87% опитаних медійників хочуть висвітлювати тему екології, але більшість відчуває брак знань – дослідження КЖЕ та «Екодії» - Комiсiя з журналiстської етики\n87% опитаних медійників хочуть висвітлювати тему екології, але більшість відчуває брак знань – дослідження КЖЕ та «Екодії»\n64% опитаних медійників вважають, що українські медіа приділяють недостатньо уваги проблемам екології. При цьому, 87% опитаних хотіли б писати на екологічну проблематику. Однак, майже половина (49%) не знають експертів, які б допомогли їм пояснити своїй аудиторії складні питання впливу екологічних проблем на ситуацію в регіоні. При цьому, 83% опитаних журналістів відчувають брак знань з теми екології та змін клімату.\nТакими є результати опитування медійників*, що проводилося з 12 по 24 листопада 2021 року Комісією з журналістської етики у партнерстві з Центром екологічних ініціатив «Екодія». Мета дослідження: дізнатися яких конкретних знань не вистачає журналістам при висвітленні стану екології та чому українські журналісти переважно пишуть тільки про Грету Тунберг.\n64% опитаних медійників вважають, що медіа України та, зокрема, їх регіону приділяють недостатньо уваги проблемам екології; 21% вагаються відповідати на це запитання і лише 16% опитаних вважають, що медіа повідомляють про цю тему достатньо.\n87% опитаних медійників хотіли б висвітлювали в медіа тему екології та/або зміни клімату в Україні, 11% – вагаються і лише 2% не бажають висвітлювати цю тему.\n66% опитаних вказали, що за останній рік-два вони повідомляли про проблеми екології та/або зміни клімату в Україні; 9% – не змогли відповісти на це запитання, а 25% – відповіли «ні».\nМайже половина (49%) опитаних медійників не знають експертів, які б допомогли їм пояснити своїй аудиторії складні питання екології та їх вплив на ситуацію в регіоні. При цьому 40% знають таких експертів, а 11% – не визначились.\nЛише 16% опитаних медійників проходили за останній рік навчання (тренінги, воркшопи, вебінари, онлайн-курси) на тему екології та/або зміни клімату в Україні. Відповідно 83% не проходили навчання, 2% вагались щодо відповіді на це запитання.\nПри цьому 83% опитаних журналістів відчувають брак знань з теми екології та змін клімату, 11% – не можуть визначитися чи їм бракує знань, та лише 6% почуваються впевненими у власних силах.\nЗ тих, кому бракує знань з теми екології: 57% – говорять про брак контактів експертів, які можуть коментувати вказану тему, 54% потребують активної державної політики у сфері екології, 48% заявили про недостатність подій та цікавих інфоприводів, 44% потребують загальних знань щодо змін клімату (можна було обрати кілька варіантів, тому сума не дорівнює 100%)\nЯкщо говорити про змістовну частину, то медійники потребують знань в наступних темах (можна було обрати кілька варіантів, тому сума не дорівнює 100%):\n– 70% – «Зміна клімату: Скорочення викидів парникових газів, наслідки зміни клімату для України і світу»;\n– 65% – «Якість повітря: Що за проблема з цим та як зменшити забруднення від викидів промислових підприємств, чи існує доступ до даних про якість повітря»\n– 61% – «Сільське господарство: вплив агропромисловості на довкілля та місцеві громади, сезонне “цвітіння” водойм та якість води у криницях»;\n– 59% – «Енергетика: Перехід на відновлювані джерела енергії, енергоефективність, закриття шахт й згортання вугільної енергетики, проблеми атомної енергетики, обмеження водневої енергетики».\n· Якщо говорити про зміну клімату, медійники заявили, що їм було б цікаво дізнатися (можна було обрати кілька варіантів, тому сума не дорівнює 100%):\n– 64% – «Як висвітлювати тему зміни клімату, дотримуючись журналістських стандартів та етики»;\n– 57% – «Нові соціологічні дослідження, аналіз державних рішень і нормативно-правових актів з цієї теми»;\n– 57% – «Енергозбереження та енергоефективність»;\n– 54% – «Розвиток відновлюваних джерел енергії та громадського транспорту».\nНайчастіше журналісти беруть інформацію для матеріалів про зміну клімату із соціальних мереж (55%) та у екоекспертів/ток (50%), а також із пресрелізів підприємств і держорганів (45%). Найменше у друзів та знайомих (11 %) (можна було обрати кілька варіантів, тому сума не дорівнює 100%).\nАбсолютна більшість опитаних медійників (95%) вважає, що потрібно дотримуватися журналістських стандартів, в тому числі на тему екології та/або зміни клімату в Україні.\nПри цьому самі медійники (37%) помічали порушення журналістських стандартів чи маніпуляцій в медіа з теми екології. 44% опитаних сказали, що їм важко відповісти на це запитання, і лише 19% не помічали порушень.\n96% опитаних знають про Кодекс етики українського журналіста.\nМедійникам було запропоновано за бажання розказати чим особисто для них цікава тематика екології та зміни клімату. Деякі відповіді:\n«Люблю природу та тварин. Люблю проводити час у лісі, на морі та в горах. Хочу, щоб красивих куточків було побільше. А для цього потрібно, щоб до питання забруднення екології серйозно ставилася не лише держава, а й усі громадяни. Для цього і потрібно побільше писати про екологію та її проблеми» (журналіст, м. Бровари, Київська обл.);\n«Трансформація вугільних регіонів в рамках світового проєкту “Декарбонізація” є найважливішою темою для мого регіону. З особистих бажань, маю надію на підняття теми спалювання листя на новий рівень» (працівник медіацентру, м.Вугледар, Донецька область);\n«Ця тема цікава, широка та об’ємна, але через елементарну відсутність знань у цій сфері складно створювати публікації на цю тематику»;\n«Цікавить тема очистки річки Сіверський Донець» (медіаменеджер, м.Ізюм, Харківська область);\n«Для мене важливо сформувати середовище людей, відповідальних і за теперішнє і за майбутнє. Сформувати усвідомлення критичності, але не незворотності ситуації, і що правильні й ощадливі дії кожного, за грамотної державної стратегії і підтримки, можуть створити середовище якісного і здорового життя і роботи у містах і поза ними. Розуміння руху сучасного суспільства у все відчутніший бік урбанізації, має навчити людину стати частиною гармонійного екопростору, в якому місто – для людей і природи, а не для машин і сміття» (журналіст, м.Київ);\n«Цікавлюсь з дитинства, потім виросло у професійну зацікавленість, окрім того, мешкаю у місті №1 – промислове забруднення повітря» (фріланс репортерка, Маріуполь);\n«Я приєдналася до проєкту @LUNMistoAirBot, особисто мене лякають показники, які я бачу на своєму балконі. А вважається, мій район екологічний» (медіаменеджерка, Одеса).\n«Ця тема стає все більш актуальною як з огляду на порядок денний міжнародних самітів та форумів, так і на національному рівні, зважаючи на діяльність, перш за все, ТЕЦ України, формування резервів вугілля, ціноутворення на ринку енергії з відновлювальних джерел, а також з огляду на локальні (регіональні) проблеми, пов’язані з діяльністю конкретних підприємств» (фрілансер, м.Миколаїв).\n*Загальна інформація щодо опитаних респондентів:\nУсього опитано 115 осіб: серед них 40% редакторів, 33% журналістів, 13% медіаменеджерів та 14% працівників університетів (кафедри та факультети журналістики);\nЗ них: 80 жінок (70%) та 35 чоловіків (30%);\n84% – працюють в регіональних медіа, лише 16% у Києві;\nНайбільше опитаних працює в онлайн медіа (42%), далі йдуть: друковані (27%), мультимедійні (21%) та 10% – на радіо.\nОпитування проводилося за допомогою анкети з варіантами відповідей з 12 по 24 листопада 2021 року Комісією з журналістської етики методом адресного онлайн опитування та поширенням інформації публічно серед журналістського середовища. Отримані дані не є репрезентативними, а тому результати слід інтерпретувати як можливі тенденції. Всі дані подані в знеособленому вигляді.\nОпитування «Розвиток кліматичної журналістики в Україні» стало можливим завдяки фінансовій підтримці Уряду Великої Британії в рамках проєкту «Розвиток кліматичної журналістики в Україні через підтримку спроможності українських ЗМІ висвітлювати зміни клімату», який виконує Комісія з журналістської етики у партнерстві з Центром екологічних ініціатив “Екодія”. Погляди, висловлені в цьому опитуванні, належать автору(-ам) і можуть не збігатися з офіційною позицією Уряду Великої Британії.


04 березня 2021 в 19:45\nФото: Nachedeu | Брітні Спірс\nЗа словами артистки, хлопчики дозволили їй публікувати знімки.\n39-річна американська поп-співачка вперше за довгий час показала публіці своїх синів, яких народила у шлюбі з Кевіном Федерлайном. Загальний знімок з 15-річним Шоном і 14-річним Джейденом знаменитість розмістила на сторінці в Instagram.\nНа фото вона стоїть обійнявшись з двома хлопцями, особи яких приховані масками. Обидва — вище матері.\n"Це безумство, як час летить... Мої хлопчики тепер такі великі! Я знаю, будь-який мамі дуже важко, особливо мамі хлопчиків бачити, як вони так швидко ростуть!", — написала вона.\nВона зазначила, що обидва її сина джентльмени і такі добрі, що вона, мабуть, "зробила щось правильно".\nЗа словами Брітні, вона не публікувала їх знімки, тому що хлопці в такому віці, коли прагнуть висловлювати свою індивідуальність, і вона розуміє це. Коли ж сини дозволили публікувати фото, мати була несказанно рада.\n"Вони нарешті дозволили мені викласти це! Тепер я більше не відчуваю себе обділеною! І я піду святкувати", — зазначила Спірс.\nБрітні вийшла заміж за Кевіна Федерлайна у 2004 році. Після появи другого сина у 2007 році вона подала на розлучення, втомившись від нескінченних зрад чоловіка. Шлюборозлучний процес обійшовся їй у 13 мільйонів доларів. Сюди входила компенсація чоловікові за кожен прожитий рік, половина вартості особняка в Каліфорнії й аліменти на дітей. Федерлайн не бажав упускати можливість і далі жити безбідно за рахунок артистки, тому зробив все, щоб відсудити опіку над синами, а Брітні суд залишив лише 30% опіки. Він звинуватив колишню дружину у вживанні наркотиків і психічній нестабільності.\nЗараз вона виплачує на синів по 20 тисяч доларів щомісяця.\nДонедавна Брітні перебувала під опікою свого батька, який не тільки контролював її фінанси, а й вирішував, що їй робити з особистим життям. Однак в лютому 2021 року суд в Лос-Анджелесі пішов на поступки співачці. Суддя Бренді Пенні відмовила Джеймі Спірсу у праві бути її єдиним опікуном, який заснував у листопаді минулого року трастовий фонд.\n31 березня 16:25\nБрітні Спірс відреагувала на документальний фільм про себе неоднозначним відео\n12 лютого 11:22\nСуд відмовив батькові Брітні Спірс у праві бути її єдиним опікуном


Реферат - Формування національної свідомості учнів у десятому класі в курсі вітчизняної історії - Педагогика\nРеферат: Формування національної свідомості учнів у десятому класі в курсі вітчизняної історії\nстудента 4 курсу інституту\nісторії, етнології та права\nМарійчака Романа Володимировича\nдоц. Т.П. Пірус\nВінниця – 2007\nСучасні реалії соціального розвитку, можливість практичної здійсненності омріяного віками національного відродження в Україні як ніколи раніше висвітлили проблему духовного оновлення суспільства як дійсно невідкладну й найактуальнішу. При цьому, можливо вперше в історії, завдання виховання національної свідомості, формування морально-світоглядної культури постало першочерговим як стосовно кожної людини, так і стосовно до нації в цілому. Вирішення цього завдання безпосередньо залежить від розуміння необхідності повної перебудови вітчизняної системи національного виховання, в основі якої лежить зміна ціннісно ієрархії сутнісних пріоритетів життєустрою нації.\nНапружений пошук нових ціннісних орієнтирів надто ускладнюється в епоху сучасної постмодернізації життєвого світу людини й нації — більш-менш струнка раціональна ієрархізація традиційних цінностей та смислів доби Модерну розмивається дисипативними процесами децентрації, масовізації та інфляції. Як наслідок, на перший план виходить проблема бездуховності, яка пов’язується з ціннісною дезорієнтацією, дегуманізацією людини I суспільства, з моральним та релігійним хаосом. Більше того, криза духовності ототожнюється сьогодні не лише з окремими формами культурної реальності, а й з глобальною кризою культури як Іманентної форми людського буття. Зрозуміло, що проблема національного виховання не може бути вирішена без осмислення його духовних засад, розгляд яких передбачає звернення до таких найпоширеніших понять сучасного соціокультурного дискурсу, як культура та духовність.\nБагатобарвна поліфонія підходів до осмислення проблеми духовності як новітньої ціннісно-гуманістичної культурної парадигми на терен сучасної вітчизняної наукової думки представлена дослідженнями В.С. Возняка, ПІ. Горак, О.І. Зеліченко, Н.В. Караульної, С.Б. Кримського, М.І. Лук, В.А. Малахова, А.О. Осипова, С.В. Пролєєва, І.В. Степаненко, В.Г. Табачковського, В.Г. Федотова, Н.В. Хамітова, Ж.Б. Юзвак та ін.\nПро підвищену увагу.вітчизняних науковців до феномену духовності свідчить ціла низка науково-практичних конференцій I теоретичних семінарів, що за останні 10 років відбулися в провідних. ВНЗ Києва, Львова, Одеси, Кривого Рогу, Житомира та інших міст України, а також започаткованих періодичних наукових видань, як-то: «Актуальні проблеми духовності» (Кривий Ріг), «Духовність українства» (Житомир) та ін.\nМіж тим, аналіз представлених теоретичних побудов дозволяє говорити не лише про суттєві досягнення у вітчизняному осмисленні проблеми духовності, в намаганні охопити різні П грані, але й про певні пробіли, що стосуються деяких важливих П аспектів. Серед останніх осмислення духовності в контексті націотворчого руху, важливою складовою якого завжди було й залишається національне виховання.\nУ зв’язку з цим основною метою на даному етапі стало обгрунтування субстанційних та структурно-функціональних характеристик культури і духовності як визначальних чинників національного виховання.\nУ контексті Ієрархії системоутворюючих форм самоорганізації людського Існування найперше місце належить культурі як символу буття людського духу. Вочевидь, що й сучасні теорії виховання, особливо національного, безпосередньо пов’язані з усвідомленням тієї ролі, яку відіграє культура (і відігравала упродовж усієї історії людства) у процесі національної розбудови.\nПроте таке усвідомлення постає не лише важливим завданням освітянсько-виховного процесу, воно є також найактуальнішою проблемою вітчизняного гуманітарного пізнання. Як проблему гуманітарної аури нації влучно окреслила П Ліна Костенко: «… кожна нація, — зауважує знана поетеса і науковець, — повинна мати свою гуманітарну ауру. Тобто потужно емануючий комплекс наук, що охоплюють всі сфери суспільного життя, включно з освітою, літературою; мистецтвом, — в їхній Інтегральній причетності до світової культури І, звичайно ж, у своєму неповторно національному варіанті»\nЕтимологія слова «аура» налічує до десятка значень, І всі вони пов’язані або з повівом вітерця, або з подихом, або з уявленнями про золото — золоту середину (наприклад, «аиrеа mediocritas» у Горація), золотий дощ (епітет Персея аиrгі gепа» — «золотонароджений», адже Юпітер навідав Данаю у вигляді золотого дощу). Асоціативне коло цих значень окреслює той духовно-культурний німб, що золотим сяйвом неначе огортає життя цілої нації, оберігаючи це життя та наділяючи його вищим смислом… Що ж створює ауру нації, ауру, яка не лише спонукає у людину повсякчас відчувати свою національну причетність І відстоювати свою національну гідність, а й презентує образ нації у світі? Відповідаючи на це запитання, Ліна Костенко цілком доречно наголошує на культурних засадах такої презентації. Історія світової культури повсякчас доводить, що образ нації визначається передусім її культурним обличчям. Ауру Іспанської нації створили Сервантес, Гойя, Ель Греко, Сарасате, Гарсіа Лорка, — про них ми згадуємо, коли чуємо слово «Іспанці», а не про морок інквізиції або диктатуру Франко. Нацією філософів і композиторів називають німецьку націю, а національна аура росіян визначається зовсім не вічними смутами і тоталітаризмом, Росія «має свій імідж, тому що у неї були прекрасні вчені й мислителі, письменники й композитори». I прикладів таких безліч.\nТому природно виникає питання про ауру української нації, про її світовий імідж. А імідж цей, не дивлячись на здобуті в 1991 році незалежність І самостійність, принаймні до «помаранчевого» сплеску національного духу був невтішний. З огляду на сучасні події, виступ Ліни Костенко перед студентами І викладачами Національного університету «Києво-Могилянська академія» 1 вересня 1999 року видається, насамперед закликом до дії, до прискорення процесу «опритомнення» України та «її повноцінного входження у світове співтовариство», а не лише констатацією факту, що у сучасному світі «Україну мало хто знає, П все ще плутають із Росією, її проблеми для світу неактуальні, за нею тягнеться шлейф Історичних упереджень, не спростованих нами й досі». Серйозним застереженням звучить думка, що «негативні імпульси щодо української культури пустили глибоке й розгалужене по світу коріння». Проте найстрашнішим є те, що ці негативні імпульси пустили своє коріння І на терені рідному, І сьогодні «адаптований розум» пересічного українця вже не потребує ні одвічних культурних висот (найчастіше він навіть не має уявлень про ці висоти), ні духовного камертона національних культурних цінностей.\nЗмиритися з цією атрофією органічної потреби у культурі означає назавжди втратити своє національне, власне обличчя, свою Історію І не тільки свій світовий Імідж, а й своє Ім’я. «Розбуджена окраденою», Україна як ніколи потерпає сьогодні від незахищеності отим культурним ореолом, гуманітарною аурою, яка набувається віками і засвідчує присутність нації у світі.\n«Велике диво, — наголошує Л.Костенко, — що ця нація на сьогодні ще є, вона давно вже могла 6 знівелюватися й зникнути. Фактично це раритетна нація, самотня на власній землі у своєму великому соціумі, а ще самотніша в універсумі людства, фантом Європи, що лише під кінець століття почав набувати для світу реальних рис. Вона чекає своїх філософів, істориків, соціологів, генетиків, письменників, митців». Тобто, вона чекає свого «опредметнення» культурою. Ніякі «заклинання культури економікою» ніколи не призведуть до духовного відродження нації. Бути може тільки навпаки. Нація створюється культурою I стверджується культурою.\nТому процеси націотворення, виховання національної самосвідомості та національної гідності можливі лише за умови власного культурного саморозуміння. Тож не дивно, що проблема культури та II ролі в житті нації дедалі більше хвилює не лише наукову, а й громадську думку.\nПроте теоретичні підвалини окресленої проблеми потребують ґрунтовного опрацювання, адже фундаментальні й найпоширеніші поняття сучасного соціокультурного дискурсу культура, духовність, нація, й досі залишаються поняттями «без берегів» (В.Горський).\nНайпершим таким поняттям є поняття культури. На сьогоднішній день важко віднайти Інше поняття, котре мало 6 стільки різних відтінків смислу і вживалося так часто. У повсякденному житті ми зустрічаємося з ним на кожному кроці. В газетах І журналах, по радіо І телебаченню, у вуличному натовпі, у промовах громадських та державних діячів раз.за. разом лунають нарікання на занепад культури, заклики до П відродження та піднесення, вимоги створити умови для розвитку культури тощо.\nПри цьому поняття «культура» переважно асоціюється або з чемністю та освіченістю, або зі сферою функціонування соціокультурних Інститутів Ідеології, моралі, релігії мистецтва, або ж обмежується лише мистецтвом та релігією. Тобто, культура тут слугує оцінним поняттям культурності, освіченості, вихованості, причетності до релігійної віри та мистецтва.\nОтже, в цілому повсякденною свідомістю культура сприймається як сукупність духовних цінностей. Проте І в науковому вжитку, як одне з фундаментальних понять соціально-гуманітарного пізнання, поняття культури при всій складності та різноманітті підходів до його розуміння найчастіше позначає комплекс духовного життя людини та суспільства. Таким чином, простежується певна загальна тенденція його осмислення як повсякденною, так і науково-теоретичною свідомістю. Ця тенденція концентрується у розумінні культури як утворення духовного, як того, що підвладне людському духу І є його проявом.\nЦей сучасний європейський концепт культури як буття духу має однак тривалу етимологічну та Історико-філософську традицію, причому традицію дискусійну й суперечливу. І сьогодні ще дослідники не мають єдиної думки з приводу того, як І коли конституюється «європейське поняття про культуру». Чи можна вести відлік від введеного Ціцероном філософсько-риторичного тропа « сultura апіті»! Чи можуть вважатися (I якщо можуть, то якою мірою) аналогами європейського поняпя про культуру латинське «humanitas» і грецьке « раldela »? І чи не вірогідніше відштовхуватись все ж таки від ренесансних передумов формування європейської концептосфери культури, які найближчим шляхом виводять на розвідки Дж. Віко та німецьких просвітників? А, можливо, слід шукати витоки європейського розуміння культури в етимологічних надрах латинських «сultura» та « сultus »? Адже з самого початку слово « сultus » означало не лише догляд І обробіток, а й облагороджування, ушляхетнення. Слово ж «сultus» (поклоніння, шанування) взагалі однозначно говорить про віднесеність до тієї сфери, яку прийнято називати духовною культурою.\nВидається все ж таки доцільним вважати кожне з означених припущень вартим на увагу в процесі дослідження генези європейських уявлень про культуру. Однак починати, мабуть, слід з раldela; адже термін «сultura » в латиномовній літературі античності (а саме звідти до нас прийшло слово «культура») вживається переважно як синонім грецького « раldela ». Останнє ж було центральним античних уявлень про культуру, адже за часів грецької античності (а пізніше й римської) виховання мало такі універсальні функції, що передувало сучасній Ідеї культури.\n«Pаldela » була сферою причетності до певної системи культурних цінностей І орієнтувала на розвиток людини, на максимальне виявлення П здібностей, талантів та можливостей. Вихована таким чином людина ставала «культурною». «Pаldela » передбачала, що завдяки системному вихованню та навчанню Інтелектуальна та духовна природа людини здатна удосконалюватися. Як бачимо, грецька Ідея виховання («раldela ») була цілком підпорядкована уявленням про культуру людського духу. Враховуючи, що латинське «сultura» ототожнювалося з грецьким «раldela», зрозуміло, що воно успадкувало і духовний зміст останнього.\nДослідження проблем національного виховання\nУ дослідженні проблем національного виховання осмислення культури як символу буття людського духу має принципове значення. Саме воно дозволяє вести мову про культуру як чинник націотворення, адже сучасне розуміння нації як духовної засади грунтується на майже двохсотлітній філософській традиції «ототожнення нації з усією її духовною культурою в цілому, як Ідеальною Іпостассю цієї нації» [3, с.ЗО]. У свою чергу, націотворчии рух з необхідністю постає перед проблемою національного виховання і ставить перед собою завдання формування національної свідомості та самосвідомості, що безпосередньо торкається перебудови сфери духу І переосмислення культурних цінностей.\nПроцеси духовного оновлення завжди пов’язані з напруженим пошуком глибинних духовних засад людського буття. В наш час цей пошук концентрується в глобальній, першорядній проблемі сучасності — проблемі духовності. Саме ця проблема виходить на перший план національного відродження як проблема морально-гуманістичного ядра культури, завдяки якому культуру називають сьогодні рятівницею людства, чинником, що визначає прогрес цивілізації та її долю.\nПроблема духовності як «специфічно людської здатності до самовизначення, самотворчості», як «надутилітарно ціннісного змісту І спрямованості людської життєдіяльності» (І.В. Степаненко) постає сьогодні невідкладним завданням виховання духовно зрілої, самодостатньої особистості. Якщо ж розглядати духовність у контексті програми націотворення, то вона може бути визначена як історично сформований, смислоутворюючий, ціннісно-інтенціональний екзистенціал, що забезпечує і спрямовує процес самовідродження, саморозвитку, самореалізації та самозбереження нації в умовах як зовнішньої, так I внутрішньої детермінації соціокультурної динаміки.\nОтже, виховання духовності — невідкладне завдання національної розбудови, важливість якого для сьогоденної України важко переоцінити, адже помаранчевий сплеск національного духу чітко визначив пріоритетні виміри сучасного державо-1 націотворення. Романтичні революційні гасла дуже швидко переросли в філософськи забарвлені програмно-урядові I окреслили найсуттєвіші складові поняття духовності — справедливість та віру, честь та гідність, відповідальність, духовне єднання, патріотизм, жертовність в ім’я Батьківщини, відновлення втрачених національних та державницьких святинь, відданість роду та заповітам пращурів, національну ідентичність духовної культури, національну самоідентифікацію особистості (належність до українства), толерантність, милосердя, самоповагу та повагу До Іншого.\nРяд цей, безумовно, не може бути обмеженим, недоцільним є й саме завдання повної констатації складових духовності як феномену багатоаспектного, відкритого й принципово невичерпного. Мова йде, передусім, про комплексність підходу до формування певних принципів, а можливо й законів, дотримання яких дозволило 6 назвати українську націю I українську людину духовно зрілими суб’єктами культурно-історичного процесу, здатними до повноцінного життя, до активної реалізації свого творчого потенціалу, багатого, а головне, унікального досвіду.\nФормування цих принципів I законів повинне стати головною метою національного виховання як унікального комплексу «плекання вольових розмаїтих якостей, що забезпечують Існування, діяльність і поступ нації у суцвітті світової цивілізації» [1, с.21]. Проте Ідея ця не нова, що підтверджується зверненням до вітчизняних історико-філософських експлікацій націотворчих аспектів духовності, де проблема національного виховання розглядається через низку константних понять національного духу, національної свідомості й самосвідомості, національної ідеї та національної культури.\nПроблему нації й національного (в тому числі й національного виховання) у вітчизняному гуманітарному просторі вперше яскраво висвітлила романтична хвиля осмислення дійсності, яка гостро поставила питання, що стосуються національного духу і національної самосвідомості, національної самоідентифікації особистості І культурної самоідентифікації нації. Виникнення цих питань започатковує в Україні традицію розробки національної ідеї як форми усвідомлення своєї причетності до національної спільноти і усвідомлення власної нації як суб’єкта всесвітньо-історичного процесу розвитку культури. Осмислення національної Ідеї стає сферою реалізації потреби пізнання духу народу, сферою усвідомлення найвищих духовних потреб української людини I української нації, духовним джерелом самовідродження нації I впливовим чинником національного виховання.\nУже видатні діячі Кирило-Мефодіївського товариства спрямували проблематику духовності в русло роздумів над відродженням національної самосвідомості, над створенням культурного образу України, над усвідомленням національної специфіки українського народу, його національного духу. Так, Микола Костомаров, який вимальовує свій погляд на Україну і її місце в світі через ствердження самості українського народу, неповторності рис, що визначають його характер і мову, зазначав, що грунтом дослідження української історії та культури має стати пізнання першоджерел культурно-історичного розвитку нації — її «народного духу», що визначає неповторне національне обличчя.\nУсе своє життя присвятив ідеї України і проблемі формування національної самосвідомості українського народу І Пантелеймон Куліш, який у своїй концепції національної культури підкреслював провідну роль культурної діяльності у пробудженні вічних культурних цінностей I традицій, які формують душу народу, прагнення пізнати «дух народу» і пробудити його до самостійного й вільного життя.\nПробудженню національної свідомості, Ідеї духовного перетворення України присвятив більшу частину свого творчого наробітку I Тарас Шевченко, якого й сьогодні називають духовним апостолом українського народу. У створеному ним образі України, що ввібрав у себе світ унікального буття людської особистості, дух українського народу розкривається на екзистенційному, неповторно-самобутньому рівні культурного й національного самотворення.\nДуховну спорідненість з кирило-мефодіївцями виявив в осмисленні шляхів націотворчого розвитку України І найвизначніший представник так званого «громадівського» руху — Михайло Драгоманов, який висуває концепцію національного самопізнання й національної самосвідомості. На його думку, без усвідомлення свого місця в системі загальнокультурних, міжнаціональних відносин жодна нація нездатна ствердити своє право на Інтерсуб’єктивний розвиток.\nЗвернення до проблеми національної самосвідомості характерне І для представників «Молодої України». В творчості її лідера, видатного українського письменника Івана франка, духовні аспекти націотворення та національного виховання знайшли своє концентроване вираження. Основним лейтмотивом його культуро й націотворчої діяльності стали думки про перетворення українського етносу на націю, а кожної української людини на її самостійний компонент. За франком, залучення до нації як органічної складової культурно-історичного процесу є обов’язковою передумовою становлення людської особистості.\nПочаток XX століття дає Україні нову плеяду громадських I культурних діячів, які продовжують справу своїх попередників І звертаються до проблеми духовності з позицій «української національної ідеї». Найпершим тут слід назвати ім’я Михайла Грушевського — його роздуми над «всіма усвідомленими елементами нашого громадянства» найтісніше пов’язують практичні кроки на ниві національного державотворення з питаннями духовного становлення нації, з вихованням національної свідомості. Розроблена Грушевським концепція культурно-історичного поступу, суб’єктом якого є народ, вказує на фундаментальні засади формування «самопочуття нації» — це національне самопізнання й самовизначення: «Як для людини, для її доцільної, планової роботи треба перед усім «знайти себе», вияснити свої відносини до життя й його завдань, до тих умов, які його окружують, так і для народу, який вступає на новий шлях, перше діло, — вважає Грушевський, -* «випростуватись»… Сей процес національного випростовування, розпочатий самими зверхніми реальними умовами, твердими, аж занадто, подіями, мусить бути свідомо продовжений всіма усвідомленими елементами нашого громадянства, щоб знайти «свою долю і свій шлях широкий» в сучасних обставинах». А для цього, -продовжує Грушевський, —«… ми мусимо «пізнати себе», і пізнавши раз, держатись твердо тої лінії, яку вказує нам се пізнаннє...» [2, с.51-52].\nПридушення процесу українізації, що розгорнувся у 20-ті роки, перетворення його на «розстріляне відродження» призупиняє розвиток націотворчих аспектів проблеми духовності в тогочасній Україні, але він продовжується в дослідженнях діячів української діаспори.\nСеред цих досліджень найпильнішої уваги заслуговують теорія інтегрального націоналізму І концепція волі до рідної культури Дмитра Донцова, розробка категорії «нація» та концепція духовних засад творення української держави В’ячеслава Липинського, осмислення культури в філософській концепції українознавства Дмитра Чижевського і багато інших значних доробків представників української діаспори.\nПривертає увагу і робота Б.Романенчука «Що творить націю», у якій розглядається проблема основних чинників націотворення. Звертаючись до історії проблеми, Рома-ненчук простежує різні її аспекти, зупиняючись на осмисленні ролі, яку відіграють у процесі становлення нації культура, дух, мова, почування та воля, свідомість, підсвідомі мо- тиви тощо. Цікаво, що чи не найбільше при цьому автора хвилює такий чинник націотворення, як культура. Починаючи від однієї з найперших теорій походження нації — теорії Й.Г. Гердера, «яка розглядає культуру як головний чинник, який з певної групи людей творить націю» [5, с. 765], Рома-ненчук наголошує на думці Гердера про те, що культура є вираженням внутрішньої свідомості народу I завдяки культурі «кожна національна одиниця визнає себе Інтегральною частиною суспільно-національної цілості. Посідання такої спільної культури, — підкреслює автор, — Гердер називав національністю — фольк-народом» [5, с. 767].\nПід впливом Ідей Гердера в Німеччині усе власне, національне, народне, словом, усе німецьке зазнає найпильнішої уваги, І починає формуватися національна ідея. Під впливом цих Ідей на «батька німецького націоналізму» перетворюється Йоганн Готліб фіхте, «якого «Бесіди до німецького народу», — як вважає Романенчук, — мали вирішальний вплив на формування німецької нації» [5, с. 768]. До «культурників» відносить Романенчук і Гегеля, який проголосив, що «без культури нема нації, як і нації — без культури. Культурне життя нації є атмосферою, в якій пробуджується дух нації І вище розвивається культура, яка є серцем національного організму» [5, с. 77,0].\nОтже, навіть поверхневе заглиблення в Історію осмислення проблем національного виховання дає змогу говорити про його духовні засади, що концентруються в смисловому полі «культура — духовність — нація». Саме культура уособлює національну визначеність духовного жипя певної людської спільноти і проблема «культура — нація» завжди поставала І постає як проблема «духовність — нація», адже з необхідністю вбирає в себе всі наріжні вісі цієї проблеми, включаючи І виховання національного духу, І усвідомлення національної Ідеї, І залучення до національних традицій, святинь та цінностей, I формування національної свідомості та самосвідомості. Перелік цей, зрозуміло, неповний і може бути розширений. Безперечним, однак, залишається те, що всі перелічені складові означеної проблеми є найважливішими, сутнісними завданнями національного виховання, які повинні вирішуватися на засадах духовного оновлення української людини і української нації.\nНа з'їзді вчителів Міністерством освіти України було запропоновано державну національну програму «Освіта» — «Україна XXI століття».\nУ ній, зокрема, йдеться про те, що існуюча в Україні система освіти перебуває в кризовому стані, не задовольняє потреб, які постають перед нею в умовах розбудови української державності, в умовах культурного та духовного відродження українського народу. Криза виявляється передусім у невідповідності знань запитам особистості, суспільним потребам та світовим стандартам; у знеціненні соціального престижу освіченості та інтелектуальної діяльності; у спотворенні цілей та функцій освіти; одержавленні та бюрократизації всіх ланок освітньої системи; залишковому принципі фінансування.\nЗвідси — гостра необхідність у виробленні власної державної політики в освіті та цілісної Програми, що забезпечувало б випереджальний розвиток цієї галузі в цілому.\nПрограма визначає стратегію освіти в Україні па десять років і тактику радикальних змін усталених підходів до змісту і форм навчання; вона спрямована на створення умов забезпечення загальної доступності та рівних прав у здобутті освіти.\nГоловна мета Програми — визначення стратегії розвитку освіти в Україні та створення життєздатної системи безперервного навчання для досягнення високих освітніх рівнів і забезпечення можливостей постійного духовного самовдосконалення особистості й формування інтелектуального потенціалу як найвищої цінності нації.\nЯкі ж основні напрями реалізації програмних завдань?\nЦе, насамперед, створення у суспільстві атмосфери сприяння розвиткові освіти, використання Національного інтелектуального потенціалу, активізація зусиль усього суспільства для виведення освіти на рівень досягнень сучасної цивілізації, залучення до розвитку освіти всіх державних, Громадських та приватних інституцій, сім'ї, кожного громадянина;\n— подолання національного нігілізму, заідеологізованості освітньої системи, девальвації загальнолюдських гуманістичних цінностей, ігнорування національних особливостей освіти; І — забезпечення розвитку освіти на основі Нових прогресивних концепцій, запровадження сучасних технологій та науково-методичних досягнень у навчальний процес;\nусунення уніфікації освіти, панівного становища авторитарної педагогіки, що склалася у тоталітарній державі і призводила до нівелювання здібностей і можливостей, інтересів усіх учасників освітнього процесу;\nпідготовка нової генерації педагогічних кадрів від вихователя дитсадка до викладача вищого навчального закладу, підвищення їх професіоналізму на всіх рівнях;\nформування нових економічних основ системи освіти, створення належної матеріально-технічної бази;\nреорганізація існуючих навчально-виховних закладів та створення установ освіти, навчально-виховних закладів нового покоління, регіональних центрів та експериментальних майданчиків для відпрацювання масштабних педагогічних інновацій та освітніх модулів;\nрадикальна перебудова управління сферою освіти шляхом її демократизації, децентралізації, створення регіональних систем управління освітніми установами;\nорганічна інтеграція освіти і науки, активне використання наукового потенціалу вищих навчальних закладів і науково-дослідних установ, новітніх теоретичних розробок та здобутків учителів-новаторів, громадських творчих об'єднань у навчальному процесі.\nВихідними принципами реалізації Програми мають стати:\nпріоритетність освіти, що передбачає випереджальний характер її розвитку, нове ставлення суспільства до освіти, інтелекту і знань, кардинальні позитивні зміни інвестиційної політики в освітній сфері;\nдемократизація освіти, що передбачає децентралізацію та регіоналізацію управління системою освіти, надання автономії навчальним закладам у вирішенні основних питань їхньої діяльності, подолання монополії держави на освіту, перехід до державно-громадської системи освіти, у якій особистість, суспільство й держава є рівноправними суб'єктами, утворення системи партнерства учнів, студентів і педагогів. Це дасть змогу системі освіти стати максимально відкритою для найповнішого використання інтелектуального потенціалу всього суспільства, задоволення освітніх потреб представників різних соціальних груп, забезпечення можливостей для вільного самоствердження та самовиявлення кожної особистості;\nгуманізація освіти, що полягає в утвердженні людини як найвищої соціальної цінності, найповнішому розкритті її здібностей та задоволенні різноманітних освітніх потреб, забезпеченні пріоритетності загальнолюдських цінностей;\nгуманітаризація освіти, що покликана формувати цілісну картину світу, гуманітарну культуру і планетарне мислення, виховувати відповідальне ставлення до навколишнього світу, суспільства і людини, сприяти подоланню екологічного невігластва і технократизму; національна спрямованість освіти, її органічне поєднання з національною історією і традиціями, збереження та збагачення культури українського народу, перетворення осягти на важливий інструмент національного розвитку і гармонізації національних відносин;\nбезперервність освіти, що полягає у забезпеченні можливостей піднесення культурно-освітнього рівня особистості до нових суспільних потреб, постійного поглиблення загальноосвітньої та фахової підготовки, цілісності й наступності навчання та виховання, перетворення здобуття освіти на процес, що тривав упродовж всього життя людини;\nнероздільність навчання і виховання, що в органічному поєднанні навчання підпорядкуванні організації та змісту освіти завданням формування цілісної та всебічно розвиненої особистості, перетворенні системи моральних та духовних цінностей на важливий чинник виховання молодого покоління, відродження духовності українського народу, його менталітету;\nбагатоукладність та варіативність освіти, що полягає у створенні можливостей вибору форм освіти, навчальних закладів, засобів навчання, які відповідали б освітнім запитам особистості, запровадженні варіантного компоненту змісту освіти, диференціації та індивідуалізації навчального процесу, створенні мережі недержавних закладів освіти.\nПередбачаються зміни і в структурі системи освіти. А саме; створення оптимальної мережі закладів освіти; наближення підготовки фахівців до освітніх запитів регіонів; орієнтацію освітніх установ на запити, потреби й інтереси особистості та різних професійних груп населення; подолання одноманітності та уніфікації в системі навчально-виховних закладів; розвиток нових типів освітніх закладів, заснованих на різних формах власності; докорінне реформування існуючих закладів освіти.\nЦілий розділ програми присвячено дошкільному вихованню. А ми детальніше спинимося на розділі: «Загальна середня освіта».\nГоловна мета загальноосвітніх навчальних закладів,— йдеться тут,— розвиток і формування соціально зрілої, працелюбної, творчої особистості громадянина України, здатного до свідомого суспільного вибору та збагачення на цій основі інтелектуального, культурного і економічного потенціалу народу.\nОсновні стратегічні завдання розвитку загальної середньої освіти:\nнаціональне відродження загальноосвітньої школи з урахуванням регіональних особливостей;\nпоєднання участі дитини в навчально-виховному процесі як суб'єкта і об'єкта діяльності, забезпечення її розумового, морального, трудового та фізичного виховання, зміцнення здоров'я, здобуття бажаного рівня освіти — не нижче державного стандарту;\nстворення організаційно-педагогічних, науково-методичних, матеріально-технічних умов функціонування загальноосвітніх закладів на рівні передових країн світу;\nудосконалення та розвиток мережі загальноосвітніх закладів різних спрямувань, типів, форм\nПріоритетні напрями розвитку і реформування місту освіти, раціональний; розподіл навчальною навантаження між її та природничо-математичними складовими, відповідне науково-педагогічне га навчальна» інформаційне\nінтеграція загальної середньої освіти і науки, широке впроваджений нових технологій навчання;\nзапровадження системи варіантного навчання відповідно до потреб і здібностей учнів;\nстворений служби соціального га психологічного забезпечення навчально-виховного процесу та соціальної реабілітації;\nрозбудова сільської школи як одної о з основних джерел національного і духовного відродження та збереження культурно-історичних традицій українського народу;\nпідвищення професіоналізм) педагогічних кадрів, вивільнення педагогів віл виконання невластивих їм обов'язків;\nперехід на нові організаційні принципи шкільного будівництва (розукрупнення, створення здорових і безпечних умов навчання й виховання, можливість виділення як самостійних закладів початкової, основної та старшої шкіл) з урахуванням регіональних умов:\nудосконалення механізм) управління середньою освітою на всіх рівнях.\nПочаткова школа (І ступінь), дотримуючись пріоритетності виховних завдань, продовжує дошкільний розвиток дитини через взаємозв'язок навчальної й позанавчальної діяльності, широке використання гри для цілеспрямованого розвитку сенсорних умінь, вправності й координованості рухів, гостроти зору, уяви, саморегуляції поведінки і загальномовленнєвого розвитку. На цьому етапі навчання необхідно враховувати не тільки стартові, а й потенційні можливості першокласники відповідно їхніх природних нахилів та здібностей, що забезпечить функціонування початкової школи різної тривалості (Л—5 років навчання), з урахуванням особливостей регіонів мовного спілкування.\nОднак історія розпорядилася по-іншому. Україна підпала під владу тоталітарного режиму, який утвердився в Центральній Росії і почав відновлювати імперію, що розпалася. Більшовики, проте, залишили за народами національних окраїн певні державні права, щоб запобігти безпосередній конфронтації з визвольним рухом.\nУ складі Радянського Союзу Україна здійснила широку модернізацію промисловості, домоглася істотних успіхів у розвитку науки і культури, возз'єднала у своїх кордонах основну частину етнічних або колонізованих українцями в минулих століттях земель.\nПроте компартійно-радянська олігархія з великою підозрою ставилася до найбільшої в СРСР національної республіки. Надаючи перевагу репресивним, а в роки сталінщини — терористичним методам управління, вона особливо активно застосовувала їх саме в Україні, у результаті чого загинули мільйони українських громадян, було істотно підірвано інтелектуальний потенціал нації.\nПідручник завершується темою про участь України у Другій світовій війні. її вогненний смерч охопив територію Західної України з перших же днів. Здавалося, що у вересні 1939 р. Червона армія оборонила ці землі від жахів нав'язаної Гітлером війни. Проте Сталін розпочав радянізацію приєднаних західноукраїнських земель з репресій щодо населення за соціальною та національною ознаками.\nНезабаром весь український народ став жертвою нападу на СРСР нацистської Німеччини та її союзників. До мільйонів тих, хто загинув у міжвоєнний період від голоду і репресій, додалися нові мільйони загиблих у вирі війни. Українці разом з іншими народами Радянського Союзу зробили вирішальний внесок у розгром ворога і відстояли майбутнє європейської цивілізації.\nМатеріал підручника відповідає програмі з вітчизняної історії, рекомендованій Міністерством освіти України. Його доцільно використовувати в комплекті з «Хрестоматією з історії України» (Київ, «Освіта», 1998р.; упорядники С. Кульчицький, О. Ганжа).\nУкраїнські педагоги про національне виховання. Здійснення виховання підростаючих поколінь у кожного народу завжди відбувається принаймні на двох взаємозалежних основах. З одного боку, це генетично й історично зумовлено психічним, психофізіологічним та культурологічним складом характеру, темпераменту, волі й практичної діяльності людей як представників конкретного народу. Це виражається „в певній типології менталітету, в здатності народу дотримуватись своїх звичаїв, традицій, обрядів, тобто всього того, що зветься національною культурою”. З іншого боку, це соціально-педагогічні умови, за яких відбувається розвиток народу.\nБезнаціонального виховання не існує. Кожна нація має своє виховання, підпорядковане властивому їй світовідчуванню. Критерієм оцінки якості національної системи виховання виступає його здатність забезпечувати духовну єдність, наступність і спадкоємність поколінь минулих, сучасних і майбутніх. Духовний зв’язок поколінь дає дітям відчуття впевненості, охорони, безпеки, життєвого оптимізму. Завдяки йому батьки відчувають віру в світлу долю своїх дітей, отримують гарантію, що їхня справа переходить у надійні руки, що іхні нащадки втілять у життя іхні надії та мрії.\nКожен народ, нація, держава мають свої власні, створені ними національні системи виховання. Бездумне перенесення систем виховання, які функціонують в інших зарубіжних країнах, недопустиме, оскільки вони адаптовані саме до психології, національного характеру, менталітету конкретної нації і грунтуються на її культурно-історичних, духовних досягненнях. Історія педагогіки неодноразово переконливо доводила, що системи виховання, взяті „напрокат” в іншу „етнічно-соціальну” (С.Русова, Г.Ващенко та ін.) сферу, вже з самого початку приречені на невдачу. Однак всі позитивні елементи, винаходи інших народів мають бути творчо використані в національній системі виховання. Але провідною лінією у вітчизняній педагогіці повинні стати наші власні винаходи, здобутки і відкриття.\nУкраїнське національне виховання з давніх давен живе і розвивається в народній педагогіці. Важливість і необхідність українського національного виховання підтримували й обстоювали видатні державні діячі (М.Грушевський, І.Огієнко), відомі педагоги (К. Ушинськии, С. Русова та ін.). У своїх поглядах на національну природу виховання К. Ушинськии дійшов висновку: „Не зважаючи на схожість педагогічних форм усіх європейських народів, у кожного з них своя особлива система виховання, своя особлива мета і свої особливі засоби досягнення цієї мети”.\nНа думку педагога, кожен народ повинен мати власну національну школу і спиратися на національну систему виховання, під якою розуміється сукупність ідей, поглядів, переконань, традицій, звичаїв і обрядів, які забезпечують духовне самовідтворення і самозбереження народу. Така система втілюється в філософії освіти, етнопедагогіці, соціальних стосунках тощо.\nСаме на засадах української національної педагогіки будував свою концепцію виховання Григорій Григорович Ващенко (23.04.1878-2.05.1967рр.), видатний український педагог, доцент Українського Полтавського університету, згодом професор педагогіки Українського Вільного Університету, ректор Богословської Академії, духовний батько Спілки Української Молоді.\nСьогодні відродження національного виховання вимагає оновлення педагогічного мислення, повернення до втрачених джерел, до спадщини українських педагогів XX століття, які відстоювали педагогічні засади наших предків. „Національне виховання — пише доктор педагогічних наук М.М. Фіцула, — це виховання дітей на культурно-історичному досвіді свого народу, його традиціях, звичаях і обрядах, багатовіковій мудрості, духовності. Воно є конкретно історичним виявом загальнолюдського гуманістичного і демократичного виховання. Таке виховання забезпечує етнізацію дітей як необхідний і невід’ємний складник їх соціалізації. Національне виховання духовно відтворює в дітях народ, увінчує в підростаючих поколіннях як специфічне, самобутнє, що є в кожній нації, так і загальнолюдське, спільне для всіх націй”.\nОдним з найголовніших завдань школи, на думку дослідників, було і залишається формування „національної свідомості, шо означає ясне і свідоме почування тісної приналежності людини до маси свого народа, тісного звязку потреб людини з вимогами загальнонародними, любов до своєї землі, мови і культури (без ненависти до чужих), взагалі дбалість про поступ цілої нації, підмога для неї й оборона”.\nДослідники підкреслювали, що національне виховання є спільною справою сім’ї і школи, „а їхня співпраця, взаємодопомога і підтримка, побудована на наукових засадах, має стати гарантом успіху виховної роботи”.\nБудучи національною, школа передусім має здійснювати національне виховання, мета якого зумовлена проблемами та особливостями етнічної приналежності. За своєю суттю національне виховання — творення і безупинне вдосконалення нації, тобто виховання для потреб нації. „Водночас, — пише автор статті „Про мету національного виховання в Україні” Б.М. Ступарик, — навчально-виховний процес зорієнтований на потреби держави і має на меті виховання гідних громадян, високоосвічених патріотів, які люблять Україну, примножують її духовні і матеріальні багатства, готові до ії захисту і самопожертви для її блага”. [З, 90] Одним з „найважливіших завдань” називав Григорій Вашенко виховання у молоді любові до України.\nГлибоке релігійне світосприймання тісно поєднане у творах Григорія Вашенка з метою формування у підростаючого покоління національної самосвідомості, яка повинна включати виховання любові до рідної землі, свого народу, освоєння молоддю національних цінностей (мови, території, культури, традицій), формування в учнів почуття гідності й гордості за свою Батьківщину, вірності Україні як невід’ємної ознаки національно-свідомого громадянина. „Перша абсолютна вартість для молоді є Бог, друга — Батьківщина”, — наголошує педагог.\nУ своїй статті „Виховання любові до Батьківщини” він поділяє любов до Батьківщини на любов стихійну і свідому. „Стихійний патріотизм — ие неусвідомлена любов до рідної природи, своїх земляків, рідних звичаїв, традицій, рідної мови. Людина, живучи довго серед певного оточення, так зживається з ним, що воно стає ніби частиною ії” [5,12].\nЩе більший вплив на людину, на думку: Г.Ващенка. має суспільство. Людина засвоює від суспільного оточення свої релігійні ПОГЛЯДИ, розуміння природи, знання технічні, знання про минуле і т. ін. Те ж саме треба сказати про побут людини, звичаї, різні форми практичної діяльності. Культура і цивілізація — це продукти діяльності численних поколінь нації, що через традицію передаються від поколінь старших до молодших.\nСтихійна любов до рідного краю стає грунтом свідомої любові: „Свідомий патріот більш-менш чітко уявляє собі властивості свого народу, знає рідну природу, історію і т. ін. Справжній патріот активно працює для свого народу, прагне піднести його культуру й добробут, переборювати його негативні риси й вдосконалювати риси позитивні. Для патріота дорога честь своєї Батьківщини, і він захищає її і словом, і ділом” [5,69].\nСпираючись на твори Г.Ващенка, сучасний український педагог О.Вишневський у своїй монографії „Українське національне виховання” [6, 98-102] виділяє щонайменше три етапи в розвитку національної свідомості людини.\nПершим етапом є етап етнічного самоусвідомлення, як першооснови, коріння патріотизму. Єтнізація дитини починається з раннього періоду життя в сім’ї, коли формується культ рідного дому, сім’ї, предків, рідного села, міста. Фундаментальне значення в процесі етнізації має рідна мова, якій до певного часу ие повинні заважати інші мови.\nДругий етап — етап національно-політичного усвідомлення — передбачає усвідомлення себе як частини нації і припадає переважно на підлітковий вік. Особливо важливим на цьому етапі вважається формування почуття національної гідності.\nТретім етапом розвитку національної свідомості особистості О. Вишневський вважає етап громадсько-державного самоусвідомлення. На цьому етапі формується правильне розуміння понять патріотизму і націоналізму, виховується турботливе ставлення до національно-культурних цінностей інших народів, прищеплюється почуття національної, расової, конфесійної толерантності.\nТаким чином, слово „українець”, як і слово ”француз”, „росіянин”, може виражати щонайменше три поняття: „а) людину, причетну до свого етносу; б) людину, яка усвідомлює себе часткою нації та поділяє з нею її долю; в) громадянина своєї держави, уданому випадку України” [6, 100].\n„Патріотизм є могутньою віковою цінністю, яка в усі часи для всіх народів мала і має конкретно-історичний національний зміст, характер і шляхи та форми реалізації”, визначається в Концепції формування світогляду громадянина України .\nВиховання патріотизму має розпочатись з перших років життя дитини. І найпершим педагогом для дитини, вважає Г.Ващенко, є її мати: „Любов до матері є початком усякої любові, і в тому числі любові до Батьківщини. Тому поведінка матері, ставлення її до малої дитини, має велике значення у вихованні патріотизму. Навіть в ранньому дитинстві дитина ще не розуміє слів матері, але вона відчуває настрій її. Потужним джерелом приємних переживань малої дитини с колискова пісня матері. Змісту її теж не розуміє дитина, але настрій її, а особливо милий голос матері, можна сказати, на ціле життя залишається в душі дитини як джерело найшляхетніших переживань її.” [5, 18].\nМогутню роль у вихованні взагалі й у вихованні любові до Батьківщини відіграє рідна мова. Рідною мовою дитина мислить, прилучається до духовності свого народу, завдяки їй стає людиною. Рідна мова єднає дитину з батьками, народом.\nРідна мова має могутній дар животворчого і невичерпного джерела, з якого дитина черпає уявлення про навколишній світ, про свою родину і про весь свій край. До скарбниці рідного слова привносить одне покоління за одним плоди глибоких сердечних порухів, історичних подій, вірування та погляди. „Слово відносять до засобів вираження пошани, підтримки, надання людині доброго імені, застереження. Вважається, що словом можна проклясти, а прокляття — це один з найбільших гріхів людини” [8, 127].\nЗавжди вважалося, що немає нічого святішого, як навчити дитину змалечку пестити слово, щоб воно в лиху годину виступало для неї символом допомоги та віри, а в добрі часи символом щастя. Маленькі діти з особливою охотою і навіть з захопленням слухають казки. Підростаючи, вони також з охотою слухають оповідання з історії, життя тварин тощо.\nРідні казки вводять дитину в коло духовного життя нації, а історичні оповідання знайомлять її з минулим свого народу. Вплив слова на душу дитини посилюється тоді, коли сполучається з музикою, себто має форму пісні. „Українська пісня, — пише Г.Ващенко, — змістом, багатством, глибиною і різноманітністю переживань, відбитих у ній, красою й мелодійністю посідає одно з перших місць серед пісень народів світу. Саме вона підтримує свідомість національної єдності українського народу, любов до Батьківщини й пошану до себе” [9, 120].\nПоряд з казкою, оповіданням і піснею як чинниками виховання дитини стоїть гра: „Вірний добір ігор може бути використаний з метою виховання свідомого патріотизму. Дуже підходять для цього гри, що пов’язані з нашими старовинними обрядами. Пояснюючи їх дітям у простій, зрозумілій і разом з тим цікавій формі, можна зацікавити дітей нашим минулим і прищепити їм любов до нього” [5,21].\nТаким чином, казка, пісня, гра — три компоненти, за допомогою яких відбуваєтся процес виховання дітей молодшого віку. Але всі вони мають свій певний сенс і могутній вплив на психіку переважно тоді, коли дитина живе не ізольовано, а в товаристві інших дітей: „Товариство — є само по собі дуже важливим чинником у вихованні в дітей любові до Батьківщини. Товариші — це свої, близькі люди. Любов до них, як і до рідної природи, спочатку має стихійний, неусвідомлений характер. Але поступово на грунті її розвивається любов свідома, що поширюється потім і на цілу націю” [5,21].\nВже в дитячому садку утворюється широке товариство, яке в такій формі здебільшого неможливе в родинних умовах життя людини. Крім того, діти тут перебувають під доглядом виховательки, яка присвятила себе справі виховання дітей.\nНезважаючи не те, що шкільний період значно відрізняється від періоду дошкільного (якщо для дошкільного віку найхарактернішим є гра, то у шкільному на перше місце виступає навчання). Приходячи до школи, дитина попадає в новий світ, сповнений нових правил, які іноді їй незрозумілі. Дуже важливо в цей період життя дитини відкинути все те, що може викликати у неї відразу до школи і педагогів — „формалізм, бездушність, шаблон, ігнорування психічних властивостей дітей різного віку, а також індивідуальних властивостей та інтересів окремих учнів. Шкільний, як і дошкільний період життя дитини, мусить бути наповнений бадьорими, світлими переживаннями, щоб людина потім у зрілому віці могла з великою приємністю згадувати їх. Лише пои цій умові дасть великі позитивні наслідки виховання свідомого патріотизму в нашій молоді” [4, 25].\nОсновним завданням школи має стати виховання, а всі навчальні предмети повинні служити цій меті. Перш за все історія України: „Вона знайомить молодь з минулим нашої Батьківщини, з великими діячами її, що самі були зразками відданості своєму народові. Історія дає молодій людині розуміння себе як члена великого народу, з яким вона органічно пов’язана і для якого вона повинна працювати, не жаліючи для неї навіть свого життя, як не жаліли його наші предки, як Святослав Завойовник, Володимир Мономах, Хмельницький, Богун та багато інших” [4, 25].\nЯкщо історія України знайомить молодь з минулим, то географія знайомить її переважно з сучасним нашої Батьківщини: з її просторами, природними багатствами, промисловістю та ін. Саме цей предмет має допомогти українській молоді чітко усвідомити ті конкретні завдання щодо розбудови і відбудови нашої Батьківщини, що стоять перед нею.\nЩе одним дуже важливим чинником виховання любові до Батьківщини Григорій Ващенко вважає історію української літератури і народної творчості. „Кожній освіченій людині відомо, — пише педагог у своїй роботі „Виховання любові до Батьківщини”, — який могутній вплив має красне письменство на світогляд і формування психіки народів. Під впливом літератури часто утворювались і утворюються цілі течії в культурному, громадському, а іноді навіть і в політичному житті народів” [4, 27].\n„Скарбом нашого народу”, „віковічними устоями нації” називають традиції, звичаї та обряди. Вони об’єднують минуле і майбутнє народу, старші й молодші покоління, інтегрують людей у високорозвинену сучасну націю. На думку Григорія Ващенка, це своєрідна пам’ять нації, що втілює у собі найкращі досягнення в моральному, трудовому й естетичному житті.\nПрилучаючись до народних традицій, пізнаючи народні звичаї і обряди, вивчаючи рідну мову та історію минулого рідного краю, молоде покоління вбирає в себе філософський, психологічний, ідейно-моральний і естетичний досвід минулих поколінь, у нього формуються національна свідомість, любов до Батьківщини. Виховані в такий спосіб юнаки і дівчата мають повернути народ до власних витоків становлення патріотизму, започаткувати і розвивати нові традиції та звичаї у конкретно-історичних обставинах суверенної України.\nФормування національної свідомості учнів у процесі вивчення доби національно-визвольних змагань 1917-1921 років\nСеред факторів, що найбільше впливають на формування національної свідомості учнів, важливе місце посідають гуманітарні предмети і насамперед історія України. У ході її вивчення формується історична свідомість людини, що є чи не найвизначальнішою складовою національної свідомості.\nКурс історії України покликаний донести до свідомості учнів розуміння того, що український народ сформувався історично, має свою самобутню культуру, свою державність, пройшов складний трагічний і героїчний шлях боротьби за рідну землю. У процесі отримання знань про свою Батьківщину, її минуле, про визначних людей, народні традиції та ідеали формуються історична пам’ять, патріотизм і громадянська позиція підростаючого покоління..\nСлавну і героїчну сторінку історії України становить національно-визвольна боротьба українського народу 1917—1921 рр., яка є найвизначнішим етапом у тривалих змаганнях за утвердження української державності.\nНадзвичайна важливість цього періоду пояснюється тим, що між 1917—1921 рр. і сучасністю можна віднайти чимало аналогій. У процесі складних проблем державотворення нині доводиться вирішувати завдання, багато в чому подібні до тих, що мали місце в 1917—1921 рр. Уже неповний перелік їх, а саме: створення національної за формою і полі-етнічної за складом армії, налагодження взаємовигідних відносин з іншими державами, становлення демократичного суспільства з багатопартійною системою і встановлення законності – підштовхує до аналітичних роздумів прямих аналогій між тією і нашою добою\nНинішня суспільно-політична ситуація містить цілу низку старих глибинних українських проблем, закорінених у той час і нерозв’язаних досі.\nСтворення сучасної Української держави має спиратись і на історичний досвід державотворення 1917-1921рр., на аналіз помилок та прорахунків, допущених під час визвольної боротьби, на діяльність окремих видатних діячів, наприклад Миколи Міхновського. Цей досвід має слугувати реалізації, використанню будь-яких альтернатив, спроможних якнайкраще і в найкоротший термін привести до прогресу і національного піднесення в нашій державі.\nПід час вивчення означеного періоду національно-визвольних змагань 1917-1921рр. слід звернути увагу на такі моменти.\nПерше, в ці роки відбувалося національне відродження українства як Великої Нації. Провідна верства та й широкі народні маси розуміли, що українська революція має свої завдання, відмінні від завдань московської революції. До цього прийшло також багато московських генералів, серед яких О. Греків, М. КапустянськИй, Є. Пєшковський, М. Омелянович-Павленко, В. Петрів, О. Сальський, В. Тютюнник, М. Юнаків, М. Білинський, М. Острогадський, В. Савченко-Більський, С. Шрамко та інші, котрі чесно і віддано служили Україні, стали славою і гордістю її збройних сил. Коли в листопаді 1917р. С. Петлюра віддав наказ про створення Українського фронту, вояки-українці, залишаючи позиції на інших фронтах, кидаючи залогову службу в містах Росії, пробивалися на Україну.\nНаціонально-суспільному усвідомленню сприяла безкомпромісна збройна боротьба проти численних ворогів. У ній загартувалася воля нашої нації до самостійності, національної незалежності. В боротьбі народ дозрівав до державності.\nДруге, необхідно домагатись усвідомлення школярами суті національно-визвольної боротьби українського народу 1917 — 1921 рр., яка внаслідок національно-культурного пробудження на початку XX ст., посилила змагання народу за своє самоутвердження. Перша світова війна загострила міжнаціональні стосунки, поставила українське питання у площину практичного вирішення. В Україні набувають сили процеси з ознаками державотворення, виразником яких стала Центральна Рада. На передові позиції суспільного життя виходять представники українства.\nПроте більшовицька Росія, не рахуючись з прагненнями українського народу до самостійного життя, намагалася задушити його брутальною військовою силою. Більшовицькі походи супроводжувалися підступністю і жорстокістю. Особливо жахливим був масовий терор після захоплення Києва військами Муравйова 9 лютого 1918 р., коли упродовж одного дня більшовики знищили, за даними деяких дослідників, до п’яти тисяч осіб. Розстріли без суду, катування, пограбування населення, нехтування елементарними правами людини супроводжували більшовицьку політику на Україні і в наступні роки.\nПо суті, боротьбу народу за волю і самостійницьке державне існування було потоплено у крові. Найсвідомішу провідну верству його було фізично знищено, частково витіснено за межі рідної землі.\nТретє, потрібно наголошувати на глибокій вірі в українську державність, яку мали борці цієї доби.\nСкажімо, С. Петлюра висловлював цю віру такими словами: «Ти переможеш, Великий Народе Мученику, і переможеш не для того, щоб підбивати під себе чужі, не наші землі. Ти переможеш для спокійного будування могутньої держави України, для щасливої праці поколінь майбутніх. Спадуть віковічні кайдани з стомлених рук твоїх, спадуть ганебні пута з величної постаті рідної матері — України. Минуть жахливі криваві роки боротьби і невпинна праця синів твоїх загоїть рани кривавої руїни, дасть пишні скарби для всіх народів світу, дасть спокій і щастя Великій, Вільній Самостійній Україні».\nУкраїнський народ мав у означений період свою державність, і це стало важливим здобутком національно-визвольної боротьби. І хоча в силу багатьох причин дійшло до поразки і втрати державності, набутий досвід боротьби став джерелом, з якого наступні покоління борців за волю України черпали цю віру в державність. Боротьба за її здобуття, хоч і в інших формах, після падіння УНР практично не припинялася.\nЧетверте, треба висвітлювати, що 1917—1921 рр. — період масового героїзму з проявом націоналізму, яким була пронизана вся національно-визвольна боротьба. Широковідомими історичними фактами патріотизму та ідейної стійкості є героїка Круг, Мотовилівки, Базару, оборона Армією УНР Кам’янця-Подільського у червні 1919 р., участь в обороні Замостя у липні 1920 р. Цей період породив тисячі героїв, імена яких поки що менш відомі, але гідні, щоб їх знати й уславлювати.\nА коли після підписання поляками Ризького договору з Росією Армія УНР залишилася сам-на-сам проти значно чисельнішого ворога, вона ще упродовж дванадцяти днів вела безперервні бої. Про героїзм тих днів свідчать переможні кінні бої під Сидоровом та Снитківом, бій під Чорним Островом, захоплення у полон п’ятнадцяти тисяч червоноармійців. Майже повністю знищено чотири піших бригади більшовиків, 25-ту Башкирську кінну бригаду і кінну бригаду дивізії Косовського2. Винятковим героїзмом відзначався бій кіннотників Мазепинського полку, які 21 листопада 1921 р. упродовж дня відбивали атаки десятикратно переважаючої кінноти Котовського від переправи через Збруч і останніми перейшли убрід річку. Тут же героїчно завершив свій бойовий шлях панцерник «Кармелюк»: розстрілявши в лави ворожої кінноти останні набої, зірвався з кручі, не здавшись ворогові.\nГероїзм і жертовність борців за Україну в цей період мають бути для молоді взірцем служіння своєму народові і державі.\nП’яте. Важливо правильно і обгрунтовано трактувати причини поразки української національно-визвольної боротьби 1917-1921 рр.\nСеред причин слід виділити такі:\n1. Роз’єднаність українських політичних сил, або, за визначенням С. Петлюри, „неконсолідованість, не підпорядкованість окремих партійних угруповань єдиній ідеї виборення власної державності, брак державної дисципліни у окремих осіб і партій відіграли роль фатуму в історії нашої боротьби”.\nЯк вважає дослідник доби Директорії УНР В. Лозовий, розкол українського визвольного руху призвів до виокремлення в ньому чотирьох політичних таборів: комуністичного, ліворадикального (незалежники і боротьбисти); соціалістичного УСДРП (офіційна). УПСР (центральна і права течії); ліберально-демокра-тнчного (УПСФ) та консервативного (УПСС, УНРП, УХДП)\n2. Неукраїнський характер міст. Як зазначав голова уряду УНР І. Мазепа, «трагедія нашої минулої боротьби полягала в тому, що український рух спирався на українське село. Міста на Україні, за невеликими винятками, були не українські. Тому нам бракувало свідомої української інтелігенції як для політичної організації народних мас, так і для організації державного апарату»\n3. Невміння українських урядів досягти соціального і національного компромісу між різними верствами населення, що під впливом демагогічної більшовицької пропаганди вело до глибокого роз’єднання українства.\n4. Перевага військової потуги ворогів над силами українства. З жодного боку ми не мали ні політичної, ні моральної, ні матеріальної підтримки.\nДля Антанти розпад Росії був небажаним і вона підтримувала Денікіна та Врангеля, а на противагу Німеччині і більшовикам — Польщу. Україна не могла зацікавити собою Антанту. Більше того, Антанта вважала нас «германофілами», тобто своїми ворогами. Хоч українці ніколи не боролися проти Антанти, а тільки проти Росії, яка поневолювала більшу частину українських земель.\nСвята боротьба українців за свою свободу і демократію була зарахована великодержавними демократіями в розряд «внутрішньої справи Росії».\n5. Відсутність союзників. Короткочасний союз з поляками хоч і дав можливість продовжити збройну боротьбу регулярним фронтом у 1920 р., під тиском Росії і на вимогу Антанти був розірваний.\nТаким чином, внаслідок названих причин в Україні склалися тяжкі обставини, виник цілий ряд складних проблем та непередбачених ситуацій, яких, напевно, не могли б подолати навіть найгеніальніші майстри тогочасної світової політики.\nАле боротьба не була марною. Про це сам С. Петлюра у промові на останній нараді проводу УНР на рідній землі 26 листопада 1919 р. відзначав: «Так, наша боротьба в історії українського народу буде записана золотими буквами. Ми виступили на арену історії тоді, коли весь світ не знав, що таке Україна. Ніхто не хотів її визнати як самостійну державу, ніхто не вважав нашого народу за окрему націю. Єдиною боротьбою, упертою і безкомпромісною, ми показали світові, що Україна є, що її народ живе і бореться за своє право, за свою свободу і державну незалежність».\nШосте. Слід особливо наголошувати на уроках, що випливають з досвіду національно-визвольної боротьби і насамперед таких:\nБез витворення національно свідомої провідної верстви та національного усвідомлення широких народних мас державне існування нації немислиме.\nБоротьба за українську державність могла бути успішною лише за наявності науково обгрунтованої української ідеї і сприйняття її широкими народними масами.\nДосвід історії показав, що народ не може мати політичної волі, не може нормально розвиватися соціально, коли він поневолений національно. Політичні, економічні і соціальні реформи можливі і дають ефект лише за умови створення національної суверенної держави, одночасного розв’язання національних і соціальних питань.\nПрактика показала, що приєднання України до Росії принесло їй не тільки національне і соціальне поневолення, а й розвіяло всі ілюзії стосовно допомоги з боку російської демократії. Жодні компроміси з чужою владою є неприпустимі і вбивчі для нації, які б позірні поступки вона не робила в національному питанні, які б соціальні блага вона не обіцяла народові.\nІсторія національно-визвольної боротьби українського народу 1917—1921 рр. переконливо доводить, що єдиним гарантом збереження власної державності та запорукою її існування є власні національні збройні сили. Цього повчального історичного уроку ми не повинні ніколи забувати.\nОднак необхідно пам’ятати, що у формуванні національної свідомості учнів визначатьна роль належить учителям. Саме вони мають робити все можливе, щоб запалити іскру патріотизму і любові до України у своїх вихованців.\nПодії і постаті періоду національно-визвольних змагань 1917— 1921 рр. мають міцно закріпитись у свідомості учнів. Це буде найкращим виявом шани до наших попередників. Як говорив С. Петлюра: «Наша вірність тим ідеям, за які голови поклали незабутні лицарі оружної боротьби за українську державність з часів 1917— 1920 рр., буде найкращою пошаною до світлої пам’яті їх, до великого чину їхнього життя...».\nФормувати національну свідомість учнів у десятому класі на уроках історії України найкраще дотримуючись таких принципів:\nНасичення змісту кожного уроку досягненнями вітчизняної науки, культури, освіти, школи, літератури, мистецтва, фольклору, релігії, традиціями, звичаями, обрядами тощо.\nРеалізація навчально-виховних та розливальних завдань із залученням здобутків народної педагогіки, з урахуванням менталітету української нації- нації Героїв, її історичного досвіду.\nПобудова уроку на якісно новій методиці, що випливає із традицій вітчизняного шкільництва і логічно є творчим її продовженням.\nПідпорядкування змісту, структури, методики підготовки проведення уроків найголовнішим завданням сьогодення — вихованню національно-свідомого громадянина держави Україна, всебічно розвиненого, духовно багатого, морально стійкого, активного учасника державотворення.\nТільки на уроках історії України здійснюється повною мірою орієнтація у виробленні спільної громадської думки, колективних суджень та оцінок різноманітних подій, явищ, як у національній, так і міжнародних сферах. На уроці створюються умови для перетворення національних цінностей з ідеалу мислителів, політиків, літераторів і поетів на ідейні та моральні норми, тобто переведення зі сфери теоретичної у сферу практичну. Через це ідеться про узагальнений ідеальний образ українського громадянина – високосвідомого, високоморального, активного, з розвиненим почуттям власного обов’язку й відповідальності перед державою і самим собою, з усвідомленням своєї місії, ролі та міcця в історичному процесі українського державотворення, внутрішньою потребою самовіддано служити нації. Такого громадянина необхідно виховувати у кожному учні.\nФормування особистості в колективі за творчою спадщиною А.С.Макаренка\nФормування особистості в сучасному світі\nФормування патріотичних почуттів молодших школярів у позаурочній діяльності\nФормування пізнавальних інтересів першокласників на уроках "Я і Україна"


Напередодні Дня Героїв Небесної Сотні з метою виховання патріотичної свідомості, героїзму та гуманізму у молодого покоління Сахновщинська дитяча бібліотека-філія презентувала книжкову виставку-дату «Небесна варта». Література історичної та художньої галузі, представлена на виставці змальовує історію, що допоможе сформувати цілісне уявлення про значення та цінність Революції Гідності та розповідає, що саме спонукало українців вийти на Майдан, яких змін зазнала їхня свідомість та який вплив на майбутнє України мали ці події.\n«Наша мова-мова вічної землі, наше слово-слово вічного народу»\nКожного року 21 лютого увесь світ відзначає Міжнародний день рідної мови. Мова – це історія народу, його світогляд, інтелектуальний та духовний результат кількатисячної еволюції кожного етносу. З нагоди свята в Кегичівській бібліотеці-філії для дітей 18 лютого була проведена виховна година «Наша мова-мова вічної землі, наше слово-слово вічного народу» з учнями 3-В класу КЗ «Кегичівський ліцей».\nмайстер-клас по виготовленню декоративних парасольок\n16 лютого бібліотекар Кегичівської бібліотеки-філії для дітей Валентина Насєдкіна провела майстер-клас з виготовлення декоративних парасольок з групою користувачів «Юні чарівники». Виявляється за допомогою звичайного картону, ниток, клею та мережива можна створити красиву та корисну річ. Діти із задоволенням взяли участь у майстер-класі, кожен власноруч зумів змайструвати та прикрасити власну парасольку. Батьки наших відвідувачів також долучилися до цього творчого процесу. Зустріч пройшла у веселій та теплій атмосфері. В результаті було отримано купу позитивних емоцій.\n«Люби вивчай рідну мову».\n21 лютого відзначається Міжнародний День рідної мови. Це відносно молоде свято – до календарів усього світу воно ввійшло тільки у 1999 році на ХХХ сесії Генеральної конференції ЮНЕСКО з метою захисту мовної й культурної багатоманітності. У Вовчанській дитячій бібліотеці пройшов літературний ранок «Люби вивчай рідну мову». Працівники бібліотеки познайомили дітей з історією свята, діти прочитали вірші, брали участь у літературній вікторині, відгадували загадки. В кінці заходу юні користувачі познайомилися з книжковою виставкою яка допоможе поповнити знання сучасною граматикою, навчитись правильно висловлювати свої думки. Запрошуємо всіх бажаючих познайомитись з представленою літературою.\nЩорічно 17 лютого в Україні святкують досить молоде, але з кожним роком все більш популярніше свято - День спонтанного прояву доброти. Цього чудового дня працівники Сахновщинської дитячої бібліотеки вирішили потішити своїх юних користувачів, а саме учнів 8-А класу Комунального закладу «ліцей №1», подарувати трохи хорошого настрою та позитиву, провівши для них розважально-інтелектуальну гру «Хто зверху?». На учасників гри чекала купа веселих конкурсів, що мали на меті перевірити їх знання, ерудицію, активність, креатив та командний дух. Як виявилося, всі ці якості і навіть більше наші учасники однозначно мають. Вони вразили нас своїм ентузіазмом, веселою вдачею та волею до перемоги, яка зовсім не заважала їм абсолютно чесно та дуже дружньо проходити всі завдання, які до речі були виконані надзвичайно круто та ефектно.\nТаку виставку обладнано у Дворічанській дитячій філії Публічної бібліотеки до Дня Єднання. Це свято започатковано в Україні Згідно Указу Президента від 16 лютого з метою консолідації українського суспільства навколо ідеї жити в мирі, однією сім’єю. Одним із засобів єднання має бути книга. В дитячій бібліотеці є багато літератури, присвяченої нашій прекрасній країні, її різним куточкам від заходу і до сходу, від півночі і до півдня. Природа, культурні пам’ятки, визначні історичні події, здобутки своєї рідної землі – малої батьківщини, - це те, що дорого серцю кожного українця і що він повинен цінувати і берегти. Наші читачі вже почали з цікавістю знайомитися з яскравими, змістовними та різноманітними виданнями про Україну, представленими на виставці. Запрошуємо всіх бажаючих приєднатися до них.


Експерт: Україна не має копіювати чужий досвід, потрібно створювати унікальні програми\nГоловна > #Банкова > Експерт: Україна не має копіювати чужий досвід, потрібно створювати унікальні програми\n#Банкова 06.10.2016 13:42\nТаку думку висловив Радник Світового Банку Пітер Ліндходьм на панельній дикусії, присвяченій сталому розвитку в Україні підчас Київського міжнародного економічного форумі.\n- Якщо ви хочете копіювати чужий досвід, вам не потрібно думати. Ви можете просто зайти в Інтернет і подивитись. Це зекономить вам гроші і час, але наврядче принесе результати, - пожартував експерт.\nНа його думку іноваційні інструменти економічного розвитку мають бути створені та імплементовані відповідно до українських реалій - тільки тоді вони працюватимуть.\nДискусія стосовно засобів запуску перспективних секторів економіки та окремих територій зробила очевидним те, що створення законодавчого поля для всієї країни – необхідна, але недостатня умова становлення країни на рейки швидкого зростання. Експортно кредитне агентство – інституція, яка є обов’язковою складовою більш широкого арсеналу інструментів успішного збільшення несировинного експорту кожної розвинутої країни. Україна створює відповідне агентство вже 20 років. Те ж саме стосується і банку розвитку.\nІншою по формі, але не кращою за суттю є ситуація з індустріальними парками та іншими спеціальними режимами на окремо виділених територіях. Зміни у законодавстві в 2014–2015 роках дозволили відновити процес реальних дій, проте формування територій з відмінними від загальних умовами ведення бізнесу та залучення інвесторів відбувається вкрай повільно.\nТому нагальним є обговорення проблем для пошуку можливостей розвитку в Україні спеціальних інститутів і механізмів, які б підтримували випереджальний розвиток окремих територій і секторів.


Перші нагороди на Каннському кінофестивалі | Факти\nТравень, 20 в 14:46\nКаннський кінофестиваль 2019: вечірки і перші нагороди\nНа Лазуровому березі – у розпалі 72-ий Каннський кінофестиваль. Прем’єри, вечірки та перші нагородження. Участь у конкурсній програмі цьогоріч бере 21 фільм. Уперше за чверть століття – свою стрічку на конкурс привіз Тарантіно. Нового володаря Золотої пальмової гілки оголосять цієї суботи, 25 травня.\nТарантіно – вперше за останні 25 років, після знаменитого Кримінального чтива привіз на конкурс нову роботу – Якось у Голлівуді .\nНапередодні в рамках конкурсної програми Каннського фестивалю публіці показали ще одну стрічку – Приховане життя режисера Теренса Маліка, який 8 років тому вже отримував Золоту пальмову гілку.\nЧитайте: Поцілунки зірок і кадри з фільмів. Найяскравіші афіші Каннського фестивалю\nЙого новий фільм – про Франца Єґер-штеттера, австрійського фермера, який відмовився складати присягу Гітлеру під час Другої світової війни, за що його стратили.\nУ Каннах уже вручають перші нагороди. Напередодні статуетку здобув актор-легенда Ален Делон – за внесок у кінематограф.\nРішення нагородити цього року Делона організатори ухвалили ще в квітні. Воно викликало обурення, зокрема громадських активістів. Останніми роками Ален Делон викликав чимало критики. Зокрема тому, що підтримує праву партію Національного фронту подруги Путіна Марін Ле Пен та виступає проти всиновлення дітей одностатевими парами.\nВтім, керівництво Каннського фестивалю рішення не змінило, з огляду на справді вражаючий внесок Делона в історію світового кіно.\nДо слова, Каннський кінофестиваль 2019: як проходило відкриття.\nТеги: Кіно, Каннський фестиваль\nДжуманджі: Наступний рівень – фінальний трейлер\nРодина Адамсів вийшла в прокат в українських кінотеатрах


03.06.2022 - ВІККА\n3 Червня, 18:45\nЮні черкасці стали призерами міжнародного конкурсу кіно (ВІДЕО)\nДнями в Києві завершився 20-й Міжнародний фестиваль-конкурс короткометражного кіно “Прес-весна на Дніпрових схилах”, у якому черкаська команда виборола ІІ місце. Щоб переглянути відео, прогортайте сторінку…\n3 Червня, 18:12\nБаскетбольний сезон завершено: «Черкаські Мавпи» – 11-ті\nБаскетбольний сезон в Україні офіційно завершений. Виконком ФБУ затвердив рішення про дострокове завершення всіх змагань в Україні сезону 2021/22, який був зупинений 24 лютого 2022…\n3 Червня, 17:24\nПравоохоронці Черкащини повідомили про підозру групі будівельників\nУ Черкасах правоохоронці викрили організовану злочинну групу, яка розкрадала бюджетні кошти. Кошти виділялися на проведення капітального ремонту покрівлі та утеплення закладу освіти в місті Тальному…\nЗручно повернутися з-за кордону: Черкащиною курсуватиме ще один поїзд\nЗ огляду на збільшений попит пасажирів на повернення в Україну, Укрзалізниця призначає новий поїзд №32/31 сполученням Перемишль – Запоріжжя. Маршрут пролягає через Черкаську область –…\nНа Черкащині затримали ексчиновника, який працював на путіна і шойгу (ФОТО, ВІДЕО)\nНа Черкащині контррозвідники Служби безпеки України затримали ворожого агента, який зібрав фото і точні координати блокпостів, підрозділів ЗСУ та силових структур. Ці дані він планував…\nУ Черкасах перейменування: замість колгоспниці українська піснярка\nУ Черкасах планують перейменувати вулицю імені Галини Буркацької, що знаходиться в мікрорайоні «Поляна», на вулицю Марусі Чурай. Галина Букацька родом із Геронимівки. А Маруся Чурай…\nБогдан Кулинич: “Про участь у чемпіонаті світу дізналися за два тижні” (ВІДЕО)\nСьогодні кожен спортсмен, який представляє Україну на міжнародному рівні, є своєрідним дипломатом. Такої думки гравець національної паралімпійської збірної України з футболу, тренер воротарів МСК “Дніпро…\nУ Черкасах «пацики на моциках» катали дітей (ВІДЕО)\nУ Черкасах зо два десятки байкерів розважили пацієнтів дитячого онкологічного відділення. На день захисту дітей вони приїжджають сюди вже котрий рік поспіль. Усе для того,…\nУ Черкасах центр, де допомагають переселенцям, змінює графік\nЧеркаський гуманітарний центр, який розташований в будинку Кулика, змінює графік роботи. Причина – зниження потоку переселенців. Про це повідомляє сайт Черкаської міської ради. Зміни стосується…\n3 Червня, 10:43\nУ Черкасах в одній із шкіл реставрували стару теплицю\nСтару шкільну теплицю в одній із шкіл реанімували. Її відродили в рамках проекту «Сади Перемоги». Тепер там висаджуватимуть овочі. Про це повідомили в департаменті освіти…\nІз 2011 року в Україні діє закон, що регулює надання громадянам безоплатної правової допомоги. Йдеться про забезпечення рівних можливостей доступу до правової інформації та правосуддя. Щоб переглянути…\n3 Червня, 09:12\n«Черкасам потрібна стратегія розвитку індустріального потенціалу», — Ільченко (ВІДЕО)\nНаявний потенціал Черкас не використовується сповна. Таку думку в ефірі програми «Четверта влада» озвучив місцевий підприємець, засновник «УКРАВІТ САЙЕНС ПАРК», координатор діяльності Агенції регіонального розвитку Черкаської…


Українки дострибалися до «золота» та «срібла» | Український тижневик Міст\nУкраїнки дострибалися до «золота» та «срібла»\nУкраїнські стрибунки у висоту Юлія Левченко й Ярослава Магучих стали найкращими на Меморіалі Ірени Шевінської в польському Бидгощі. 22-річна Юлія завоювала золоту нагороду, показавши найкращий результат сезону на міжнародних стартах — 2 м. А 18-річна Ярослава посіла друге місце з результатом 1,97 м.\nМагучих стала переможницею етапу Діамантової ліґи в Стокгольмі (Швеція), здобувши золоту нагороду, з третьої спроби підкоривши планку на висоті 2 м. А на другій сходинці тепер уже розташувалася Юлія Левченко, продемонструвавши результат 1,98 м.\nПісля перемоги в столиці Швеції Ярослава розповіла про свої плани на сезон. «Це особливий сезон, бо він розпочався в серпні, хоча ми виступали і в травні. Було складно без змагань, але я дуже рада повернутися на стадіон і виступати з дівчатами на міжнародному рівні. Дуже задоволена тим, що стрибнула 2 м і показала свій кращий результат сезону. Моя мета на цей сезон — встановити новий особистий рекорд і новий світовий рекорд серед юніорів», — заявила вона. Нагадаємо, що їй належить юніорський світовий рекорд у стрибках у висоту — 2,04 м. А 2,05 м — рекорд України, який встановила Інга Бабакова 1995-го.\nКрім цього, українські легкоатлетки отримали три нагороди в фіналі World Athletics Continental Tour у Секешфехерварі (Угорщина). Марина Бех-Романчук виборола срібну медаль, коли стрибнула на 6,76 м. Інша є українська спортсменка, Ганна Рижикова, посіла друге місце в бігу на 400 м із бар’єрами. Третю перемогу до скарбнички України приніс метальник молота Михайло Кохан, котрий завоював бронзову медаль.\nТакож у Стокгольмі завоювала «золото» Марина Бех-Романчук (Швеція). Цього року змагання відбувалися у новому форматі. Зокрема, після перших п’яти стрибків у фінальну спробу, де обнуляли всі результати, потрапляли три найкращі спортсменки. За таких обставин ключовим було увійти у трійку найкращих, щоб позмагатися за перемогу. Українка впоралася з усіма завданнями. Зі стрибком на 6,71 м вона на другому місці кваліфікувалася до фінальної спроби й у вирішальній спробі продемонструвала особистий рекорд сезону — 6,85 м. Крім цього, Марина виборола «золото» й на Меморіалі Януша Кусоцінського в Польщі, вигравши змагання з результатом 6,78 м.\nЯк повідомляв «Міст», українки стали найкращими на етапі Діамантової ліґи в серпні.