку.\nДалі готуємо до запіканню стиглі яблука. Самий ідеальний варіант зняти з них шкірку повністю і видалити серцевину.\nНавіть сама тонка шкірка здатна зіпсувати смак солодкої випічки.\nНарізаємо плоди на однакові шматочки. І не обов’язково їх дрібнити, я люблю різати на великі часточки. Для збереження гарного кольору плодів обов’язково необхідно збризнути їх соком ½ лимона.\nДо речі, кількість яблук залежить від ваших уподобань. Можете покласти як більше, так і менше від заявленого в рецепті.\nТепер необхідно підготувати форму для випічки. За що я люблю інновації, так це за зручності і простоту, в плані випічки мене дуже виручають силіконові формочки. У них краще здоба пропікається, а дістати її звідти не становить особливої праці.\nДобре промазати її вершковим маслом. Буде і ароматні й зручніше використовувати. Не шкодуйте маслечка для цієї мети.\nДалі щедро присипаємо денце форми насінням кунжуту. Нехай його буде видно після приготування.\nКунжут цілком можливо замінити насінням маку.\n½ Частина рідкої маси заливаємо на насіння. Потім акуратно викладаємо 2/3 частина яблук.\nПотім заливаємо частину рідкої маси. Намагаючись не пошкодити яблучка розрівнюємо заміс.\nЩе я не багато струшую формочку, так виходить весь залишився повітря.\nЗалишилися прикрашаємо часточками поверхню пирога. Що не обов’язково, можна відразу всі часточки викласти в заміс. Потім знову посипаємо кунжутом.\nПопередньо розігріваємо духовку на мінімальній температурі і переносимо форму з заготівлею. Запікати мінімум половину години. Здоба добре пропечеться, підніметься і придбає красиву поверхню.\nДістати форму з печі, витягнути з форми і охолодити, накривши полотенчиком.\nПісля того, як він охолоне легше буде розрізати його на частини для подачі до столу. Але не забудьте посипати зверху ще і цукровою пудрою. Так десерт стане ще більш апетитний.\nГотову страву виходить пишним, повітряним і неймовірно ароматним. Вам навіть не доведеться кликати домочадців до столу, оскільки на цей запах все самі прийдуть на чаювання.\nНайпростіший вид замісу в кулінарії, з яким справиться і не має навичок у приготуванні господиня.\nБорошно – 0,370 кілограма;\nКисломолочний продукт – одна гуртка;\nКурячі – 4 одиниці;\nВершкове – п’ята частина;\nСіль – на кінчику;\nКурячі яєчка за допомогою кухонного комбайна ретельно збиваємо, але швидкість виставите мінімальну на дисплеї. Повинна вийде не велика пінка на поверхні, не більше.\nПотім насипаємо цукровий пісок і виливаємо кефір. Нехай все перемішується до зникнення рафінаду.\nВершкове доводимо до кімнатної температури, за раніше діставши з холодильника, а потім за допомогою водяної бані розігріваємо.\nЗалити його до решти заготівлях.\nМелену пшеницю мінімум пару разів необхідно просіяти, а потім насипати її в масу.\nНаступною йде кальцинована сода.\nМожлива заміна на пекарський порошок, збільшивши дозу на стільки ж, як за рецептом.\nГотуємо стиглі плоди. Насправді знімати шкірку не обов’язково. А сорт краще взяти з кислинкою, так смак випічки буде цікавіше.\nСиліконову форму змащуємо маслом, якщо ви візьмете звичайну сковороду, то її потрібно застелити пекарської папером.\nЗаливаємо в сковороду ½ частину замісу. Викласти яблучні шматочки і вилити решту масу.\nСтавимо в піч на мінімальну температуру 180С на сорок хвилин. Ви побачите, як почне з’являтися красива запечена скоринка.\nДістаємо здобу і злегка остуджуємо, потім розділити її на порції і подати до чаю.\nЗдоба виходить дуже пишна і апетитна на зовнішність. І по цьому рецепту можливо запікання навіть в мікрохвильовій печі.\nОсь чим і приваблює приготування яблучного пирога багатьох господинь, швидко, просто і не велику кількість інгредієнтів.\nРаджу молодим кулінарам починати свій шлях у випічки саме з таких рецептів, вони точно вас завжди будуть радувати прекрасним результатом.\nІ навіть досвідчені кулінари завжди можуть приготувати що-небудь цікаве і не звичайне, додавши не стандартні інгредієнти.\nЦей спосіб можна брати за основу. Саме з нього і з’явилася улюблена всіма випічка з яблуками. А потім вже почали експериментувати і народжувалися нові шедеври кулінарії.\nЯблучка – 5 плодів.\nКурячі яйця дістати з холодильника і відразу збити в кухонному комбайні.\nПотім засипаємо цукровий пісок. До речі наведене кількість в рецепті дає багато солодощі, якщо ви не любите надто солодкі, то кладіть трохи менше ніж зазначено.\nТак само засипаємо ванільний цукор.\nДо речі, цілком допустимо замінити ванільний цукор на мелену корицю.\nІ тепер підійшов черга додавання пшенично борошна, обов’язково просіяти її перед цим моментом.\nІ паралельно вводимо пекарський порошок.\nНасправді в класичному варіанті алкоголь не кладеться, але один раз спробувавши, я без нього не готую навіть цей варіант. Половини столової ложки буде достатньо.\nСтиглі плоди нарізаємо довільними шматками, не очищаючи від шкірки. Головне не робіть їх занадто малими, а то потім не знайдете їх в здобу.\nЗмішуємо підготовлені продукти з рідкою масою.\nЗмастити форму будь-яким видом олії. Це вже більше за вашим перевагам.\nПерелити у форму отримані напівфабрикат і ставимо запікатися в піч за половину години при мінімальній температурі.\nИспекшуюся випічку охолодити і вийняти з сковороди. Прикрашаємо меленим цукром і кличемо домочадців на чаювання.\nЦю випічку я одного разу спробувала у своєї подруги і просто захопилася її ніжністю і легкістю. Випросила рецептика і тепер періодично радую своє сімейство, щоразу отримуючи чудовий результат.\nБорошно – 4/5 склянки;\nКурячі яйця – 3 одиниці;\nАнтонівка – чотири стиглих плодів;\nМелена кориця – 30 грам;\nКартопляний крохмаль – 150 грам;\nМіцний алкоголь – 30 грам;\nЛимонний сік – 35 грам;\nНасіння кунжуту – 45 грам.\nЗа допомогою кухонного комбайна холодні яйця збити з цукровим піском. Доведіть масу до підняття в два рази, як мінімум.\nВ інший піалі замішуємо пшеничне борошно, крохмаль і розпушувач. І маленькими частинами підсипаємо до інгредієнтів інгредієнтів. Потім додаємо мелену корицю.\nСковороду змастити олією і обсипати насінням кунжуту.\nЛлємо 2/3 частина замісу, потім кладемо порізані плоди.\nНакриваємо їх рештою тестом і злегка протряхиваем, щоб позбутися від непотрібних пустот. Засипати поверхню кунжутом.\nВключити духовку до 180 С і помістити в неї форму з тестом. Запікати тридцять хвилин.\nЧерез відведений час дістати пиріг з духовки, остудити і порізати на порційні шматочки.\nНакриваємо стіл і кличемо сім’ю на ароматне чаювання!\nЦей пиріг виходить менш підсмаженим, ніж його побратими з духовки, його буквально повітряна текстура просто зводить з розуму. І закохує в себе з першого шматочка.\nА все завдяки деяким секретам приготування, які докладно описані в даному відео. Спробуйте приготувати, думаю Ви і ваша сім’я залишиться задоволена отриманим результатом.\nПогодьтеся, зовсім немає складнощів в його приготуванні. Так що не відкладайте на завтра і приготуйте цю прекрасну здобу для домашніх посиденьок.\nБезумовно, у кожної господині є власний, перевірений спосіб запікання яблук в тісті. Але навіть додавши всього лише пару нових інгредієнтів можна надати абсолютно унікальний смак старого виду. Ось і давайте спробуємо запекти яблука спільно з горішками і сушеним виноградом.\nСоняшникова олія – 60 мілілітрів;\nСтиглі яблучка – 6 плодів;\nСушений виноград – пів тори гуртки;\nВолоські горішки – 2/3 гуртки;\nРафінад – 4/5 склянки;\nВершкове – чверть пачки.\nДля початку змішуємо борошно пшеничне, рафінад, кам’яну сіль, курячі яйця та соняшникову олію.\nСкористайтеся для цього кухонним комбайном. Він набагато краще впорається з цим завданням.\nВолоські горіхи ріжемо п’ять частин і засипаємо в заміс. Стиглі плоди промити і перерізати брусочками без серцевини.\nСковороду змащуємо, наповнюємо здебільшого замісу, потім викладаємо нарізані фрукти, прикрашаємо рафінадом і сушеним виноградом, і порошком кориці.\nЗверху заливаємо рештою замісом. Присипаємо рафінадом і перенести в духовку запікатися половину години включивши оптимальну температуру сто вісімдесят градусів.\nАроматну здобу охолодити і нарізати порційно при подачі до чаю.\nЯкщо в класичних рецептах яблучного пирога потрібно обов’язково замішати тісто, то тут цього не потрібно. І взагалі це, мабуть, найшвидший спосіб приготування подібної здоби.\nСвіжий білий хліб – 1 одиницю;\nЯблучка – 9 не великих;\nМолоко – одна гуртка;\nРафінад – половина склянки;\nКориця – дві столові ложки.\nДля початку готуємо інгредієнти: хліб ріжемо скибочками, нарізати яблучка і підготувати міру інших інгредієнтів.\nДля зручності купіть вже порізаний хліб.\nПотім перемішати молоко і яйця. По мірі змішування підсипати до них цукровий пісок. За допомогою кухонного комбайна дуже ретельно збити яєчної молочну суміш.\nКожен скибочку хліба змочити в цій суміші, як можна ретельніше просочіть хліб.\nПотім форму для запікання змащуємо маслом і повністю покриваємо її скибочками розбухлого хліба. Засипати його меленою корицею.\nНаступними йдуть порізані довільними шматочками кисленькі плоди.\nНакрити залишилися фрукти хлібом і відправляємо заготовку в духовку на 35 хвилин при оптимальній температурі 180С до появи гарної скоринки.\nОбов’язково дочекайтеся остигання пирога, а потім вже можна різати на порційні шматочки.\nТакий пиріг мені кожне літо пекла моя бабуся. Такий рідний смак дитинства. Я теж періодично готую моїм дітям, і вони з’їдають десерт, не залишаючи навіть крихт.\nАнтонівка – 4 штуки;\nПшеничне борошно – пів тора склянки;\nЦукор – одна гуртка;\nГашене сода – 10 грам;\nВанілін – трохи.\nСпочатку очищаємо фрукти і нарізаємо їх не великими шматочками.\nУ великій чашці змішати кисломолочний продукт з цукровим піском і перемішуємо.\nДалі додаємо в масу яйця і перемішуємо.\nПотім засипаємо в заміс мелену пшеницю, содовий розчин, ванілін і ретельно перемішуємо.\nНеобхідну форму змастити маслом. Можна просипати дно ще і манкою. Засипаємо порізані плоди і заливаємо їх тестом. Зверху прикрашаємо корицевий порошком.\nПопередньо розігріти духовку до температури 200 С і запекти в ньому майбутній десерт близько 35 хвилин.\nДістати форму з духовки, акуратно дістати з неї здобу, використовуючи для цього обробну дошку і перекласти його на кругле блюдо.\nЗа бажанням готовий пиріг можна прикрасити цукровою пудрою.\nПишна, солодка і дуже ароматна – це все про яблучний пиріг приготований в даному відео. Подивіться його, там докладно описані всі тонкощі приготування і маленькі секрети від досвідчених господинь.\nЯ знаю жодної людини в кого не вийшло приготувати пиріг поданою відео, впевнена і ви не будете виключенням.\nНу що переконалися, що це зовсім не складно, а швидше навіть цікаво? Сподіваюся я переконала вас піти і приготувати це блюдо. Напишіть в коментарях, що у вас вийшло.\nОсь ще один рецепт створений на основі класичного, але незмінно містить стандартні для нього інгредієнти.\nАнтонівка – 6 плодів;\nЦей спосіб передбачає в першу чергу включення духовки на 185 градусів, а потім вже початок приготування випічки.\nНаступними готуємо плоди яблук. Їх очищаємо і ріжемо на брусочки середнього розміру. Але в принципі можете нарізати як вам зручно.\nЗамішуємо сметану з пекарським порошком.\nВ інший піалі змішати куряче яйце і рафінад. Потім перемішати їх зі сметанною сумішшю.\nПару раз просіяти пшеничне борошно і частинами підсипати в іншу масу.\nФорму для випічки змастити будь-яким маслом, можна присипати манною крупою. Потім пересипати в неї нарізані фрукти і заливаємо зверху рідким тістом.\nПереносимо пиріг в розігріту духовку і випікаємо не менше 30 хвилин, самостійно стежачи за тим, коли настане момент повного приготування.\nПотім дістаємо і прикрашаємо страву горішками перед подачею до столу.\nДуже затребуваний рецепт під час проведення різних постів. Зайвий раз доводить, що і в цей період можна харчуватися смачно і корисно.\nПшеничне – 200 грам;\nКисломолочний продукт – 340 грам;\nРафінована олія – половина склянки;\nСтиглі фрукти – 6 штук;\nПекарський порошок – 20 грам;\nКартопляний крохмаль – 4 чайних;\nМелена кориця – 1 столова ложка.\nКисломолочні продукти обов’язково перед приготуванням нагріти в кімнаті не менш ніж пів години.\nУ великій піалі змішуємо борошно, картопляний крохмаль, розпушувач і сіль.\nДодати до інгредієнтів цукровий пісок і манку. Як ви встигли помітити в чаші змішалися всі сухі продукти.\nПотім заливаємо до них кисломолочні інгредієнти.\nЗаміс вийде досить густим. Якщо у вас виходить рідким, то досипте пшеничного борошна.\nТепер відставимо заміс хвилин на 20 для просочення.\nТим часом чистимо і ріжемо часточками підготовлені фрукти. Пересипати часточки меленою корицею.\nПідготовлену форму для запікання змастити дуже ретельно маслом, що готовий пиріг краще виймався.\nТепер повертаємося до тесту, заливаємо в нього соняшникову олію і гарненько перемішуємо.\nУ форму вилити 1/3 замісу, потім шар фруктів і знову вилити тісто. Кілька разів потрясіть формочку.\nОдним або двома яблуками прикрасити поверхню заготовки.\nУ нагревшийся духова шафа поставити пиріг запікатися на сорок хвилин, слідкуйте за тим що б він не згорів, а вийшов з красивою золотистою скоринкою.\nГотовий десерт остуджуємо кілька хвилин, а потім дістаємо з форми. Нарізаємо опціонально і прикрашаємо за смаком.\nЦей спосіб мене не раз виручав, коли на порозі виявлялося велика кількість гостей. Швидко, легко і неймовірно смачно – ось його короткий опис, та ще й ранетки надають йому свою родзинку.\nЯєчко – 6 одиниць;\nКоров’яче молоко – 1 1/5 склянки;\nСоняшникова – 60 грам;\nПекарський порошок – 3 упаковки;\nЯблука – 9 штук;\nСушений виноград – 0,1 кілограма;\nЦукровий пісок — 200 грам.\nСтиглі фрукти очищаємо від шкірки і нарізаємо середніми брусочками. Потім застелити велику форму для запікання пергаментним папером і засипати її фруктами.\nСушений виноград отпариваем в окропі 20 хвилин. Засипати їм нарізані солодкі плоди.\nЯєчка збиваємо в кухонному комбайні з цукровим піском, потім вливаємо олію без запаху, пекарський порошок і коров’яче молоко. Залити цією сумішшю деко з фруктами.\nЗапікаємо в гарячій духовій шафі не менше сорока хвилин при не великій температурі близько 180 градусів.\nНарізаємо пиріг з яблуками на однакові квадратики і укладаємо на красиве блюдо для подачі до ароматного чаю.\nЕкономічний спосіб приготування повітряного пирога з хрусткою поверхнею на основі пісочного тіста.\nПшеничне – 300 грам;\nПитна вода – 140 грам;\nСтиглі фрукти – 1300 кг;\nЦукровий пісок – 140 грам;\nМелена кориця – ½ столової ложки;\nМелений мускатний горіх – ¼ столової ложки;\nКоров’яче молоко – 20 грам;\nУ глибокій ємності не менше двох разів просіяти пшеничне та кам’яну сіль. Змішуємо. Далі додати вершкове масло. Ретельно, перетираємо руками продукти. Заливаємо воду.\nНе переставайте його місити.\nПотім катаємо з замісу кулю і закутавши в пакетик прибрати в холод на 60 хвилин.\nСтиглі плоди очищаємо від шкірки і ріжемо кубиками. Змішати фрукти з меленою корицею і пшеничного до однорідного стану. В цей же момент засипаємо мускатний порошок.\nОстигле тісто ріжемо на дві частини і розгортаємо в тонкий пласт.\nОдин з них переносимо в змащену форму, потім засипаємо його підготовленими фруктами і накриваємо другим шаром.\nЗ’єднуємо дуже ретельно. Середину розрізати не великим хрестиком і посипати золотистим цукром.\nДалі переносимо форму в прогріту до 200 градусів духовку на п’ятдесят хвилин. Подавати до столу повністю остиглий десерт.\nЯк же я люблю спостерігати за кулінарними шедеврами цього великого Кухаря з великої літери. По-перше, за детальне донесення рецепта, а по-друге за цікаві нюанси, про які ти навіть можеш не здогадуватися.\nІ ще один плюс цього відео, то що спосіб приготування не один, а відразу два і ви можете підібрати пиріг на свій смак.\nАпетитно, чи не правда? Не відкладайте на завтра, поки йде яблучний сезон можна спробувати не менше десяти рецептів і точно знайти ідеальний для себе і своєї сім’ї.\nПовітряна здоба з молочним смаком і яблучним ароматом. Ось як більш точно можна сказати про цей спосіб приготування. Тому якщо у вас залишився сир і ви не знаєте, що з ним зробити, спробуйте цей рецепт. Він вас не залишить байдужим до себе.\nСирна маса – 0,2 кілограма;\nЯєчко – 4 штуки;\nРафінад – 160 грам;\nСметанний продукт – 90 грам;\nПшеничне борошно – 4/5 склянки;\nПекарський порошок – на кінчику ножа;\nВершкове – 30 грам;\nЗмішуємо яєчка з рафінадом до розчинення. Зробіть з них міцну піну.\nПотім змішуємо сирок і сметану. А тепер з’єднуємо обидва замісу.\nОкремо з’єднати борошно з пекарським порошком і кам’яною сіллю. І частинами додати її в рідкий заміс. Сковороду змащуємо маслом.\nСтиглі фрукти промиваємо та нарізаємо акуратними шматочками.\nЗаливаємо заміс у форму, а зверху прикрашаємо часточками фруктів. Ставимо запікатися в духову шафу на сорок хвилин при 185 градусах.\nВипічку не багато охолодити і нарізати. Подавати як десерт до ароматного чаю.\nТакі пироги я починаю пекти, як тільки з’являються свіжі абрикоси. Моя родина від них у захваті. Спробуйте впевнена Вам сподобається.\nПшеничне борошно – 340 грам;\nПекарський порошок – 1,5 чайні ложки;\nКакао Порошок – 4 чайні ложки;\nАбрикос – 11 плодів.\nЗбиваємо яєчка і рафінад в однорідну суміш. Наступний йде кефірний продукт. Не перестаємо заважати.\nЧастинами просіваємо до замісу пшеничне борошно і пекарський порошок.\nПотім засипаємо порошок какао.\nПлоди промиваємо і ріжемо на дві частини, кісточки відокремлюємо.\nЗастелити необхідну форму для запікання папером і викласти на неї ½ частину плодів.\nЗаливаємо їх замісом і викладаємо частину. Ставимо в духовку на 35 хвилин при температурі 180 С.\nГотовий десерт охолодити, дістати з форми і посипати солодкої пудрою. Приємного апетиту.\nГотуйте для своєї родини з любов’ю і задоволенням і це окупиться сторицею Вам. Час, проведений з родиною без коштовно, особливо за солодким чаюванням і ароматним пирогом. Приємного апетиту і до нових зустрічей!


Грунтовка Церезіт СТ-17 глубокопроникающая, 10 л Київ, ціна найкращ...\n> Будівельні суміші>Грунтовка>Грунтовка Церезіт СТ-17 глубокопроникающая, 10 л\nСТ-17 Ceresit глубокопроникающая грунтовка , 10л\nВитрата: від 0,1 до 0,2 л / м 2 .\nСТ-17 Ceresit глубокопроникающая грунтовка , 10 л\nДля зміцнення і просочення пористих, неміцних і сильно всмоктуючих підстав (легкий бетон, штукатурка, гіпсові та цегляні поверхні), збільшення адгезії до основи матеріалів Ceresit. Глибокопроникна грунтовка Ceresit CT 17 призначена для зміцнення і просочення пористих, неміцних і сильно всмоктуючих підстав (легкий бетон, штукатурка, гіпсові та цегляні поверхні), збільшення адгезії до основи матеріалів Ceresit.\nТемпература підстави: від +5 С до +35 С\nДо складу входить дисперсія на основі синтетичних смол.\nВитрата: від 0,1 до 0,2 л / м 2


допомога – Новини Здорової Людини\nДодаток для жінок, які опинились у біді, запрацював в Україні\nУкраїнські жінки можуть завантажити ізраїльський додаток SafeUp. У ньому користувачки мають змогу допомагати іншим жінкам, які опинились у біді, потребують підтримки та перебувають неподалік. Про це повідомила група «Фемінізм в деталях» у фейсбук.\nSafeUp визначає геолокацію людей поблизу. Якщо жінці треба терміново поговорити, допомогти або повідомити своє місце розташування, вона може зв’язатись з іншою жінкою-захисницею, яка перебуває поряд. Додаток безплатний і доступний для людей будь-якого віку, але захисницею можна стати лише з 18 років.\nбезпека жінок додаток допомога\nПерший в Україні сенсорний сад для собак облаштовують у Львові. Як допомогти?\nВолонтери висадили на території саду саджанці корисних рослин, які допомагають собакам займатись самолікуванням. Організатори проєкту також планують створити тактильні зони для фізичної реабілітації тварин після травм чи операцій, придбати звукові тренажери для роботи з фобіями та інші пристрої для покращення самопочуття собак. Про це повідомили на сторінці у фейсбук Dog-friendly City.\nПроєкт «Друга черга робіт з облаштування сенсорного саду для собак» пройшов модерацію на Громадський бюджет Львова, за нього можна проголосувати. Сенсорний сад будуть модернізовувати, наприклад, впровадять систему поливу рослин та напування собак, зони для релаксу та психологічної реабілітації, звукові тренажери.\nдопомога сенсорний сад Собаки\nПрофесор Пономарів перебуває у лікарні з тяжкою травмою і потребує фінансової допомоги\nВідомий мовознавець, 84-річний професор Олександр Пономарів, багаторічний викладач Інституту журналістики КНУ імені Шевченка, впав і зламав два хребці на спині. Нещодавно йому зробили операцію. Є надія, що чоловік знову зможе ходити, але його лікування потребує значних коштів. Переказати кошти допомоги можна на картку дружини, Кучер Раїси Яківни: 5168 7456 0116 2826. Про це себе на сторінці у Фейсбуці написав заступник директора Центру комунікацій Київського національного університету ім. Тараса Шевченка Володимир Литвиненко.\nЧому це важливо. Невелика пожертва може допомогти одужати професорові, який навчав не одне покоління студентів.\nДетальніше. Мовознавець зараз перебуває у лікарні у важкому стані, після операції поки лише лежить, ходити ще не може. Його відновлення потребує значних коштів. Просять відгукнутися та фінансово допомогти усіх, хто має змогу.\nДовідка. Олександр Пономарів — український мовознавець, доктор філологічних наук, професор кафедри мови та стилістики Інституту журналістики Київського національного університету ім. Шевченка. Автор понад 250 наукових, науково-популярних і науково-публіцистичних праць з історії, стилістики та культури української мови. Веде популярний блог з українського правопису на BBC Україна.\nП’ять останніх блогів професора Олександра Пономарева\nБлог Пономарева: обшук чи трус? (BBC Україна)\nБлог Пономарева: як українською “вспыльчивый” (BBC Україна)\nБлог Пономарева: що роблять із посадою — обіймають чи обнімають? (BBC Україна)\nБлог Пономарева: панкейки чи оладки? (BBC Україна)\nБлог Пономарева: чи правильно ми називаємо супергероя Халка? (BBC Україна)\nдопомога мовознавець Пономарів травма


Де ваші локони?\nПоки Остап оглядав 2-й будинок Старсоцзабезу, Іполит Матвійович, вийшовши з двірницької і відчуваючи холод на голеній голові, рушив вулицями рідного міста. Бруком бігла ясна весняна вода. З дахів без упину линули тріскотнява і цокіт діамантових крапель. Горобці полювали на гній. Сонце сиділо на всіх дахах. Золоті битюги нарочито голосно гриміли копитами на голому бруку і, опустивши вниз вуха, із задоволенням прислухались до власного стукоту. На вогких телеграфних стовпах щулились мокрі об'яви з розплилими літерами: «Навчаю грати на гітарі за цифровою системою» і «Даю лекції суспільствознавства для вступу в народну консерваторію». Взвод червоноармійців у зимових шоломах перетинав калюжу, що починалася біля магазину Старгіко і тяглася аж до будинку губплану, фронтон якого був прикрашений гіпсовими тиграми, перемогами і кобрами. Іполит Матвійович ішов, цікаво поглядаючи на зустрічних перехожих. Він, що прожив у Росії все життя і революцію, бачив, як ламався, перелицьовувався і мінявся побут. Він звик до цього, але виявилось, що звик він тільки в одному пункті земної кулі — в повітовому місті N. Приїхавши в рідне місто, він побачив, що нічогісінько не розуміє. Йому було ніяково і дивно, немовби і справді він був емігрант і щойно приїхав з Парижа. Колись, проїжджаючи містом в екіпажі, він неодмінно зустрічав знайомих або ж відомих йому в обличчя людей. Нині він пройшов уже чотири квартали по вулиці Ленських подій, але знайомі не стрічались. Вони зникли, а може, постаріли так, що їх і не пізнати, а може, зробились непізнаваними, бо носили інший одяг, інші капелюхи. Може, вони змінили свою ходу. В усякому разі, їх не було. Іполит Матвійович ішов блідий, холодний, розгублений. Він зовсім забув, що йому треба розшукувати житловідділ. Він переходив з тротуару на тротуар і звертав у провулки, де розгнуздані битюги вже навмисне стукали копитами. У провулках було більше зими і де-не-де траплявся підгнилий лід. Усе місто було іншого кольору. Сині будинки стали зеленими, жовті — сірими, з каланчі зникли бомби, по ній не ходив уже пожежник, і на вулицях було куди шумніше, ніж це пам'ятав Іполит Матвійович. На Великій Пушкінській Іполита Матвійовича здивували ніколи не бачені ним у Старгороді рейки і трамвайні стовпи з дротами. Іполит Матвійович не читав газет і не знав, що на Перше травня в Старгороді збираються відкрити дві трамвайні лінії: Вокзальну і Привозну. То здавалось Іполитові Матвійовичу, що він ніколи не покидав Старгорода, то Старгород уявлявся йому місцем цілком незнайомим. Заглиблений у такі думки, він дійшов до вулиці Маркса і Енгельса. У цьому місці до нього повернулося дитяче відчуття, що от-от з-за рогу двоповерхового будинку з довгим балконом неодмінно має вийти знайомий. Іполит Матвійович навіть спинився чекально. Але знайомий не вийшов. Спочатку з-за рогу вигулькнув скляр з ящиком бемського скла і буханцем замазки мідного кольору. Виринув з-за рогу Джигун у замшевій кепці із шкіряним жовтим козирком. За ним вибігли діти, школярі першого ступеня, з книжками в ремінцях. Раптом Іполит Матвійович відчув жар у долонях і прохолоду в животі Просто на нього йшов незнайомий громадянин з добрим лицем, несучи стілець, немов віолончель. Іполит Матвійович, на якого несподівано напала гикавка, вдивився і одразу пізнав свій стілець. Так! Це був гамбсівський стілець, оббитий потемнілим у революційних бурях англійським ситцем у квіточках, це був горіховий стілець із гнутими ніжками. Іполит Матвійович відчув себе так, ніби йому стрельнули в ухо. — Точити ножі, ножиці, бритви правити! — закричав поблизу баритональний бас. І одразу ж долинуло тонкою луною: — Паяємо, лагодимо! — Московська гайзета «Звестие», журнал «Смехач», «Красная нива»!.. Десь угорі зі дзвоном вибили скло. Потрясаючи місто, проїхав вантажний автомобіль млинбуду. Засвистів міліціонер. Життя кипіло і било через край. Не можна було гаяти час. Іполит Матвійович стрибком леопарда наблизився до обурливого незнайомця і мовчки смикнув стілець до себе. Незнайомий смикнув стілець назад. Тоді Іполит Матвійович, тримаючись лівою рукою за ніжку, почав щосили відривати товсті пальці незнайомого від стільця. — Грабують, — пошепки сказав незнайомий, тримаючись за стілець ще міцніше. — Дозвольте, дозвольте, — мурмотів Іполит Матвійович, намагаючись відклеїти пальці незнайомого. Почав збиратися натовп. Чоловіка зо три вже стояло поблизу, з надзвичайною цікавістю стежачи за розвитком конфлікту. Тоді обидва боязко оглянулись і, не дивлячись один на одного, але не випускаючи стільця з чіпких рук, швидко пішли вперед, немов нічого й не сталося. «Що ж це таке?» — очманіло думав Іполит Матвійович. Що думав незнайомий, не можна було збагнути, але хода у нього була вельми рішуча. Вони йшли швидше і швидше і, угледівши в глухому завулкові пустир, засипаний щебенем і будівельними матеріалами, немов по команді, повернули туди. Тут сили Іполита Матвійовича збільшились учетверо. — Дозвольте ж! — закричав він, не соромлячись. — Про-о-бі! — ледве чутно скрикнув незнайомий. І що руки обом заклякли на стільці, вони почали штурхати один одного ногами. Чоботи незнайомого були з підковами, і Іполитові Матвійовичу спочатку щедро влетіло. Але він швидко пристосувався і, стрибаючи то вправо, то вліво, немов танцював краков'як, ухилявся від ударів супротивника і намагався вразити ворога в живіт. У живіт влучити йому не пощастило, бо заважав стілець, але зате він влучив у колінну чашечку сопротивника, після чого той міг брикатись тільки лівою ногою. — О господи! — зашепотів незнайомий. І тут Іполит Матвійович побачив, що незнайомий, який у найнахабніший спосіб украв його стілець, не хто інший, як священик церкви Фрола і Лавра — панотець Федір Востриков. Іполит Матвійович отетерів. — Батюшка! — скрикнув він, від здивування знімаючи руки із стільця. Панотець Востриков фіалково зацвів і нарешті одпустив свої пальці. Стілець, ніким не підтримуваний, упав на биту цеглу. — Де ж ваші вуса, шановний Іполите Матвійовичу? — з найтоншою ущипливістю спитала духовна особа. — А ваші локони де? Адже у вас були локони? Неймовірне презирство звучало в словах Іполита Матвійовича. Він окинув панотця Федора поглядом незвичайної шляхетності і, взявши під пахву стілець, повернувся, щоб піти геть. Але панотець Федір, уже зовсім отямившись, не дав Вороб'янінову такого легкого тріумфу. З криком: «Ні, прошу вас», — він знову ухопився за стілець. Було відновлено попередню позицію. Обидва супротивники стояли, вчепившись у ніжки, наче коти чи боксери, міряли один одного очима, походжаючи то туди, то сюди. Трагічна пауза тривала цілу хвилину. — То це ви, святий отче, — проскреготів Іполит Матвійович, — полюєте на моє майно? Із цими словами Іполит Матвійович хвицнув святого панотця ногою в стегно. Панотець примірився, люто пнув предводителя в пах, — той аж зігнувся. — Це не ваше майно. — А чиє ж? — Не ваше. — А чиє ж? — Не ваше, не ваше. — А чиє ж, чиє? — Не ваше. З таким шипінням вони несамовито брикались. — А чиє ж це майно? — верескнув предводитель, затопивши ногу в живіт святому панотцеві. Перемагаючи біль, святий панотець твердо сказав: — Це націоналізоване майно. — Націоналізоване? — Так, так, націоналізоване. Говорили вони з такою надзвичайною швидкістю, що слова зливались. — Ким націоналізоване? — Радянською владою! Радянською владою! — Якою владою? — Владою трудящих. — А-а-а!.. — сказав Іполит Матвійович, холонучи. — Владою робітників і селян? — Та-а-ак-с! — М-м-м!.. То, може, ви, святий отче, партійний? — М-можливо!\nТут Іполитові Матвійовичу урвався терпець і, крикнувши «можливо?», він смачно плюнув в добре обличчя панотця Федора. Панотець Федір негайно плюнув в лице Іполитові Матвійовичу і теж влучив. Стерти слину було нічим: руки держали стілець. Іполит Матвійович випустив звук, немов розчинилися двері, і щосили штовхнув ворога стільцем. Ворог упав, тягнучи за собою засапаного Вороб'янінова. Боротьба точилась у партері. Раптом щось тріснуло: одламались відразу обидві передні ніжки. Забувши один про одного, супротивники заходились шматувати горіхове скарбосховище. Із сумним криком чайки лопнув англійський ситець у квіточках. Спинка відлетіла, відкинута могутнім поривом. Скарбошукачі рвонули рогожу разом з мідними ґудзиками і, здираючи об пружини руки до крові, запустили пальці в шерстяну набивку. Стривожені пружини співали. Через п'ять хвилин стілець було обгризено. Від нього лишились ріжки та ніжки. Увсебіч котилися пружини. Вітер носив гнилу шерсть по пустирю. Гнуті ніжки лежали в ямі. Діамантів не було. — Ну що, знайшли? — спитав Іполит Матвійович, задихаючись. Панотець Федір, весь укритий шматками шерсті, одсапувався і мовчав. — Ви аферист! — крикнув Іполит Матвійович. — Я вам морду наб'ю, панотче Федоре! — Руки короткі, — одказав батюшка. — Куди ж ви підете весь у пуху? — А вам яке діло? — Соромно, батюшко! Ви просто злодій! — Я у вас нічого не вкрав! — Як же ви довідались про це? Використали в своїх особистих інтересах таємницю сповіді? Дуже добре! Дуже гарно! Іполит Матвійович з обурливим «пфуй» покинув пустир і, чистячи на ходу рукава пальта, попростував додому. На розі вулиці Ленських подій і Єрофеївського провулка Вороб'янінов побачив свого компаньйона. Технічний директор і головний керівник концесії стояв трохи одвернувшись, піднявши ліву ногу, — йому чистили замшевий верх черевиків канареєчним кремом. Іполит Матвійович підбіг до нього. Директор безтурботно мугикав «Шимі»: Раніше проробляли це верблюди,\nРаніше танцювали ботокуди,\nА тепер танцює шимі цілий світ…\n— Ну, як житловідділ? — спитав він діловито і одразу ж додав: — Заждіть, не розповідайте, ви надто схвильовані, охолоньте. Видавши чистильникові сім копійок, Остап узяв Вороб'янінова попід руку і потяг його вулицею. Все, що розповів схвильований Іполит Матвійович, Остап вислухав з великою увагою. — Ага! Невелика чорна борідка? Так-так! Пальто із смушевим коміром? Розумію. Цей стілець з богадільні. Куплений сьогодні вранці за три карбованці. — Та ви заждіть… І Іполит Матвійович розказав головному концесіонерові про всі підлоти панотця Федора. Остап спохмурнів. — Кисла справа, — сказав він, — печера Лейхтвейса. Таємничий суперник. Його треба випередити, а морду йому ми завжди помацати встигнемо. Поки друзі закушували в пивній «Стенька Разін» і Остап добував відомості, в якому домі був раніше житловідділ і яка установа міститься в ньому тепер, день кінчився. Золоті битюги знов стали коричневими. Діамантові краплі холоділи на льоту і падали із дзвоном на землю. У пивних і ресторані «Фенікс» пиво піднялося в ціні: настав вечір. На Великій Пушкінській засвітились електричні лампи і, повертаючись додому з першої весняної прогулянки з барабанним тупотом пройшов загін піонерів. Тигри, перемоги і кобри губплану таємничо світилися під місяцем, що входив у місто. Ідучи додому з примовклим раптом Остапом, Іполит Матвійович подивився на губпланівських тигрів і кобр. За його часів тут містилася губернська земська управа, і громадяни дуже пишалися кобрами, вважаючи їх за старгородську славну пам'ятку. «Найду», — подумав Іполит Матвійович, вдивляючись у гіпсову перемогу. Тигри лагідно вимахували хвостами, кобри радісно скорочувались, і душа Іполита Матвійовича сповнилася певністю.\nБудинок № 7 у Перелешинськім провулку не належав до найкращих будівель Старгорода. Два його поверхи, побудовані в стилі Другої імперії, були оздоблені побитими левиними мордами, надзвичайно подібними до обличчя відомого в свій час письменника Арцибашева. Арцибашевських лиць було рівно вісім, відповідно до числа вікон, що виходили в провулок. Містилися ці левині пики у віконних ключах. Були на будинку ще дві прикраси, але вже суто комерційного характеру. По один бік висіла лазурна вивіска: ОДЕСЬКА БУБЛИЧНА АРТІЛЬ МОСКОВСЬКІ БАРАНКИ На вивісці було намальовано молодика у галстуку й коротких французьких брюках. Він держав в одній вивернутій руці казковий ріг достатків, звідки лавиною спадали охряні московські баранки, що продавалися на випадок попиту і за одеські бублики. До того ж молодик похітливо всміхався. По другий бік пакувальна контора «Швидкоупак» повідомляла про себе шановних громадян-замовників чорною вивіскою з круглими золотими буквами. Дарма що різниця у вивісках і величині оборотного капіталу була разюча, обидва ці різнорідні підприємства провадили одну справу: спекулювали мануфактурою всіх гатунків — грубошерстою, тонкошерстою, бавовняною, а коли траплявся шовк гарних кольорів і візерунків, то й шовком. Пройшовши ворота, залиті тунельним мороком і водою, і повернувши праворуч у двір з цементним колодязем, можна було побачити двоє дверей без ґанків, що виходили просто на гостре каміння двору. Дощечка тьмяної міді з вирізьбленим на ній писаними літерами прізвищем: В. М. Полєсов містилася на правих дверях. Ліві двері мали біленьку бляшанку: МОДИ І КАПЕЛЮХИ Це теж було лише про людське око. Усередині майстерні мод і капелюхів не було ні спартрі, ні оздоби, ні безголових манекенів з офіцерською виправкою, ні головатих болванок для елегантних дамських капелюшків. Замість усієї цієї мішури в трикімнатній квартирі жив непорочно білий папуга в червоних спідніх. Папугу обсіли блохи, але поскаржитись він нікому не міг, бо не говорив людським голосом. Цілими днями папуга гриз насіння і спльовував лушпайки на килим крізь грати баштової клітки. Йому бракувало тільки гармоніки і нових із присвистом калош, щоб бути подібним до підпилого кустаря-одинака. На вікнах коливалися темні коричневі завіски з блямбами. У квартирі переважали темно-коричневі тони. Над піаніно висіла репродукція з картини Бекліна «Острів мертвих» у рамі фантазі темно-зеленого полірованого дуба, під склом. Один ріг скла давно вилетів, і оголена частина картини була так засиджена мухами, що зовсім зливалася з рамою. Що діялося в цій частині острова мертвих — дізнатися було вже неможливо. У спальні на ліжку сиділа сама хазяйка і, спираючись ліктями на восьмикутний столик, застелений нечистою скатертиною рішельє, розкладала карти. Перед нею сиділа вдова Грицацуєва в пухнастій шалі. — Мушу вас попередити, дівчино, що я за сеанс менше як п'ятдесят копійок не беру, — сказала хазяйка. Вдова, що не знала перешкод у жадобі відшукати нового чоловіка, погодилась платити зазначену ціну. — Тільки ви, будь ласка, і майбутнє, — жалісно попросила вона. — Вам треба ворожити на даму треф. Вдова заперечила: — Я завжди була червова дама. Хазяйка байдуже погодилась і почала комбінувати карти. Визначення вдовиної долі начорно було дано вже через кілька хвилин. На вдову чекали великі і дрібні неприємності, а на серці у неї лежав трефовий король, з яким дружила бубнова дама. Набіло ворожили по руці. Лінії руки вдови Грицацуєвої були чисті, могутні і бездоганні. Лінія життя простяглась так далеко, що кінець її заїхав у пульс, і якщо лінія говорила правду, то вдова повинна була б дожити до страшного суду. Лінії розуму й мистецтва давали право сподіватись, що вдова покине торгівлю бакалією і подарує людству неперевершені шедеври в якій завгодно царині мистецтва, науки або суспільствознавства. Горбики Венери у вдови схожі були на маньчжурські сопки і промовляли за чудесні запаси любові й ніжності Все це ворожка пояснила вдові словами і термінами, вживаними поміж графологів, хіромантів і кінських баришників. — От спасибі вам, мадамочко, — сказала вдова, — я вже тепер знаю, хто трефовий король. І бубнова краля мені теж дуже відома. А король який, не мар'яжний? — Мар'яжний, дівчино. Окрилена вдова помчала додому. А ворожка, скинувши карти в шухляду, позіхнула, показавши пащу п'ятдесятилітньої жінки, і пішла на кухню. Там вона попоралась коло обіду, що грівся на гасниці «Грец», по-кухарськи витерла руки об фартух, взяла відро з відбитою де-не-де емаллю і вийшла надвір по воду. Вона йшла двором, важко пересуваючись на плоских ступнях, її напівспорохнілий бюст мляво стрибав у перефарбованій блузці. На голові ріс віничок сивуватого волосся. Вона була стара, була бруднувата, дивилася на всіх підозріло і любила солодке. Якби Іполит Матвійович побачив її зараз, то нізащо не пізнав би Олени Боур, давньої своєї коханки, про яку секретар суду сказав колись віршами, що вона «к по-целуям зовущая, вся такая воздушная». Біля колодязя мадам Боур привітав сусіда Віктор Михайлович Полєсов, слюсар-інтелігент, що набирав воду в бідон з-під бензину. У Полєсова було лице оперного чорта, якого старанно мазали сажею, перед тим як випустити на сцену. Обмінявшись привітаннями, сусіди заговорили про те, що цікавило весь Старгород. — До чого дожились, — іронічно сказав Полєсов, — учора все місто оббігав, плашок три восьмих дюйма дістати не міг. Немає. Нема! А ще трамвай збираються пускати. Олена Станіславівна, що мала про плашки на три восьмих дюйма таке саме уявлення, яке має про сільське господарство слухачка хореографічних курсів імені Леонардо да Вінчі, думаючи, що сир добувають з вареників, висловила, проте, своє співчуття: — Які тепер магазини! Тепер тільки черги, а магазинів нема. І назви у цих магазинів найжахливіші. Старгіко!.. — Ні, знаєте, Олено Станіславівно, це ще дурниці! У них чотири мотори «Загальної Електричної Компанії» лишились. Ну, ці сяк-так підуть, хоч кузови та-аке барахло!.. Скло не на гумі. Я сам бачив. Деренчати все це буде… Жах! А решта моторів — харківська робота. Самий держпромколірмет. Верстви не витягнуть. Я на них дивився… Слюсар роздратовано замовк. Його чорне лице блищало на сонці. Білки очей були жовтаві. З-поміж кустарів з мотором, на які багатий був Старгород, Віктор Михайлович Полєсов був найбільш неповороткий і частіше за інших осоромлювався. Причиною цього була його надміру запальна натура. Це був запальний ледар. Він завжди пінився. У власній його майстерні, що містилася в другому дворі будинку № 7 у Перелешинськім провулку, застати його було неможливо. Погасле переносне горно сиротою стояло посеред мурованого сарая, по закутках якого лежали купами проколоті камери, подерті протектори «Треугольник», руді замки — такі величезні, що ними можна було замикати міста, — м'які баки на пальне з написами «Indian» і «Wanderer», дитяча ресорна колясочка, навіки заглохла динамка, гнила шкіряна сириця, промащене клоччя, стертий наждачний папір, австрійський багнет і безліч подертого, гнутого і давленого мотлоху. Замовники не находили Віктора Михайловича. Віктор Михайлович уже десь давав розпорядження. Йому було не до роботи. Він не міг спокійно бачити биндюжника, куди б той не їхав з вантажем — у свій чи чужий двір. Полєсов одразу ж виходив у двір і, склавши руки на спині, презирливо спостерігав поведінку візника. Нарешті серце його не витримувало: — Хто ж так заїздить? — кричав він, жахаючись. — Завертай! Переляканий візник завертав. — Куди ж ти завертаєш, мордо?! — страждав Віктор Михайлович, налітаючи на коня. — Надавали б тобі за старих часів ляпасів, тоді б завертав. Покомандувавши так з півгодини, Полєсов збирався був уже вернути до майстерні, де дожидав його неполагоджений велосипедний насос, але тут спокійне життя міста звичайно знов порушувало яке-небудь непорозуміння. То на вулиці зчіплювались осями вози, і Віктор Михайлович показував, як найкраще і найшвидше їх розчепити; то міняли телеграфний стовп, і Полєсов перевіряв його перпендикулярність до землі власним, спеціально винесеним з майстерні виском: то, нарешті, проїздила пожежна команда, і Полєсов, схвильований звуками труби і попеліючи від полум'я неспокою, біг за колісницями. Однак вряди-годи Віктора Михайловича настигала стихія реальної дії. На кілька день він ховався в майстерню і мовчки працював. Діти вільно бігали по двору і кричали що хотіли, биндюжники описували у дворі які завгодно криві, вози на вулиці загалом переставали зчіплюватись, і пожежні колісниці та катафалки самотньо котили на пожежу, — Віктор Михайлович працював. Одного разу, після такого запою, він вивів у двір, як барана за роги, мотоцикл, складений зі шматочків автомобілів, вогнегасників, велосипедів і друкарських машинок. Мотор на півтори сили був вандерерівський, колеса давидсонівські, а решта головних частин уже давно втратила фірму. З сідла звисав на шпагатику картонний плакат «Проба». Зібрався натовп. Не дивлячись ні на кого, Віктор Михайлович закрутив рукою педаль. Іскри не було хвилин десять. Потім почулося залізне чавкання, прилад затремтів і оповився брудним димом. Віктор Михайлович кинувся в сідло, і мотоцикл, набравши шаленої швидкості, виніс його через тунель на середину бруку й одразу ж спинився, наче підтятий кулею. Віктор Михайлович збирався був уже злізти і обревізувати свою загадкову машину, як раптом вона дала задній хід і, пронісши свого творця через той самий тунель, зупинилась на вихідному пункті — посеред двору, буркітливо ахнула й вибухла. Віктор Михайлович уцілів чудом і з уламків мотоцикла в черговий запійний період змайстрував стаціонарний двигун, що вельми був подібний до справжнього, але не працював. Вінцем академічної діяльності слюсаря-інтелігента була епопея з ворітьми сусіднього будинку № 5. Житлотовариство цього будинку уклало з Віктором Михайловичем угоду, за якою Полєсов брав на себе зобов'язання полагодити залізні ворота будинку і пофарбувати їх у який-небудь економічний колір, на свій розсуд. З другого боку, житлотовариство зобов'язалось заплатити В. М. Полєсову після приймання роботи спеціальною комісією двадцять один карбованець сімдесят п'ять копійок. Гербові марки були віднесені на рахунок виконавця роботи. Віктор Михайлович підняв і поніс ворота, як Самсон. У майстерні він з ентузіазмом узявся до роботи. Два дні пішло на розклепування воріт. Розібрано їх на складові частини. Чавунні завитки лежали в дитячій колясочці; залізні штанги та списи складено під верстат. Ще кілька день пішло на огляд ушкоджень. А потім у місті сталася велика неприємність: на Дров'яній лопнула магістральна водопровідна труба, і Віктор Михайлович решту тижня провів на місці аварії, іронічно посміхаючись, покрикуючи на робітників і щохвилини заглядаючи в провалину. Коли організаторський запал Віктора Михайловича трохи вгамувався, він знов підступив до воріт, але було запізно: дворові діти гралися чавунними завитками та списами воріт будинку № 5. Угледівши розгніваного слюсаря, діти з переляку покидали цяцьки і розбіглись. Половини завитків уже не було, і найти їх не пощастило. Після цього випадку Віктор Михайлович зовсім збайдужів до воріт. А в будинку № 5, розчиненому навстіж, відбувалися жахливі події. З горищ крали мокру білизну і одного вечора потягли навіть закипілий у дворі самовар. Віктор Михайлович особисто брав участь у гонитві за злодієм, але злодій, хоч і ніс у витягнутих уперед руках кип'ячий самовар, з бляшаної труби якого било полум'я, біг дуже жваво і, обертаючись назад, шпетив переднього в гонитві Віктора Михайловича нечистими словами. Але найбільш за всіх потерпів двірник будинку № 5. Він утратив свій щонічний заробіток: воріт не було, нічого було відчиняти, і загулялим квартирантам ні за що було віддавати свої гривеники. Спочатку двірник приходив питати, чи скоро будуть зібрані ворота, потім благав Христом-богом, а під кінець почав виголошувати невиразні погрози. Житло-товариство посилало Вікторові Михайловичу листовні нагадування. Справа пахла судом. Становище напружувалось день при дні. Стоячи біля колодязя, ворожка і слюсар-ентузіаст провадили далі розмову. — За наявності відсутності просмолених шпал, — кричав Віктор Михайлович на весь двір, — це буде не трамвай, а лихо саме! — Коли ж все це скінчиться? — сказала Олена Станіславівна. — Живемо як дикуни. — Кінця-краю цьому нема… Овва! Знаєте, кого я сьогодні бачив? Вороб'янінова. Олена Станіславівна прихилилась до колодязя, від здивування так і держачи поперед себе повне відро з водою. — Приходжу я в комунгосп продовжити договір на оренду майстерні, іду коридором. Раптом підходять до мене двоє. Дивлюсь — щось знайоме. Начебто вороб'яніновське обличчя. І питають: «Скажіть, що тут за установа колись була в цьому будинку?» Я кажу, що колись тут була жіноча гімназія, а потім житловідділ. А вам навіщо? — питаю. А вони кажуть «спасибі» і пішли собі далі. Тут я ясно побачив, що це сам Вороб'янінов, тільки без усів. Звідки він тут узявся? І той, другий, з ним був — красень мужчина. Явно колишній офіцер. І тут я подумав… У цю хвилину Віктор Михайлович помітив щось неприємне. Урвавши мову, він схопив свій бідон і швидко сховався за ящик для сміття. У двір повагом увійшов двірник будинку № 5, зупинився біля колодязя і почав оглядати дворові будівлі. Не помітивши ніде Віктора Михайловича, він засумував. — Вітьки-слюсаря знову нема? — спитав він в Олени Станіславівни. — Ах, нічого я не знаю, — сказала ворожка, — нічого я не знаю. І опанована великим хвилюванням, вихлюпуючи воду з відра, вона поквапно пішла до себе. Двірник погладив цементний бік колодязя і попрямував до майстерні. За два кроки від вивіски: ХІД У СЛЮСАРНУ МАЙСТЕРНЮ красувалася вивіска: СЛЮСАРНА МАЙСТЕРНЯ І ЛАГОДЖЕННЯ ПРИМУСІВ під якою висів важкий замок. Двірник ударив ногою в замок і з ненавистю сказав: — У, гангрена! Двірник стояв біля майстерні ще хвилини зо три, наливаючись страшним отруйним гнівом, потім з гуркотом одірвав вивіску, поніс її на середину двору, до колодязя, і, ставши на неї обома ногами, зняв сварку. — Злодюги у вас у домі номер, сім живуть! — галасував двірник. — Сволота всяка! Гадюка семибатюшна! Середню освіту має!.. Що мені ота середня освіта!.. Гангрена проклята!.. У цей час семибатюшна гадюка з середньою освітою сиділа за смітником на бідоні й нудьгувала. З тріскотом розчинялися рами, і з вікон визирали веселі мешканці. З вулиці в двір неквапно входили цікаві. Угледівши аудиторію, двірник розпалився ще дужче. — Слюсар-механік! — вигукнув двірник. — Аристократ собачий! Парламентарні вислови двірник рясно пересипав нецензурними словами, яким віддавав перевагу. Утла жіноча стать, густо обліпивши підвіконня, страшенно обурювалась на двірника, але від вікон не відходила. — Морду розквашу! — скаженів двірник. — Освічений! Коли скандал був у зеніті, прибув міліціонер і мовчки почав тягти скандаліста до району. Міліціонерові допомагали молодці з «Швидкоупаку». Двірник покірно обняв міліціонера за шию і ридма заридав. Небезпека минула. Тоді з-за смітника вискочив знудьгований Віктор Михайлович. Аудиторія зашуміла. — Хам! — закричав Віктор Михайлович услід процесії. — Хам! Я тобі покажу! Мерзота! Двірник за гірким риданням нічого цього не почув. Його несли на руках у відділення. Туди ж, як речовий доказ, потягли вивіску «Слюсарна майстерня і лагодження примусів». Віктор Михайлович ще довго гороїжився. — Високо несуться, сучі сини! — говорив він глядачам. — Хами! — Годі вам, Вікторе Михайловичу! — крикнула з вікна Олена Станіславівна. — Зайдіть до мене на хвилиночку. Вона поставила перед Віктором Михайловичем блюдце компоту і, походжаючи по кімнаті, почала розпитувати. — Та кажу ж вам, що це він, без усів, але він, — своїм звичаєм кричав Віктор Михайлович, — ну от, знаю я його прекрасно! Вороб'янінов, викапаний! — Тихше ви, господи! Навіщо він сюди приїхав, як ви гадаєте? На чорному обличчі Віктора Михайловича склалась іронічна посмішка: — Ну, а як ви гадаєте? — Він посміхнувся з іще більшою іронією. — У всякому разі не договори ж із більшовиками підписувати. — Ви гадаєте, що йому загрожує небезпека? Запаси іронії, призбирані Віктором Михайловичем за десять років революції, були невичерпні. На обличчі йому заграли серії смішків різноманітної сили і скепсису. — Кому в Радянській Росії не загрожує небезпека, тим паче чоловікові в такому становищі, як Вороб'янінов? Вуса, Олено Станіславівно, дарма не голять. — Його прислали з-за кордону? — спитала Олена Станіславівна, мало не задихнувшись. — Безумовно, — відказав геніальний слюсар. — З якою ж він метою тут? — Не будьте дитиною. — Байдуже. Мені треба його бачити. — А ви знаєте, чим ризикуєте? — Та мені однаково! Після десяти років розлуки я не можу не побачитися з Іполитом Матвійовичем. Їй і справді здалося, що доля розлучила їх тоді, коли вони кохали одне одного. — Благаю вас, найдіть його! Довідайтесь, де він! Ви скрізь буваєте! Вам буде неважко! Перекажіть, що я хочу його бачити. Чуєте? Папуга в червоних підштанках, дрімавши на жердині, перелякався шумної розмови, перевернувся вниз головою і в такій позі завмер. — Олено Станіславівно, — сказав слюсар-механік, підводячись і притискаючи руку до грудей, — я найду його і налагоджу з ним зв'язок. — Може, ви хочете ще компоту? — розчулилась ворожка. Віктор Михайлович з'їв компот, прочитав злобну лекцію про неправильну будову папужої клітки і попрощався з Оленою Станіславівною, порекомендувавши їй держати все в найсуворішім секреті.


Мігранти в Польщі. Хто вони?\nЧому поляки асоціюють українок тільки з допомогою в домі, а чеченці не хочуть назавжди залишатися в країні над Віслою? Про це говорили під час зустрічі на тему «Як їх бачимо? Як на них дивимося?», що була присвячена мігрантам. Запрошені спеціалісти, науковці, журналісти, співробітники неурядових громадських організацій, учителі та мігранти з’ясовували, що впливає на такий стан справ.\nПеред дискусією присутнім показали кількахвилинні фільми, які стосувалися зазначеної проблематики. Перший із них показував упередження щодо українок, які працюють хатніми робітницями. Цитати до нього автори взяли з Інтернет-форумів. Наступні фільми представили труднощі з отриманням документів для легального проживання в Польщі, а також іронічне «ABC контрабандиста».\nПисьменниця, перекладачка, викладачка та феміністка Агнєшка Ґрафф звернула увагу на те, що стереотипи посилюються через жарти, оскільки польська громадська думка ще не дозріла, щоб серйозно говорити про мігрантів. Йшлося теж про помилки в системі освіти, де відсутні заходи з підвищення обізнаності про те, хто такі біженці та звідки держава бере кошти на їх утримання. Учасники дискусії говорили також про те, що потрібно зробити, щоб іммігранти залишалися в Польщі й не розглядали її як місце тимчасового проживання. «Я сама приїхала сюди з України 23 роки тому. Моя мати білоруска, а батько росіянин. Я на щодень працюю з біженцями з Чечні, тому знаю, як це бути мігрантом», – сказала Марина Гуля, росіянка з Черкас. На її думку, найкращий спосіб переконати людей залишитися тут – пізнавати їхню культуру, а не змушувати приймати польську.\nЗустріч відбулася в рамках міжнародного проекту «Remapping Europe – a remix project», організатором якого є мережа Doc Next Network. Мета зустрічі – змінити стереотип щодо мігрантів. Цьому, зокрема, мало слугувати представлення того, як ця проблема висвітлюється в засобах масової інформації. Проект здійснювався в Іспанії, Туреччині, Великобританії та Польщі. Реалізацією польського проекту зайнялися Товариство творчих ініціатив «ę» і товариство «Homo Faber». Заходи були проведені у Варшаві та Любліні, де мешканців запитували, з чим у них асоціюються українці та Україна.\nФото: Марта Сенкевич / www.facebook.com/Homo-Faber


Ballsbridge Hotel - Дублін - Hotels.com\nBallsbridge Hotel, Дублін, ІрландіяНапрямок\nКласичний двомісний номер (2 односпальних ліжка) - Номер. Зображення 1 з 36.\n1 / 36Класичний двомісний номер (2 односпальних ліжка) - Номер\nPembroke Road, Дублін, 4, Дублін, Ірландія\nСтадіон «Авіва» — 8 хв пішки\nПорту Дубліна — 13 хв пішки\nТрініті-Коледж — 24 хв пішки\nҐрафтон-Стріт — 26 хв пішки\nСент-Стівенс-Грін — 28 хв пішки\n3Arena — 28 хв пішки\nО’Коннелл-стрит — 33 хв пішки\nДублінський замок — 35 хв пішки\nСтанція Dublin Lansdowne Road — 7 хв пішки\nСтанція Dublin Sandymount — 15 хв пішки\nСтанція Charlemont — 24 хв пішки\nСтанція Ranelagh — 24 хв пішки\nСтанція Harcourt Street — 26 хв пішки\nПриміщення для проведення конференцій (фути) — 13250\nRaglans Restaurant - Цей ресторан спеціалізується на такому: ірландська кухня, та пропонує лише вечеря. Пропонується дитяче меню.\nThe Dubliner. У паб для вас – обід і вечеря. Пропонується дитяче меню. Працює щоденно\nBallsbridge Hotel пропонує безплатне скасування без штрафів?\nТак, Ballsbridge Hotel пропонує номери за поворотними тарифами на нашому сайті, які ви можете скасувати за кілька днів перед приїздом. Радимо ознайомитися з політикою скасування цього помешкання.\nBallsbridge Hotel: які заходи чистоти і гігієни впроваджено в помешканні?\nBallsbridge Hotel пропонує паркування на території?\nBallsbridge Hotel дозволяє перебування з домашніми тваринами?\nО котрій годині Ballsbridge Hotel починає реєстрацію та виселення?\nПочаток реєстрації: 15:00; кінець реєстрації: у будь-який час. Час виселення: 11:30. За пізнє виселення стягується плата (за наявності послуги). Доступні пришвидшений виїзд, безконтактна реєстрація і безконтактний виїзд.\nBallsbridge Hotel пропонує ресторан? Чи є ресторани поблизу?\nТак, у ресторані Raglans Restaurant на вас чекає ірландська кухня. Поблизу є такі ресторани, як Ravi's Kitchen (3 хв. пішки), Roly's Bistro (4 хв. пішки) та The Bridge (4 хв. пішки).\nBallsbridge Hotel: чим можна зайнятися в самому помешканні або неподалік?\nClare, 1 -денна мандрівка, 1 бер., 2020\nMartin, 1 -денна мандрівка, 29 лют., 2020\nDeirdre, 1 -денна мандрівка з друзями, 29 лют., 2020\nPat, 1 -денне відрядження, 20 лют., 2020\nHartyMcC, 1 -денна мандрівка, 14 лют., 2020\ndaphne, 1 -денна сімейна мандрівка, 6 лют., 2020\nMario, 3 -денна романтична відпустка, 6 лют., 2020


Українські інженери-пілігрими побудують реактор для місячного коворкінгу | dev.ua\nЯрослав Дмитренко SpaceTech 3 листопада 2021, 15:56 2021-11-03\nДля засновника інноваційного інкубатора Space Hub — Максима Ткаченка з Дніпра — Міжнародний конгрес астронавтики, що завершився наприкінці жовтня у Дубаї, був уже другим. 2018 року Максим побував на Конгресі у Вашингтоні й тепер може порівнювати ці івенти.\nЗа його словами, склад Конгресу в Дубаї оновився більш ніж на половину, і це говорить не тільки про активність коронавірусу, а й про динаміку розвитку SpaceTech. Серед учасників виявилася велика кількість невеликих приватних фірм та стартапів із власними розробками та фінансуванням. У цій атмосфері українські стартапи не загубилися і зуміли запропонувати цікаві розв’язання проблем, що турбують космічну спільноту.\nЧим сьогодні дихає Space Community?\nУ світі стають популярними мобільні планетаріїї. В нас їх поки що нема\nПогляди космічної спільноти зараз спрямовані на Місяць. Місячна тематика у тому чи іншому вигляді була присутня на 30% стендів учасників. Якщо раніше найпопулярнішою темою були стартові послуги, то тепер їх замінили доставка вантажів на Місяць та місячні ровери.\nЗ експозицій учасників зникли кубсати, натомість з’явилися проєкти кораблів для далеких місій із ядерними руховими установками. Їх зараз називають «зіркольотами». На підході горизонтальні (літакові) старти для виведення на орбіту невеликих супутників. Багато місця на Конгресі займали стенди арабських компаній. Але більшість із них збирали контакти фахівців, мабуть, розраховуючи надалі скористатися їхніми послугами. На відміну від зазіхань США на Марс, арабський світ заявив про наміри досліджувати Венеру.\nЩо робила команда Space Hub на конгресі?\nНа цьому конгресі Максим Ткаченко та його партнери презентували торієвий ядерний реактор та можливості його використання у космосі. Сам торієвий реактор уже був побудований півстоліття тому і навіть випробовувався у космосі.\nПеревагами таких установок перед урановими є більш безпечний перебіг реакції та простота конструкції, які полегшують його експлуатацію у космосі. А родзинкою запропонованого проєкту була його прив’язка до місячних умов та система охолодження у вакуумі. Конкретно ноу-хау команди — це застосування нових матеріалів та збільшення ККД реактора вдвічі до 8%, яке поки що було отримано у лабораторних умовах.\nПроект торієвого реактора на Конгресі презентував Володимир Астапенко\nПроєкт торієвого твердотільного реактора представлено від імені компанії Pilgrim Engeneering, у складі якої 18 учасників. Більшість з них є вихідцями з України, але лише троє залишилися на Батьківщині. Інші проживають та працюють за кордоном.\nДе можна збудувати такий реактор?\nПрезентаційний матеріал Pilgrim Engineering\nЛише американське законодавство дозволяє приватним компаніям розробляти та будувати ядерні реактори потужністю до 100 кВт. Тому проєкт реалізовуватиметься в США, насамперед силами учасників Pilgrim Engeneering, що проживають у цій країні. Будівництво реактора буде доручено професійній компанії, яка працює у сфері ядерної енергетики.\nРаніше представники команди Pilgrim Engeneering здобули досвід у реалізації 8 орбітальних місій, а цього року брали участь у розробці для європейських компаній двох місячних роверів, які можуть з’явитися на поверхні нашого супутника вже наступного року.\nНавіщо на Місяці реактор?\nЗа допомогою реактора ровери та інше обладнання, яке працює на Місяці, зможе працювати й передавати на Землю корисну інформацію.\nЗавдання компанії — створити у 2025 році місячний коворкінг для місячних роверів й інших працюючих там роботів. Це місце буде забезпечено енергією, теплом, виділеною лінією зв’язку та захисним куполом від спалахів сонячної радіації.\nПотужність реактора складе 10 кВт і буде достатньою для одночасного обслуговування до десятка місячних роверів.\nБізнес-модель коворкінгу пов’язана з можливістю полегшення корисного навантаження, що доставляється на Місяць. Вартість доставки вантажу на Місяць зараз оцінюється в $1,2-1,3 млн/кг. І автори проєкту вважають, що власникам роверів буде вигідніше купити обслуговування в коворкінгу, ніж доставляти на Місяць додаткові акумуляторні батареї.\nТепло та електрика від реактора дозволять апаратам пережити місячну ніч, яка триває 14 земних діб, і під час якої температура може опускати нижче -170°С, тобто продовжити термін експлуатації. А виділена лінія зв’язку дозволить оперативно передавати на Землю інформацію, отриману під час досліджень.\n«Орієнтовна вартість реактора — $6 млн. Ми вже розуміємо, як ми можемо його доставити на Місяць, і де його можна поставити, зважаючи на концентрацію проєктів місячних місій. Запустити реактор ми зможемо дистанційно без участі людини. Зараз займаємося матеріалами та конструкцією захисного купола, а потім будемо розв’язувати питання з оператором передачі даних. На конгресі ми познайомилися з усіма місячними місіями й тепер хочемо з’ясувати, чи цікавий їм наш коворкінг?», — розповів Максим Ткаченко.\nЩоб розпочати виробництво місячного коворкінга, розробники розраховують на замовлення від зацікавлених сторін. Але є й інші засоби залучення інвестицій.\nТекст: Ярослав Дмитренко Теги: iac 2021, Space Hub, Pilgrim Engineering, Максим Ткаченко