У тому самому 1988 році сповняється ще одна, уже тільки 50-та річниця цілком протилежної події яку народ назвав "пеклом на землі". Тоді бо, в роках 1937-39, представники звироднілої комуномосковської окупаційної влади в Україні провели неймовірну в мирних часах народовбивчу акцію терору, жертвою якої впали десятки тисяч Богу-духа винних чоловіків і жінок, при чому хрестик, служебна книжечка чи явне визнавання Христа були причиною знущань і розстрілу та погребання в опісля всіляко замаскованих місцях, включно із "парками культури і відпочинку".\nБагато води проплило з того часу в річці Бог, над якою розташоване місто Вінниця. Багато злочинів комуністичного режиму виявлено і записано в історії в тому часі. Деякі із злочинів народовбивства за часів Сталіна виявлено навіть його наслідниками. Але намарно було б шукати в совєтських джерелах будь-якої згадки про голокост у Вінниці. Що більше, там робиться все можливе, вживається всіляких вигадок і брехні, щоб виявлений вже майже 50 років тому злочин приховати. І робиться це не без успіху. Ми мали нагоду спитати багатьох нових переселенців з України і деяких туристів, чи вони "чували про Вінницю" і майже завжди почули ту саму відповідь: "Що про Вінницю?"\nА проте - забувається. Що більше, навіть посередньо - можна б сказати, апробується у відповідній політичній коньюнктурі. Звернув на це увагу під час згаданих відвідин президента Рейґена в Европі в 1985 році Ерік Марґоліс у надрукованій в газеті "Торонто Сан" (з 28-го квітня 1985) статті: "Совєтський Союз більша загроза ніж мертві нацисти". У статті м.і. сказано: "Друга світова війна, як виглядає, мусить продовжуватися. Телебачення, книжки, фільми і преса щоденно трублять нові історії про загрозу нацизму. 75-літніх осіб судять, або депортують... Проте, не так мається справа із Совєтським Союзом. Сучасні правителі в Кремлі - це безпосередні політичні, леґальні і моральні наслідники Йосифа Сталіна. Не забуваймо, що СССР ніколи офіційно не відрікся від дій Сталіна. Система та моральні засади, що сприяли розгулові сталінського терору, залишилися в силі і в сучасній Росії. Духи 27 мільйонів замордованих українців, росіян, латвійців, лотишів, естонців, жидів, татар, мусульман і далі перебувають над Совєтським Союзом. Вони ніколи не знайшли спокою через розкаяння уряду, як це сталося в Німеччині. Однак, ми забули їх..."\nА про Вінницю взагалі дуже мало відомо і дуже мало сказано також і на Заході. Тому підписаний, що мав нагоду побувати кілька днів у Вінниці під час розкопин масових могил в липні 1943 року, скомасував у цій книжечці дещо із своїх раніших репортерських писань на цю тему, зокрема статтю: "Розкрилася земля і показалося пекло", надруковану в "Альманасі УНС-1972", та долучив до цього взяті з урядових та деяких інших публікацій основні дані про совєтський злочин народовбивства у Вінниці, роблячи це в надії що пригадка того страшного злочину може заохотити кваліфіковані установи та кваліфікованих осіб подбати, щоб і цей злочин, як і всі інші йому подібні, "ніколи не забувся"!\nВІННИЦЯ - СИМВОЛ\nМіст на річці Бог у Вінниці сьогодні.\nУ прекрасній мальовничій околиці українського Поділля над річкою Богом (в совєтському назовництві: Південний Буг) розташоване місто Вінниця, в совєтській адміністрації центр области тієї самої назви. Місто й його околиця дослівно "потопають" у садах. На початку Другої світової війни Вінниця - згідно із совєтською статистикою - нараховувала коло 100,000 населення, з чого 41% становили українці, 38% жиди, 14% росіяни та 4% поляки.\nЗгідно з даними совєтської статистики, підсовєтська Україна в 1929-му році нараховувала 31,194,976 населення. Ця сама статистика подає, що в 1939-му році, отже десять років пізніше, в тих самих кордонах України вже було тільки 28,070,404 населення, себто на 3,124,572 менше. Як взяти до уваги, що природній приріст населення в Україні досить високий і в той час хитався між 17.7 і 24.5 на тисячу, то за десять років перед Другою світовою війною Україна втратила щонайменше 10,000.000 людей. Де вони поділись і що з ними сталося? Частинне вияснення цього дали гори опухлих трупів, що впали жертвою зорганізованого Москвою голоду в рр. 1932-1933, а далі не менш жахливе вияснення знайдено у масових могилах у Вінниці та в ряді інших міст України під час Другої світової війни. Цих людей знайдено з пов'язаними ззаду руками та з подіравленими большевицькими кулями черепами в масових могилах. У самій тільки Вінниці було їх майже десять тисяч. Вінниця стала символом замучених мільйонів.\nЦе тільки в одній закутині станції. Ціла станція - залита різноманітними уніформами: сірими, сірозеленими, брунатними, чорними. Це нові завойовники. По уніформах можна було відгадати й обличчя людей. Ті в чорних і брунатних - пузаті, бундючні, самопевні і жорстокі. Ті в сірих - у більшості самі сірі. Їх воєнний ентузіязм закінчився і зник, коли вони вступили на цю землю. Тепер уже і їх гонять у добре відоме й невідоме, і вони, звичайні собі вояки гітлерівського Райхсверу, йдуть туди, куди їх ці чорні і брунатні скеровують і підганяють. Як відгомін їхніх настроїв, один із цих Фріців затягнув: "Ес гет аллєс форюбер, ес гет аллєс форбай; шон цвай яре ін Русслянд унд нох нікс понімай..." (Все йде, все проходить; вже два роки в Росії і нічого не розумію). Між цими сірими, як і між злиденними цивільними подорожніми, походжали з наїженими баґнетами та в шоломах військові сторожі.\nЩе деякий час і на станцію заїхав і зупинився другий потяг. Спереду, перед льокомотивою, відкритий вантажний вагон, обставлений мішками з піском, а на ньому готовий до стрілу кулемет. Це - проти партизанів. За льокомотивою кілька закритих вантажних вагонів і два-три пасажирських. Та вони не для людей, вони - як про це свідчать написи - "нур фюр дойче", тільки для німців. Для людей в кінці два-три вантажні вагони. А люди кажуть: "Де повинні їхати свині, тепер їдуть люди, а де повинні їхати люди, тепер їдуть свині...".\nЇдучи цим поїздом, вам не сходило з думки: безмірні краса і багатство цієї землі, безмірні злидні і недоля її автохтонів! Потяг повільно, сапаючи парою, проїздив село за селом, зупинку за зупинкою. Скрізь, як широко і далеко сягало око, простягались безмежні лани, а подекуди синів ліс. Серед ланів виринали втоплені в садах села, і знову - який же контраст між багатством землі і природи та убозтвом і злиднями населення. З-поза дерев виглядали бідні, обідрані халупи, а біля них ні плота, ні огорожі, не видно звичайного колись в Україні сільськогосподарського приладдя на продвір'ях, не видно і хвоста скоту. Якщо ще із скоту що залишилося, то його тепер доглядають мадярські союзники німецьких фріців. А за кожним разом, як потяг переїжджав через села, за ним бігли групи обідраної, босої дітвори і з простягненими руками просили: "Пан, пан, дай хліба!".\nПри цьому шосе в трьох місцях: так званому "Парку культури і відпочинку" з правого боку шосе, на старому цвинтарі по протилежному боці та в овочевому саді в деякій віддалі відкрили масові могили і з них витягають перегнилі вже трупи людей із пов'язаними за спиною дротом і мотузками руками, з дірами від куль у потилиці. Цих трупів сотні й тисячі. Щораз віднаходять нові могили, наповнені трупами. Страшний, прямо нестерпний труп'ячий сопух огорнув, здається, ціле місто, а з ним і всю Україну.\nНа вістку про відкриття масових могил з усіх околиць, головно з Поділля, з'їжджаються злидарі шукати будь-якої вістки про заарештованих НКВДистами перед війною їхніх рідних - батьків, братів, матерів, сестер, синів і дочок. Наближаючись до цих місць жаху і смерти, вони зривають в придорожних ровах гостропахнучі трави і тримають їх біля носа. Деякі не видержують і хлипають, ще не дійшовши до місця розкопин. Інші сідають в рів, ніби не знаючи, що їм далі робити - іти чи вертатись. Якщо був коли в світі образ нужди і розпачу, то це тут.\nПриїхавши до Вінниці, я зайшов до редакції "Вінницьких Вістей" і там познайомився з їх редактором Аполлоном Трембовецьким, тепер уже покійним, з яким опісля знову зустрівся в Америці. В його товаристві та в товаристві двох своїх давніх приятелів, які служили за перекладачів під час розкопування могил, я кілька днів відвідував ці місця, приглядався їм, розмовляв з людьми, слухав їх ридань.\nУ свіжій пам'яті мільйонів людей поневоленої України був тричі проклятий голодний 1933-ій рік. Ще не забулись опухлі з голоду люди та стоси обтягнених шкірою людських кістяків по вулицях і дорогах. Державні гробокопателі не встигали їх хоронити. Кажуть, що вони приходили до хати, де лежав уже з типовими ознаками голодової смерти труп батька і, щоб знову не вертатися за день-два, забирали рівночасно вже опухлих з голоду, хоч ще й живих, матір та дітей. Бо хто вже починав пухнути - рятунку не було. Та й який рятунок, коли у селі вже й кору з дерев пообгризали...\nВсе це було ще в свіжій пам'яті населення України, коли в роках 1936, 1937 і 1938 на нього впала страшна змора нового большевицького терору. Справді, ніхто не знав ні дня, ні години, коли до його хати під'їде "чорний ворон", закрита чорна автомашина НКВД, в якій зникли навіки мільйони людей. Під'їжджав "чорний ворон" до хати колгоспника, робітника чи інтеліґента найчастіше вночі, аґенти НКВД переводили трус або й без трусу наказували збиратись. І тоді востаннє його бачили рідні. Всіх арештовано під закидом, що вони - "вороги народу". Безпосередньою причиною арешту підозрілого - а підозрілими в ті часи сталінської оприччини були десятки мільйонів - могла послужити поштова картка від рідних з Польщі чи іншої країни, часом знайдений під час трусу хрестик чи богослужебна книжечка. В багатьох випадках арештували на донос - без основи і сенсу.\nЦя страшна хвиля арештів, що тривала аж до вибуху Другої світової війни, ледве чи залишила в Україні одну родину, яка не принесла б жертви большевицькому молохові. Тюрми були туго начинені засудженими без суду "ворогами народу", бо горстка кровожадних диктаторів у Кремлі із звироднілим Сталіном на чолі ввесь нарід засудила, як "ворога народу". Тим часом ніхто із заарештованих не тільки не почувався до будь-якої провини, але й не міг її мати, навіть проти того варварського режиму. Це ж бо були в переважній більшості звичайні трудовики, ціллю та ідеалом яких було тільки одне: могти жити та виховати своїх дітей. За це вони віддавали ввесь свій труд, працюючи в поті чола на колгоспній чи фабричній державній панщині. Деяких з тих нещасливців заарештовано під закидом "саботажу", бо колгоспна свиня не вродила передбачену божевільним пляном сталінської п'ятирічки кількість поросят; інших за те, що здох колгоспний кінь, але найбільше було таких, що їх заарештовано взагалі без будь-якої причини.\nПісля цих масових арештів рідні пробували допомогти заарештованим. Вони в розпачі пробували добитися для них "справедливости", що в тій системі само по собі вважалося злочином. Вони цілими днями вистоювали під мурами тюрем, ходили до урядів НКВД, в свой наївності писали навіть до "самого" Сталіна, щоб допоміг їм відшукати й звільнити рідних. Але в 99 із 100 випадків їм відповідали, що заарештованого засуджено як "ворога народу" і заслано в далекі табори "без права листування". Майже десять тисяч таких "ворогів народу", засланих у "далекі табори без права листування", знайдено з пов'язаними ззаду руками та з порозбиваними черепами у масових могилах у Вінниці.\nДо найбільш промовистих описів і доказів того страшного народовбивчого терору, що його допустилася окупаційна комуномосковська влада у Вінницькій області в роках 1936-39 та що становить тільки фраґмент того постійного голокосту, що його та влада в різних формах безупинно практикує в Україні по сьогоднішній день, були "сухі" свідчення рідних жертв того терору: їхніх дружин, батьків, матерей, братів і сестер, що вони їх склали перед комісією розкопу могил у Вінниці. Деякі з тих свідчень наводимо:\n"Мій чоловік Іван Прусак, народжений 1898 року, до 1937 року працював в Верхівецькому колгоспі. До 1929 року він господарював, мав близько 6 га землі та три корови. У 1929 році мусів своє майно здати до колгоспу. До 1937 року чоловік ніколи не був заарештований чи обвинувачений в будь-якому злочині. 6-го квітня 1937 року, під час роботи в полі, його схопили міліціонери й відвели до Бару в НКВД. Так я й не довідалась про причини його арешту. Запитувала Київ і Москву й дістала звідтіль відповідь - звернутися до вінницького НКВД. На мої запитання у Вінниці 1938 року дістала довідку, що чоловік засланий на 10 років до Сибіру без права листуватись. Скільки часу чоловік перебував у Вінниці, сказати не можу.\nСьогодні на колишній ділянці НКВД (в овочевому саду) я пізнала чоловіка плащ. Помилки бути не може - впізнала я його по латках, які сама латала. Тому гадаю, що тіло його також закопане на цій дільниці. Рівночасно з чоловіком в нашому селі заарештовано ще 11 душ, про долю яких і досі також нічого невідомо".\nМіжнародна судово-лікарська комісія на місці розкопу масових могил у Вінниці.\n"Мій чоловік Іван Мадій раніше був одноосібняком і мав близько 2 га землі. Під час розкуркулювання ми одержали ще трохи землі з маєтку одного багатоземельного селянина. Потім ми мусіли все віддати колгоспові. У квітні 1937 року чоловіка схопила вночі вдома міліція й відправила до Бару. Причин арешту мені не сказали. Коли ми пішли довідатись у Вінницю, мені й дочці сказали, що він засланий на 10 років.\nСьогодні на колишній дільниці НКВД я точно впізнала чоловіка піджак".\n"Першого січня 1938 року мій чоловік Микола Усов повертався ввечері з роботи, коли його заарештували на вулиці чотири енкаведисти й відправили в Чулинку. Рівночасно відвезено ще сімох з нашого села. Після арешту мого чоловіка до нашого будинку прийшли енкаведисти й перерили все чисто в хаті. Здається, особливе зацікавлення вони виявили до чоловікового листування, але шукали також і зброї. На моє запитання про причину арешту мені сказали, що чоловіка обвинувачено у шкідництві. Проте, жадних доказів енкаведисти мені не дали, а всі мої запитання залишились без уваги. Мені навіть брутально заявили, що я й сама мушу добре уявляти собі неможливість звільнення мого чоловіка. За півроку до моєї хати знову вдерлися енкаведисти, щоб забрати одежу й білизну.\nВ Чулинці чоловік пробув тільки один день і був відвезений до Гайсина. Як мені пощастило довідатись, в лютому 1938 року він був переведений до Брацлава, а пізніше до Вінниці. В березні 1938 року я їздила до Вінниці в НКВД. Звідти мене з лайкою вигнали, заявивши, що про долю мого чоловіка їм нічого невідомо. Досі я була певна, що мій чоловік перебуває на Сибіру. Тепер я найшла на дільниці НКВД кілька речей з його одежі: плисовий піджак, мішечок для хліба, 2 спідні сорочки й дві верхні. Тепер я переконалась, що мій чоловік також у числі по-звірячому забитих".\n"20 червня 1938 року НКВД заарештувало мого чоловіка, колгоспника Степана Антонюка, що мав 46 років. Забрали вночі просто з ліжка й відвезли до Копай-Города, де він був шість день. Куди його відправили потім, сказати не можу. Одночасно з чоловіком був заарештований інший колгоспник Статник. В НКВД мав сказати, що обидва вони шпигуни. Після того, як протягом 6 місяців про наших чоловіків нічого не було чути, ми, разом з жінкою Статника, написали до Москви Калініну. Через місяць після цього нас викликали до Копай-Городського НКВД в справах ворогів держави, до числа яких належали й наші чоловіки. Їх нібито вислали на 10 років до Сибіру, де вони мусять працювати на лісозаготівлях. Це було все, що нам сказано про наших чоловіків. Знаю напевно, що ні мій чоловік, ні Статник ні в чому не винуваті, політикою вони ніколи не займалися.\nУ братських могилах на дільниці вінницького НКВД я сьогодні знайшла сорочку свого чоловіка, яку точно впізнала, бо сама її шила. Тепер я знаю, що мій чоловік не висланий до Сибіру, а розстріляний у Вінниці".\n"У жовтні 1937 року мого батька, колгоспника Петра Грушківського, 65 років від народження, заарештували енкаведисти в Брацлаві. Моїй матері заявили, що він ворог держави. Я знаю напевно, що мій батько, який не скінчив ніякої школи, ніколи не займався політикою. Два тижні батька тримали у Брацлаві, потім перевели до Вінниці. Моя мати щодня ходила до брацлавського НКВД довідатись про батька, аж поки їй сказали, що його відправили до Вінниці. У Вінниці ми не зважувались довідатись про нього. Від дня арешту ми більш нічого про нього не знали. Так само нічого невідомо було і про інших десятьох чоловіків з нашого села, заарештованих водночас з батьком.\nЯ прочитала в газетах, що в Вінниці розкриті братські могили, і від однієї сусідки довідалась, що вона там знайшла одежу свого чоловіка. Тому я сама приїхала сюди й на дільниці НКВД серед речей знайшла шапку свого батька. Вона була йому велика, і я сама її переробляла, тому й могла точно впізнати її. Тепер я знаю, що й мого батька забили енкаведисти".\n"У грудні 1937 року два енкаведисти зробили трус у мене в хаті, шукали зброї й документів про шкідництво. Нічого не знайшовши, вони заарештували мого чоловіка Павла Гончара, віком 30 років, і відправили вантажним автомобілем до Бару в НКВД. Причини арешту не сказали ні мені, ні чоловікові. В той час я була хвора й не могла особисто довідатись про місце перебування чоловіка. Через два тижні після арешту я попросила батька з'їздити до Бару й у в'язниці довідатись про долю чоловіка. Там батькові дали довідки, що чоловік уже післаний на Нову Землю. Коли це сталося, й де та "Нова Земля" батькові не сказали. Від того часу більше нічого про чоловіка не чула. Коли через місяць я спробувала особисто довідатись у вінницькому НКВД, мені повторили сказане перед тим моєму батькові.\nМушу сказати, досі я думала, що мій чоловік від 1938 року відбував десятилітнє заслання на Сибіру, аж поки сьогодні на дільниці НКВД не знайшла кілька речей з чоловікової одежі й між ними його піджак, який я пізнала по латках, що їх сама пришивала. Тепер я певна, що серед забитих є й мій чоловік".\n"3 січня 1938 року мого чоловіка Касяна Годованця, народженого в 1886 році, під час роботи на вокзалі в Копай-Городі заарештували член сільради та міліціонер, що вартував на вокзалі. У чоловіка відібрали пашпорт і відправили спершу до Михайлівки, потім до Могилева і нарешті 3 березня 1938 року - до Вінниці. Про все це я довідалась від різних знайомих, що були випадковими свідками його арешту. Тільки пізніше мій син Василь, розмовляючи з колгоспником з Михайлівки, довідався від нього, що його викликали на допит про мого чоловіка в Муровано-Кирилівці до районового представника НКВД. Колгоспника при цьому розпитували, чи молився мій чоловік Богу й чому в нашій хаті стільки ікон. Виявилося, що це, а також те, що мій чоловік не пішов на роботу в церковне свято, і було причиною його арешту.\nЗвернувшись пізніше по довідку до обласного прокурора, я одержала ті самі відомості про мого чоловіка. Тоді я звернулась до самого Сталіна з письмовим проханням звільнити чоловіка. 3 травня 1938 року я одержала від Верховного прокурора СССР Вишинського повідомлення про звільнення чоловіка. Але він не повернувся. 24 червня 1943 року серед викопаної на території НКВД одежі я впізнала сорочку, яку сама шила, пальто з синіми кишенями, що їх сама пришивала, і чобіт із спеціяльною підковою на закаблуці, що її на моє замовлення зробив коваль у Копай-Городі. Ці речі я свого часу надіслала чоловікові у в'язницю. Тепер я гадаю, що чоловіка не висилали, не звільняли, а розстріляли у Вінниці".\n(Вінниця, 8 липня 1943 року.)\nСвідчення вдови Явдохи Явнич з села Вознівці, Станіславчицького району:\n"6 січня 1937 року, після безрезультатного обшуку, енкаведист, у присутності двох понятих, заарештував мого чоловіка, Василя Явнича. Чоловікові було тоді 40 років і він працював у колгоспі. Тільки пізніше я довідалась у чому його обвинувачували: в листуванні з родичами, що живуть у Галичині. Мій чоловік був родом із Західньої України, з села Лисок, Жидачівської округи. В Станіславчику чоловік просидів лише кілька днів, потім його перевели до Вінниці. Коли через місяць я пішла розпитати до вінницької міської тюрми, мені заявили, що чоловік засуджений на 10 років заслання без права листування і що його вже відвезли. Писала кілька заяв до Москви на ім'я Сталіна, Кагановича та інших совєтських можновладців і одержала від усіх ту саму письмову відповідь, що чоловік засуджений на 10 років заслання. Сьогодні, 20 липня 1943 року, я впізнала в колишньому садку НКВД пальто свого чоловіка по особливих гудзиках. Гадаю, що чоловік не був засланий, а лежить тут серед забитих".\n(Вінниця, 20 липня 1943 року.)\nСвідчення Олени Ольхівської з Вінниці:\nЖінки розпізнали своїх чоловіків.\n"У листопаді 1937 року енкаведисти заарештували в хаті мого чоловіка Петра Ольхівського. Він був українець і працював на хлібозаводі. В день арешту у нас дома перевели трус і забрали при цьому всі його особисті документи. Пізніше я ходила кілька разів до в'язниці НКВД, але туди мене не пускали. Через тиждень я пішла до міської в'язниці, до якої на той час був переведений мій чоловік, проте й туди мене не пустили. Тільки через місяць мені пощастило передати чоловікові пальто та валянки, а побачити його особисто так і не пощастило. Тоді мені заявили, що його заслано на Далеку Північ, на 10 років без права листуватись. Причиною арешту було обвинувачення в тому, що він ворог народу. А справді мій чоловік ніколи не займався політикою. Мабуть на нього донесла жидівка, що працювала разом з ним на заводі і одного разу, як казав чоловік, посварилася з ним. Коли почали розкопувати виявлені могили, я ходила туди щодня і на одному з трупів пізнала чоловіків чорний піджак, чоботи, дві пари штанів та одну сорочку. Я була присутня при тому, як трупи виймали з могили. Пізніше у цьому самому трупі я впізнала чоловіка по скривленому мізинцю правої руки. Отже, жадної помилки не може бути".\nКатерина Горлевська із Жмеринки посвідчила:\n"Серед викопаних речей в колишньому садку НКВД я впізнала речі мого чоловіка: вишиту сорочку й ватяний піджак з хутряним ковніром. Мій чоловік Дмитро Горлевський, народжений 1888 року українець, був машиністом на залізниці. Заарештували його 13 травня 1938 року в Жмеринці. Одержавши повістку з'явитися до НКВД, чоловік туди пішов і не повернувся. На другий день у нашому помешканні енкаведисти зробили обшук, але нічого не взяли. Причиною арешту було обвинувачення чоловіка в тому, що він ворог народу. Справді ж він ніколи політикою не займався. За три місяці перед арештом навіть одержав премію за бездоганний стан свого паротягу.\nЧерез два тижні чоловіка перевели з Жмеринки до Вінниці. Я їздила до Вінниці що два тижні, привозила щонебудь чоловікові, але ні разу не пощастило мені з ним поговорити. Одного разу, коли я знову приїхала до Вінниці, мені сказали, що чоловіка перевели до Києва. Я поїхала туди. На мої запитання про чоловіка я одержала відповідь, що він ніколи в Києві не був, а засланий на Сибір без права листуватися. Тепер я преконана, що серед убитих на колишній території НКВД є й мій чоловік.\nНезадовго перед 1 травня 1937 року в Жмеринці раптово заарештовано 60 чоловіків, усе робітників-залізничників, віком від 35 до 50 років. Про них більше ніхто нічого не чув".\nСвідчення Соловйової з Житківців:\n"Мій чоловік, українець, мусів через хворість залишити службу вчителя і працював у філії держбанку в Житківцях. Йому було 47 років, коли 17 квітня 1938 року на роботі його заарештували. Це сталося о 12 годині 30 хвилин, а в 14-й годині його вже перевезли залізницею до Вінниці й посадили до в'язниці НКВД. Коли третього дня я прибула до Вінниці, там мені сказали, що чоловіка перевели до міської в'язниці. Проте, в міській в'язниці я про нього нічого не довідалась. Побачити чоловіка або щонебудь йому передати я більше вже не могла. Я довідалась, що чоловіка 5 травня 1938 року заслано до Далекої Півночі на 10 років без права листуватись. Від того часу я нічого більше не чула про мого чоловіка. Відразу ж після арешту мого чоловіка в нашому помешканні переведено трус, під час якого забрано чоловікову мисливську рушницю, трохи срібла, яке я берегла для пльомбування зубів, і настільний хрестик. Через два роки після арешту я одержала від НКВД наказ здати всю чоловікову одежу через те, що він - ворог народу.\nМій чоловік ніколи політикою не займався, його арешт здивував усіх на селі. Я гадаю, що до його арешту призвів такий випадок: в нашому будинку оселився був прокурор на прiзвище Фельд. Йому дуже хотілося загарбати ввесь будинок. Приблизно днів за вісім перед арештом мого чоловіка цей прокурор хотів одержати в банку позику в 2000 карбованців для того, щоб мати змогу відправити жінку на дачу. На підставі відповідних банківських правил, мій чоловік мусів це прохання відхилити. Гадаю, що це й призвело до його арешту".\nВ газеті "Вінницькі Вісті" була згадка про хусточку до носа з монограмою "А. С.". Прочитавши про це, я в цій хусточці впізнала хусточку свого чоловіка і вважаю, що він не засланий, а тут - серед забитих".\nСвідчення Одарки Бєлецької з села Шировського:\nПізнають замордованих по одягу і інших речах,\nякі знайдено в масових могилах.\n"Мого чоловіка, священика Леоніда Бєлецького, віком 35 років, заарештовано 24 вересня 1937 року. Вночі в будинку зробили трус, під час якого конфісковано ризи, книжки, купіль і документи.\nЧоловік закінчив духовну семінарію на Волині й був до 1935 року парафіяльним священиком у селі Пелева. У 1935 році церкву в Пелеві закрито і чоловік мусів покинути село. Ми поїхали в моє рідне село Гребля, де чоловік став працювати дроворубом. Коли по нього прийшли, про причину арешту не сказали ні слова, тільки один з енкаведистів крикнув чоловікові: "Ей ти, собако, прожив ти досить довго".\nСпершу мого чоловіка посадили до камери попереднього ув'язнення при міліції села Шировське, а потім, через два тижні, його перевезли до Вінниці у в'язницю НКВД. Коли я хотіла передати йому деякі речі, від мене прийняли тільки дві хусточки до носа та один рушник. Ні тоді, коли він був у камері попереднього ув'язнення при міліції, ні тоді, коли був у вінницькій в'язниці, з чоловіком розмовляти я не могла. Приїхавши приблизно через місяць до Вінниці, я там довідалась, що мого чоловіка заслано. Дати докладніші відомості відмовились. Я подала заяву до Москви і приблизно через пів року одержала через НКВД повідомлення про те, що чоловік засланий на Далеку Північ на десять років без права листування.\nПрочитавши в газеті про братські могили в Вінниці, я прийшла сюди, щоб пошукати одежу свого чоловіка. Знайшла брунатне вбрання, в якому я точно впізнала чоловіків костюм, бо сама його пошила і ще й досі маю клаптики матерії від нього. Гадаю, що чоловік не засланий, а забитий".\nСвідчення Антонії з Шировської-Греблі:\n"Мій чоловік, українець з походження, шофер машино-тракторної станції в нашому селі, був заарештований 26 березня 1938 р. під час роботи на полі й посаджений до камери попереднього ув'язнення при міліції. Відразу ж після арешту у нашій хаті переведено трус, під час якого забрано тільки особисті чоловікові документи. На моє запитання про причини арешту мені відповідли, що мої брати Савицькі, які живуть у тому самому селі, листувалися з закордоном. Справді брати ніколи з закордоном не листувались. Їх заарештовано ще в листопаді 1937 року і заслано. Ми одержали від них вістки з Монголії.\nЧоловік просидів півтора місяця в камері попереднього ув'язнення при міліції нашого села, а потім був переведений до міської в'язниці у Вінниці. Коли він сидів у камері попереднього ув'язнення, я його часто бачила через огорожу, але не могла з ним ні поговорити, ні щонебудь йому передати. Коли, після переводу чоловіка до Вінниці, я пішла в міську в'язницю довідатись про нього, мені сказали, що мого чоловіка там нема, а його вже заслано. Тоді я подала заяву й через два роки одержала відповідь, що чоловіка заслано на 10 років до Далекої Півночі без права листуватись. Справжня причина арешту чоловіка мені невідома, знаю одне, що він ніколи політикою не займався. З газети я довідалась про розкопування могил і прийшла сюди. Я знайшла сорочку, яку сама вишивала, а пізніш навіть і латала. В цій сорочці я точно впізнала чоловікову сорочку. Гадаю, що мого чоловіка більше нема серед живих і він також забитий".\nПісля вбивства Кірова та під час масового терору в 1937-1938 роках в багатьох містах України в безпосередній віддалі від місцевих установ НКВД відгороджувано високим парканом так звані "заборонені зони", та обставлювано їх сторожею. До тих "зон" населенню не тільки не вільно було заглядати, але й зближатись. Що діялося в тих "заборонених зонах" ніхто не знав, але про них кружляли всілякі страшні поголоски і здогади. Були й такі одчайдушні сміливці, що часом в присмерку видряпувались на якесь дерево поблизу, щоб заспокоїти свою цікавість. Деяким пощастило побачити ряд глибоких ям або якісь підозрілі горбки, але ніхто не знав їхнього призначення.\nУ Вінниці не було вже багато таких людей, які могли з точністю оповісти історію тих місць, що їх НКВД вибрало на сховок для своїх змасакрованих жертв. Але, знайшлося чимало людей, які знали і пам'ятали останні події, що відбувалися в трьох місцях обабіч Літинського шосе. На першому місці був раніше сад, що належав кільком влансникам, які вже в 30-их роках перейшли жити до міста. Садом ніхто не опікувався. Аж десь у березні 1938-го року ним зацікавилось НКВД. Почали міряти й оточувати його на 3-4 метри заввишки парканом, виставивши рівночасно сторожу НКВД, що міняючись, вартувала там день і ніч. Часом з-поза огорожі доносився гаркіт собак. Місцевому населенню казали, що сад огороджено для охорони овочевих дерев від дітей або що там відбуваються військові вправи.\nПро встановлення цієї "заборонної зони" у Вінниці свідчить виписка з одного протоколу президії Вінницької міської ради та деякі із свідчень очевидців, що їх подаємо:\nВиписка з протоколу Nо. 1 президії Вінницької міської ради з 1. ІV. 1939 року.\n"Слухали: Повідомлення Народного Комісаріяту Державної Безпеки про закриття для публіки території коло Слав'янської молочарської ферми У Вінниці.\nУхвалили: Закрити для публіки земельну дільницю Слав'янської молочарськоі ферми, що належить Вінницькій міській раді, розміром 27 гектарів 9151 кв. метр. і передати до розпорядження Наркомату Державної Безпеки.\nНа цій дільниці заборонено всякі будови без особливого дозволу Наркомату Державної Безпеки...\nМежі цієї забороненої зони такі:\nа) з півночі - міський ліс та землі села П'ятичани;\nб) зі сходу - вулична будівля Nо. 646;\nв) з півдня - Літинська вулиця.\nВартість житлових будівель сплатить Наркомат.\nГолова міської ради Фурса, секретар Слободянюк".\nСпівробітник вінницької гідро-біологічної станції Г. Гулевич:\n"Навесні 1938 року я виїхав до Києва, й пробув там три місяці. За цей час у Вінниці арештували мого брата. Вернувшись літом до Вінниці я побачив проти місця моєї служби на Літинській вулиці нову огорожу біля 3 метри заввишки із дощок, щільно набитих у два ряди. На мої запити, що це значить і на що тут ця огорожа, я дістав різноманітні відповіді. Найчастіше казали, що це будова НКВД. Минув якийсь час, і вже почали говорити, що тут закопують розстріляних у НКВД. Одного дня я почув сморід мертвеччини, пригнаний вітром з-за огорожі. Тоді я уважно оглянув огорожу і, знайшовши дірочку від вибитого сучка, зазирнув у неї. Побачив багато свіжо-насипаної глини, а під самою огорожею - купи почорнілих трупів, яких, очевидно, не встигли ще закопати. Кожного разу, вгледівши авто, я проводив його очима аж до воріт, за якими воно зникало. Мені ввижалося, що в такому авті лежить і труп мого брата. Мало не щоденно я бачив вантажні авта, що в сутінках проїздили повз нашу станцію в ворота, а другого дня, навантажені глиною, виїздили в напрямку Літина".\nЗі слів сторожа ринку Опанаса Скрепка з Вінниці запротоколовано таке свідчення:\n"З 1935 до 1941 року я був сторожем міських овочевих насаджень на Літинській вулиці. В березні 1938 року один з овочевих садів, поруч з плянтацією, яку я сторожив, був загорожений високою дерев'яною огорожею. Розпитуючи робітників, які ставили цю огорожу, я довідався, що тут мають будувати дитячий будинок чи майданчик. Приблизно за місяць після того, я виліз якось уночі на дерево, що росло біля огорожі. Було місячно. Коло самої огорожі я побачив шість ям, кожна біля трьох квадратових метрів. В ямах було по кілька трупів. Очевидно було ще досить місця, а тому вони й не були засипані. Я вже й раніше помічав, що сюди почали приїздити навантажені автомашини, з яких за огорожею щось скидали, - чув глухе гупання об землю. Звичайно, бачити, що там діялося, я не міг. Кілька разів рано-вранці, після приїзду вантажних авт, я помічав кривавий слід, що вів по Літинській вулиці аж до загороженої дільниці. Ранком вартовий НКВД, що постійно жив у сторожці, засипав цей слід піском. Уночі я не чув ні стрілянини, ні криків, але вдень часом бачив, як приїздили комісари в легкових автах. Тоді лунали й постріли. Іноді з-за огорожі несло й трупним смородом. До цього місця ніхто не смів наближатися, бо вздовж огорожі, як у середині, так і ззовні, безперестанку ходили вартові. В 1938 році службовці НКВД вимагали від мене кілька молодих дерев з розсадника, що його я беріг. Коли я рішуче відмовився задовольнити цю вимогу, мене повезли до міської канцелярії НКВД. Там мені заявили, що я не маю жадного права щось забороняти. Після того службовці НКВД забрали з розсадника коло 200 молодих сосен, кленів та акацій і посадили їх на засипаних могилах за огорожею. Але тільки частина цих дерев прийнялася".\nМарія Пономарчук (Літинська вулиця Nо. 44) свідчить:\n"З 1927 року я живу в цьому приміщенні, й від загороженої дільниці НКВД до мого помешкання тільки 300 метрів. Я часто спостерігала, що енкаведисти в уніформі вдень і вночі стояли на варті. Що, власне, вони будували за огорожею, про це ніхто не знав, але вже й тоді гомоніли, що коли НКВД будує, добра не чекай. Ніхто не вірив навмисно поширюваним чуткам про дитячий спортивний майданчик, який там ніби будують. У 1938 році я сама не раз бачила, як на цю дільницю заїздли дві тяжко навантажені автомашини, накриті брезентом. Уже тоді припускали, що там ховають розстіляних у НКВД".\nТе саме стверджували й інші свідки - сказано в брошурі СУМА "Злочин Москви у Вінниці". Покази будівельного техніка Федора Старниця, робітників Василя Козловського, Петра Зіваки, шофера Євгена Бінецького, сторожа Олекси Козловського, доглядача цегельні Трохима Амосова та його жінки Олени цілком однозгідні. Всі вони свідчили, що після того, як поставлено огорожу навесні 1938 року, з колишнього овочевого саду часто несло трупним смородом, що ночами туди під'їздили або в'їздили вантажні авта і що до приходу німецьких військ у липні 1941 року вартові НКВД безперестанку ходили здовж огорожі. Ці зізнання незаперечно свідчать про те, що НКВД задумало використати цю дільницю землі, як місце поховання своїх жертв. Для того, щоб забезпечити себе надалі від небезпеки викриття страшного злочину, місцевість проголошено забороненою зоною, як це видно з протоколу, складеного органами самоврядування міста Вінниці.\nТаким чином припинено забудування широкого терену, що на думку НКВД усувало небезпеку розкриття таємниці масових могил. Засадження могил деревами мало усунути надалі можливість будьякого сліду.\nПроте, для поховання сили-силенної жертв НКВД, розстріляних за роки 1937-1939, цього ґрунту не вистачало. Для закопування трупів використали й кладовище також на Літинській вулиці.\nПерший свідок, Гулевич, що заявив про масові могили, викопані НКВД, зізнавав:\n"Я жив у частині міста, куди найближчий шлях був через кладовище. Йдучи на працю, я часто бачив, як на кладовищі копали ями. Але я не уявляв собі, для чого їх готували. Однак, знайшовши восени 1937 року на головній алеї калошу та запримітивши слід крови, я почув уважно спостерігати. Одного вечора восени того ж року я йшов головною алеєю кладовища й помітив, що до воріт під'їздила машина. Я сховався в тіні дерева й побачив, що машина, в якій сиділо кілька осіб, була чимсь навантажена й накрита брезентом. Машина під'їхала до викопаних ям. Я виразно чув гупання скидуваних до ями трупів У супроводі брутальних лайок. Нашвидку закидавши яму землею й не перестаючи лаятись, люди скочили на вантажне авто й від'їхали з кладовища".\nТитар Юрій Клименко, що живе у Воблові, 29. VІ. 1943 року посвідчив:\n"З 1941 року я служив сторожем і доглядачем складу при Вінницькій лікарні імени Пірогова. Ця лікарня збудована коло самого кладовища й відділена від нього тільки парканом. З моєї строжки було добре видно все кладовище. Восени 1937 року я побачив, як в'язні копали на кладовищі квадратові ями в два метри. За ними під час роботи наглядали вартові. Все це мені здавалося дивним, а тому я вночі почав стежити за тим, що робилося на кладовищі. Коло 2. години до кладовища приіхало вантажне авто. При світлі рефлекторів я ясно бачив, як двоє людей скидали щось з машини до ями. Яніколи й ні про що не розпитував, боячись, що НКВД мене заарештує".\nБухгальтер Петро Бокхан посвідчив:\n"У 1937 році я часто ходив до жінчиних батьків, що жили коло кладовища. Здебільша я ходив до них через кладовище й часто бачив, що на окремій дільниці коло Піроговської лікарні копали могили. Вертаючсь додому коло 8 години вечора, я бачив, що ця робота ще тривала. Коли ж я переходив кладовище вранці, всі могили вже були засипані".\nДопитана медсестра Євгенія Пролінська, з Вінниці, розповіла:\n"Восени 1937 року я працювала, як медсестра, в Піроговській лікарні. Часто вночі чергувала. Одного разу я запримітила, що до лікарні прийшов лікар в'язниці НКВД, якого я знала тільки з обличчя. Він звичайно носив уніформу НКВД, а тепер був у цивільному. Шукав грабаря, що жив у лікарні. Наказавши грабареві взяти 3-4 заступи, лікар пішов з ним на кладовище, Тому, що мій чоловік був 20 грудня заарештований НКВД, я дуже зацікавилася цими нічними відвідинами лікаря. Зняла з себе білий халат, одягла чорне пальто й потайки пішла до кладовища. Було це коло 2-3 години ночі. Зупинившись біля огорожі, я почула розмову, в якій брало участь з десять душ. Правда, з того, що вони говорили, не можна було нічого зрозуміти. Близько коло них стояло два вантажних авта, дбайливо прикритих брезентом. На мою думку, це були трупи вбитих у в'язниці НКВД, і їх тут збиралися поховати. Коли б це були в'язні, що померли природньою смертю, то іх би ховали одверто, а не потай, уночі, Побачивши, що до авт наближаються люди, й боячись, щоб мене не запримітили, поспішила повернутись до лікарні. Вранці я пройшла через кладовище, на якому в цьому місці вартував міліціонер. Я добре запримітила, що одна дільниця землі, приблизно на 3 метри, була розкопана й зарівняна... Коли другого дня я спитала сторожа, що це вночі привезли на кладовище, він відповів: "Це вас не стосується, не ваша справа". Такі випадки повторювалися досить часто, при чому побачення з грабарем вимагали не тільки лікар, але й комісари НКВД. На дільниці, де я помітила ці могили, за нормальних умовин не ховали".\n"РОЗКРИЛАСЯ ЗЕМЛЯ І ПОКАЗАЛОСЯ ПЕКЛО"\n"Розкрилася земля і показалося пекло" - заголосила одна жінка, побачивши відкриті масові могили у Вінниці. Бо й справді в цих масових могилах невинних жертв большевицького терору показалося пекло, якого раніше не могла б собі уявити навіть найбуйніша людська фантазія...\nФраґмент видобутих із масових могил у Вінниці трупів жертв совєтського народовбивства.\nЗ утечею від ще недавніх нацистських камрадів "доблесної" червоної армії з України населення Вінниці щораз упертіше почало висловлювати свої страшні здогади відносно "заборонених зон". Німецької окупаційної влади спочатку ніхто не мав охоти втаємничувати в ці справи. Бо й навіщо? Всі знали, що й нацисти не ліпші. Люди говорили, що між Берліном і Москвою тільки та різниця, що в Москві зимою холодніше. З приходом німців змінився тільки окупант, але ні в чому не змінилася практика. Це проявлялося майже в усіх ділянках життя, від повного свавілля поліції починаючи, а на системі влади кінчаючи. Позмінювано назви, але зміст залишився той самий. За большевиків рішальною владою в усіх справах було НКВД, а за німців ґестапо. Інтересно, що у Вінниці, як і в багатьох інших містах України, ґестапо з-правила розташувалось в будинках, що в них раніше "працювало" НКВД. Все залишалося по-давньому, тільки замість червоного прапору із серпом і молотом вивішувано такий же червоний прапор з поломаним чорним хрестом в білому колі. Це була єдина зміна. До речі, навіть багато-хто з персоналу НКВД зразу ж переходив на службу Ґестапо. У Вінниці, під час розкопин масових могил большевицького терору, в будинку НКВД вже хазяйнувало ґестапо і, правдоподібно, копало масові могили в іншому місці. Тільки жертви завжди були ті самі - українці.\nЗ різних джерел про це по-різному інформували. Згідно з твердженням місцевого населення, навесні 1943-го року, 24-го травня, "хтось щось" викопував у парку і натрапив на перегнилий труп із шматками напівзотлілого одягу. Той "хтось", що знайшов трупа, перелякався і чимшвидше повідомив місцеву поліцію. Тоді вже з доручення поліції почалися дальші пошукування. Незабаром знайдено ще одного трупа, опісля ще одного і ще одного. Справою зайнялися місцеві цивільні власті і започаткували систематичні розкопини під керівництвом двох місцевих лікарів: д-ра Дорошенка, судового лікаря у Вінниці, та замешкалого тоді у Вінниці д-ра Малініна, колишнього професора Краснодарського університету.\nОчевидно, що справою зацікавились німецькі окупаційні власті, і вони, після того, як розкопано дві масові могили та видобуто з них понад 200 трупів, склали окрему судово-лікарську комісію, що перебрала нагляд і керівництво над дальшими розкопинами. Запрошено також міжнародну комісію з невтральних країн та закордонних кореспондентів, між яких попав і автор цього репортажу.\nВістка про жахливе відкриття у Вінниці блискавкою рознеслася по всій Україні, і до Вінниці з усіх-усюд почали поспішати люди в надії, що їм пощастить знайти бодай якусь відповідь на те, де поділася дорога особа, забрана свого часу большевицьким "чорним ворогом" і - згідно з повідомленням - засуджена на заслання "в далекі табори без права листування".\nРОЗКОПИНИ І ПОХОРОНИ\nРозкопини, як уже згадано, переводили карні в'язні місцевої тюрми під наглядом і вказівками комісїі. Ще й сьогодні, десятки років пізніше, шкіра терпне на згадку про те неймовірно жахливе видовище. Із землі викопувано дослівно гори перегнилих трупів, розкладано їх рядами на землі для можливої ідентифікації та переведення судово-медичного обслідування і опісля знову хоронено в братських могилах уже з участю духовенства та в присутності мас народу.\nПохоронами видобутих з масових могил українських жертв комуно-московського голокосту у Вінниці відав померлий в 1985-му році в Чікаґо тодішній єпископ Вінницький, Преосв. Григорій. Про його ролю в цих похоронах та взагалі в пошануванні і збереженні пам'яті цих жертв згадує коротко О. Куленко у своїй статті "Єпископ Вінницький", надрукованій в скрентонській "Народній Волі" 11-го липня 1985. У статті м.і. сказано:\nПохорони жертв НКВД у Вінниці.\n"Зі всіх титулів та етапів життя митрополита Григорія найдовше у людській пам'яті збережеться зв'язаний із його іменем та його діяльністю короткотривалий період єпископа Вінницького під час останньої світової війни.\nДоля судила йому не лише відновлювати знищене большевиками життя у надзвичайно важких умовах нової і не менше жорстокої ворожої окупації, але й стати свідком та керівником похоронних відправ над могилами багатотисячних жертв сталінських розстрілів - Єжовщина 1937-1938 років...\nРозпочаті літом 1943 року розкопи протягом короткого часу виявили страхітливі видовища довжелезних рядів трупів із зв'язаними за спиною руками й слідами тортур та пострілів у потилицю. Вістка про новий Катинь швидко розійшлася по країні. Не зважаючи на всі труднощі воєнного часу та проблеми комунікації, із різних сторін прибували до Вінниці тисячні маси українців у намаганні серед трупів, розвішаної одежі, збережених речей та документів відшукати своїх рідних - батьків, синів, дочок.\nБіля десяти тисяч трупів замучених було вийнято із пекельних ям і похоронено знову у братських могилах. Свідком цієї великої національної трагедії та жалобних похоронних відправ був єпископ Григорій.\nЙого слова на 19-му з черги похороні закатованих жертв:\n"Дорогі Браття і Сестри! Сьогодні ми вже дев'ятнадцятий раз зібралися на це сумне прощання, на це жахливе видовище, щоб піднести нашу спільну молитву за душі найкращих синів і дочок України, яких найбільший людожер світу в найжорстокіший спосіб знищив і кинув у ці пекельні ями.\nПеред нами зараз лежать 960 святих мученицьких останків, приготованих до похоронів. А погляньте на ці довжелезні братські могили! У цих могилах уже спочиває 8479 достойних синів та дочок України, яких ми вийняли із тих пекельних ям і за християнським похоронним чином поклали в ці почесні братські могили... А скільки таких ям по широких степах і лісах Сибіру, Соловків і Колими?!..\nМи, дорогі мої, мали намір побудувати на цих святих могилах величавий храм-пам'ятник у подарунок спочилим. Дякуючи щедрій руці нашого народу, вже зібрано більше, ніж потрібно для цієї споруди. Але, як видно, не судиться нам цього виконати. Одначе, вірмо, що прийде час, коли тут буде стояти храм на честь усіх святих мучеників і в ньому будуть день і ніч возноситись молитви до Бога за їхні праведні душі.\nІз наближенням зими та фронту припинились розкопки масових могил міста Вінниці. Над братськими могилами багатотисячних жертв немає й до сьогодні найменшої помітки, хреста чи пам'ятника..."\nОпорожнені вже масові могили\nна старому цвинтарі у Вінниці.\nНе зважаючи на всі дезинфекційні заходи, не тільки на місцях розкопин, але й в широкій околиці розносився нестерпний труп'ячий сопух.\nВ'язні, розкопуючи могили, насамперед знімали верстви зогнилого одягу, що ними були прикриті трупи, і розвішували його на перетягнених між деревами мотузах і дротах. Люди підходили і пробували пізнати між цим одягом знайомі речі: вишиту сорочку чи якусь іншу характеристичну частину одягу. З часом, цей одяг, зокрема той, що ще зберігся в сяко-тако можливому стані, почав зникати. Живий - як кажуть - живе думає. - Ночами почали красти білизну, сорочки, штани, випирали і чистили їх, а опісля продавали на базарі. Тоді на деревах поприбивано перестороги, що "за крадіж речей з місця розкопин судитиме надзвичайний суд і винних очікуватиме найтяжча кара". Після того речі все ще зникали, але вже в меншій кількості.\nПоміж рядами трупів та поміж розвішаним одягом блукали, як примари, гуртами й одинцем люди, шукаючи посмертноі вістки від рідних. Часто траплялося, що над трупом чи над шматком одягу розносився проймаючий душу грозою крик розпачу. Це хтось з відвідувачів пізнав небіжчика або знайшов якийсь знак по ньому серед одягу. Ті, що втратили рідних і мали причини сподіватись, що вони тут серед трупів, з виразом неймовірного болю схилялися над кожним трупом і в обтягненому почорнілою шкірою черепі намагапись пізнати дороге їм лице.\nВисліди розкопин і слідства, проведених з активною участю і в співдії з місцевим та позамісцевим населенням і численними свідками та фаховими лікарсько-судовими спеціялістами, дали відносно точний образ того неймовірного совєтського злочину народовбивства. Кінцеві підсумки розкопин і доходжень зібрано в кількох публікаціях, які без сумніву говорять самі за себе. За ними, як і з власних спостережень, подаємо цей загальний огляд.\nЯк уже згадано, масові могили у Вінниці знайдено в трьох місцях: в овочевому саді, на старому цвинтарі і в так званому "парку культури і відпочинку". Перші масові могили розкрито в саду в Долинках, на західньому передмісті Вінниці, у віддалі приблизно двох миль від середини міста, по правому, північному, боці Літинського шосе. Загальна поверхня саду становила 60 х 1,000 метрів нерівної, зарослої травою землі, засадженої старими, овочевими деревами. Між ними росли також молодші кущі. Взимі 1937-1938 цю площу зайняло управління ҐПУ-НКВД і обвело її приблизно три метри заввишки парканом, що цілком закривав це місце від очей прохожих. Офіційно було пущено вістку, що за тим парканом відбуваються військові вправи, і для замилення очей влаштовано навіть фіктивну стрільницю із землі.\nНа цьому місці в південному куті знайдено яму з негашеним вапном. Після того, як взимі 1942-43 року місцеве населення порозтягало дошки з паркану, в саду можна було побачити невеликі заглиблення в землі. Вперті поголоски серед населення й опісля випадкове знайдення кількох трупів привело до систематичних розкопин. У цьому саду відкрито 34 ями і з них видобуто 5,644 трупи. В одній ямі були тільки документи, в другій тільки черевики, а в третій тільки одяг. Величина поодиноких ям становила 2.5 х 3 до 2.8 х 5 метрів.\nТільки в сімох могилах кількість трупів була менша ста. У 20 могилах кількість трупів виносила 100 до 200, а найбільша кількість трупів в одній могилі виносила 284.\nЩе під час розкопин могил у цьому місці, за вказівками місцевого населення, відкрито їх також в двох інших місцях, на старому цвинтарі та в "парку культури і відпочинку".\nСтарий цвинтар, розташований також по лівому боці Літинського шосе за яких 600 метрів від центру міста, був - як і сад - в 1937-38 рр. обведений робітниками НКВД високим парканом. В деяких місцях був там ще на зріст людини живопліт. Скрізь видно було сліди старих гробів, що позападались в землю. Після очищення терену від кущів, скрізь видно було квадратові западини в землі глибиною на 10-15 сантиметрів.\nПрокопавши ці місця на два метри вглиб, натрапляли насамперед на верству одягу і під ними на трупи. Тут знайдено 42 могили і з них видобуто 2,405 трупів. Кількість трупів у кожній могилі хиталася між 50 та 147. Тільки в трьох випадках було їх менше. 26 могил можна було пізнати по заглибинах у землі, всі інші були зрівняні з землею, а деякі були ще замасковані звичайними гробами. В одному випадку масову могилу знайдено під гробом давніше померлого і з парадою похованого комісара НКВД. Дивний символ!\nМогили на цьому місці були менші, ніж в саду. Їх поверхня становила від 1 х 2 до 2.5 х 4.5 метра. Глибина цих могил також була менша - від 3 до 3.5 метра. Положення могил на цьому місці вже не було в такому порядку, як на першому, і самі могили, з огляду на піскувату землю, вже не мали такої рівної форми, як в саду.\nНезабаром після того, як відкрито масові могили на старому цвинтарі, знайдено їх також у безпосередній віддалі, бо тільки через Літинське шосе, у "парку культури і відпочинку". Їх відкрито на донесення та за вказівками колишнього сторожа того парку. У парку росло багато дубів та молодих кущів, а земля була вкрита травою. Своєю північно-східньою частиною прилягав він безпосередньо до в'язниці НКВД. На цьому місці можна було вже тільки з трудом розпізнати чотирикутні заглиблини в землі. Вияснювали це тим, що від часу, коли там влаштовано парк, землю вирівнювано частіше. На частині землі в парку вже під час війни почали садити й сіяти городину.\nНа цьому місці відкрито всіх 13 масових могил із загальною кількістю 1,383 трупи. Кількість трупів у поодиноких могилах становила від 33 до 144. Над двома могилами був майданчик для танців, а над одною був влаштований "кабінет сміху". Кати подбали зробити так, щоб люди танцювали й сміялись на трупах своїх земляків, своїх рідних.\nВідкриті могили в цьому парку відповідали меншим могилам в саді та виносили пересічно 2.5 х 3 метри проверхні. Подібно, як і в попередніх випадках, під двометровою верствою землі була ще верства одягів і під нею трупи. Глибина могил майже в усіх випадках виносила три метри.\nЯк уже згадано, одяги і трупи лежали в масових могилах без будь-якого порядку. Значить, їх скидувано, можна б сказати, комітьголовою. Тільки частина одягів була ще сяко-тако збережена, більшість прогнила. В деяких випадках одяг був спалений і стверджено, що в деяких випадках запалення викликали вкинені в могилу ще при закопувані запалені сірники чи не згашені недокурки. В інших випадках були припущення самозапалення від хемічних процесів в могилах.\nДобування трупів натрапляло ще на ряд інших комплікацій і труднощів. В численних могилах, головно в саді, між верствою одягів і трупів була ще верства негашеного вапна. Ним, правдоподібно, посипувано трупів під час закопування, щоб вбити труп'ячий сопух, як тіла почнуть розкладатись. Після кількох років у землі, вапно і верхні трупи були збиті в одну суцільну масу. Також в інших могилах, що не були засипані вапном, добування трупів не було легке. Як згадано, трупи в більшості були скинені в ями коміть головою і там вони лежали в найбільшому безпорядку, взаємно сплетені. В додатку, під власним тягарем та під тягарем двометрової верстви землі, вони сильно збилися докупи. Їх можна було добувати тільки дуже дбайливо, щоб не завдати їм ще штучних пошкоджень. Тільки в одній великій могилі на першому місці розкопок, у саді, трупи були зложені рядом у великому порядку. Що заставило катів до того порядку, важко було здогадатись. Можливо, що це була перша могила і тоді вони ще не мали комітьголовної "системи".\nЯк уже згадано, всі видобуті трупи чоловіків мали зв'язані назад руки, часом у двох місцях. Деякі мали також зв'язані ноги. Всі вони були зодягнені в типові совєтсько-українські одяги, що їх носять у тій околиці. В основному, чоловічі трупи мали на собі сорочку, штани і піджак. Деякі мали ще підштанки і камізельку. На 196 видобутих жіночих трупів, 49 були цілком нагі. Всі вони, згідно з твердженнями лікарської комісії, були в молодому віці, подібно як і більшість жіночих трупів, що були зодягнені тільки в сорочки. Це насувало страшний висновок, потверджений також зізнаннями свідків, що всі ці жінки, перед їх убивством, ще були зганьблені катами. Тільки трупи кількох старших жінок були зодягнені. В протилежності до чоловічих трупів, жіночі тільки в кількох випадках мали зв'язані руки.\nСтвердження ідентичности трупів нормальним порядком було неможливе, бож годі було пізнати їх, скажімо - з виразу лиця. Тому зверталося окрему увагу на будь-які аномалії тіла, головно на ампутації кінчин. Такі відкриття проголошувано в місцевій пресі і так пощастило встановити тотожність 15 трупів. Окрему увагу зверталося також на зуби та їх уклад, чи штучні зуби. Проте, це не давало будь-яких вислідів, бо в той час у Вінниці не було ні одного з тих зубних лікарів, що ординували там раніше. Не було також ніякої можливости встановляти ідентичність трупів по волоссю, бо тут наступили всілякі зміни внаслідок хемічних процесів в могилах. Найбільше трупів зідентифіковано по одягу та по знайдених документах.\nРівночасно із спробами встановити ідентичність трупів, лікарська комісія докладала всіх зусиль, щоб встановити їх вік, бо це могло послужити ключем у медичних і судових обслідуваннях. Застосовуючи модерні медично-судові методи, вік можна було встановити досить точно з тільки деякими відхиленнями. В таких випадках важливу ролю грали власне зуби, бо вік людини можна пізнати не так по кількості збережених зубів, як по самих здорових зубах. В деяких випадках роблено відповідні висновки по укладі шкіри на лиці, по вухах та на підставі відповідної аналізи цілого трупа. На цій підставі встановлено, що люди, трупи, яких знайдено в усіх могилах на всіх трьох місцях розкопок та які під цим оглядом можна було прослідити, поділялися за віком на такі катеґорії:\nУ віці між 20 і 30 років було 638;\nУ віці між 30 і 40 років було 4,976;\nУ віці понад 40 років було 1,366.\nВіку інших навіть приблизно не можна було встановити. Виходить, що жертвами большевицького народовбивства у Вінниці впали головно чоловіки у віці між 30 і 40-им роком життя.\nУсі видобуті трупи виказували виразні знаки від пострілу кулі, зі засади від пострілу в потилицю. Тільки в кількох випадках цього не можна було ствердити з уваги на пошкодження трупа під час видобування. В більшості труп'ячих голів знайдено і самі кулі. Також у більшості випадків стверджено більше ніж один постріл. У багатьох випадках їх було два, три і більше. Два постріли стверджено в 6,360 випадках, три діри від куль було в 78 черепах, а два трупи мали аж чотири знаки від пострілу. Інші мали по одному пострілові або кількість тих пострілів не можна було встановити. Деяка кількість трупів мала ще розторощені черепи твердим предметом, правдоподібно прикладом пістолі. Крім пострілів в потилицю, деякі трупи мали ще додаткові постріли в чоло або в бік голови. Відповідна кількість трупів мала ще, крім куль у потилиці, сильно, бо аж в горло закнебльовані уста, а ще інші мали петлі на шиї.\nЛікарська комісія з досить великою докладністю встановила сам постріл. Стверджено, що не всі постріли були смертельні, головно ті, що не зачіпили мозку. Багато стрілів могли тільки спричинити повний параліч, але не смерть і навіть не відбирали жертві свідомости. З цього, виходило б, здавали собі справу кати, бо в поодиноких випадках добивали жертву сильними ударами в голову. Розторощення черепів ударами стверджено в 395 випадках. Але дальші обслідування дозволяли на оправдані припущення, що деяка кількість жертв була похована живцем. Про це свідчить факт, що в горлах і навіть у кишках деяких трупів знайдено землю, яку вони без сумніву їли вже тоді, як їх разом з іншими присипано в масових могилах.\nСюди влучила куля ката.\nЯк це звичайно в судово-лікарських обслідуваннях водиться, у Вінниці приділено багато уваги знайденим в черепах трупів та на місцях розкопин кулям і характерові пострілів. Як уже згадано, багато куль знайдено в черепах трупів і хоча ці кулі були в більшості здеформовані зударом з черепом, то на підставі їх ваги та помірів пробитих ними дір в черпах встановлено, що кати користувались ручною автоматичною зброєю малого калібру. Всі кулі були в діаметрі менші ніж шість міліметрів. Деякі кулі, мабуть тому, що порох мав малу вибухову силу або через хибний постріл, застрягали в шиї під шкірою, навіть не дійшовши до кости. В таких випадках вони зберегли свою ориґінальну форму і вагою відповідали здеформованим кулям. Діяметр цих куль виносив 5.6 міліметра, довжина 1.2 сантиметра а вага 2.50 грама. На місцях розкопин, у могилах та між одягами тільки в кількох випадках знайдено гільзи, але тільки в одному випадку, після відчищення, можна було на дні гільзи відчитати знак "Т 33". Майже повна відсутність патронів свідчила, що жертви не розстрілювано на тому самому місці, де їх поховано, за деякими тільки виїмками.\nОбслідування трупів знавцями поза всяким сумнівом виявило, що розстріли переводила "вправна рука" і що їх, за деякими виїмками, доконувано не на місці розкопин, над ямою чи в самій ямі.\nЗ деякими тільки відхиленнями встановлено два основні методи розстрілів. У першому випадку жертві пускали кулю в потилицю в скісному напрямі вгору, з виразним розрахунком, що куля має пробити малий мозок. В другому випадку жертві вистрілювали кулю в шию з розрахунком на пробиття т.зв. атласу, що також неминуче спричиняє смерть. В обидвох випадках застосовувано точно розроблену систему. Зміна техніки розстрілу була подиктована, правдоподібно, пробійною силою вживаної вогнепальної зброї.\nПри обслідуванні виникло також питання, в якій позиції розстілювано жертви. Сліди пострілів та напрям лету куль вказували, що всіх розстрілювано в стоячій позиції. Постріл у потилицю в скісному напрямі чола міг бути відданий тільки в такій позиції. Малі відхилення в напрямах пострілів залежали, мабуть, від висоти ката і жертви. Багато трупів мали додаткові постріли в тім'я, в чоло або у вилицю. На підставі цих пострілів комісія ствердила, що кати часто добивали свої жертви, придержуючи їх у похилій позиції, або тоді, як вони вже хитались від першого чи другого пострілу. В інших випадках, як це вже згадувано, жертві розторощувано череп рукояттю нагана.\nКоли мова про місце розстрілів, то висновки комісії і зізнання свідків цілком покривалися в тому, що всі ці тисячні жертви, лише за деякими виїмками, не були розстрілювані на тому самому місці, де їх поховано. На це вказувала відсутність гільз від набоїв на тих місцях. Деяка кількість знайдених гільз та деякі трупи на верствах одягу, що ним була прикрита маса трупів в могилах, свідчили про те, що лише кілька осіб розстріляно на місці масових могил. Це були, мабуть, ті, які допомагали при закопуванні трупів. Виникали припущення, що один чи два відповідальних комісари НКВД розстрілювали вкінці навіть тих менших катів, які самі розстрілювали в'язнів. В такий спосіб обмежувано до мінімуму число можливих свідків злочину і зменшувано небезпеку, що злочин може бути виявлений.\nЗізнання свідків та перевірка можливостей потверджували припущення, що жертви в головній масі були розстріляні на подвір'ї будинку НКВД. На підставі фактів, доходжень та зізнань свідків комісія могла з досить великою точністю відтворити подробиці того у мирному часі безприкладного в історії народовбивства.\nТакими петлями були пов'язані руки жертв.\nПерегнилі трупи вже самі собою справляють жахливе враження, але у Вінниці воно переходило всякі межі, коли перед очима глядачів лежали тисячі трупів з пов'язаними ззаду руками і в багатьох випадках із затичками в роті. Тільки жіночі трупи - також не всі - не мали пов'язаних рук. В'язання рук виявляло не абияку "техніку": мотузка міцно охоплювала кістки на обох руках, внаслідок чого у деяких трупів зап'ястки повідпадали. На тих трупах можна було ствердити, що таке в'язання справляло жертвам великий біль.\nДля в'язання рук вжито в усіх випадках фабричноі мотузки з конопляного волокна 608 міліметрів у діяметрі та 1.20 - 1.30 метра довжини. Сама техніка в'язання рук була така: руки жертви викручувано назад долонями в різні сторони, тоді зв'язувано в зап'ястках подвійною обвідкою і обидва кінці мотуза, один зверху, а другий знизу, ще раз перетягувано між руками і сильно зв'язувано, так що кожна рука була в окремій петлі. Визволити руки з такої петлї було неможливо.\nУ поодиноких випадках видобуті з масових могил трупи мали пов'язані руки також в ліктях. До цього вживалося такої самої мотузки, тільки довшої. В таких випадках посторонком обведено обидві руки разом, опісля ще кожну зокрема і зв'язувано вузлом. Причин такого подвійного в'язання рук жертвам не встановлено.\nКрім зв'язуваних рук, 24 трупи мали ще зв'язані ноги. При цьому також вжито тої самої мотузки, що при в'язанні рук. Ноги були зв'язані вище кісток і на такий самий лад, як руки в ліктях. З того зроблено висновок, що ноги зв'язували жертвам ще перед тим, як виводили їх на місце розстрілу, бо жертва могла ще ступати малими кроками. Ноги зв'язувано виключно молодим чоловікам, мабуть, для того, щоб вони не пробували втікати.\nОточене ґаражами подвір'я в'язниці НКВД у Вінниці, на якому розстрілювано жертви.\nНе зважаючи на знайдені при трупах документи та на зізнання багатьох свідків, на підставі яких можна було з досить великою точністю встановити час поповнення того жахливого злочину народовбивства, судово-лікарська комісія ще й зі свого боку намагалася визначити цей час на підставі стану трупів та ряду інших ознак. Встановити час перебування трупів у землі дозволяли також засаджені на місцях масових могил кущі. З їх коріння та галузок можна було встановити, чи виросли вони з насіння, чи були засаджені, а якщо були засаджені, то в якому віці і як довго там росли. Все це разом поза всяким сумнівом дозволяло прийти до висновку, що злочин народовбивства у Вінниці доконано головно в 1938-му році, хоча розстріли могли початися ще в 1937-му році.\nПереслухання і свідчення рідних та знайомих зідентифікованих жертв виявили, що всі вони були заарештовані органами НКВД в роках 1937 і 1938. Часто вже через кілька днів після арешту НКВД інформувало, що заарештованого "ворога народу" засуджено на заслання в далекі табори на десять років без права листування.\nТочний час заарештування деяких жертв можна було встановити на підставі знайдених документів, головно протоколів переведених аґентами НКВД домашніх трусів. Під час трусу аґенти виготовляли протокол у двох примірниках, один з яких вручали заарештованому, а другий зберігали в урядових актах. Знайдені протоколи цілком покривалися із зізнаннями свідків. Від часу арешту свідки вже ніколи не бачили своїх рідних і також нічого від них чи про них не чули, за виїмком "вияснення" НКВД про "заслання в далекі табори", що фактично означало кулю в потилицю. Саме в той час, згідно із зізнанням свідків, почалися у Вінниці таємні нічні транспорти з будинку НКВД у "заборонені зони", в яких опісля знайдено масові могили.\nЯк уже згадано, документи, зізнання свідків та ряд інших факторів дозволяли зробити безсумнівний висновок, що розстріли жертв відбувалися на подвір'ї будинку НКВД, в його частині, оточеній ґаражами. Перед одним із тих ґаражів було місце для миття автомашин, і на ньому можна було негайно змивати сліди крови. Під час розстрілів постійно гуділи мотори приготованих для перевозу трупів кількох вантажних автомашин, отже гук моторів заглушував постріли з малокаліберної вогнепальної зброї. Але знайшлися свідки, які припадково чули поодинокі постріли.\n"Обвинувальний матеріял", на підставі якого жертв заарештовували і мордували.\nПризначені на розстріл жертви викликували з тюремних камер під позірною причиною вивозу "в далекі табори". В'язні забирали свої речі, якщо такі хто мав, і виходили, не знаючи, що їх ведуть на смерть. Вивівши з тюремних камер, їх або на коридорах в'язниці, або в окремих приміщеннях зв'язували. Опісля по одному чи по кілька виводили на подвір'я, де вже гуділи мотори вантажних автомашин. Під гук моторів в'язнів одного за одним розстрілювали. Якщо одної кулі не вистачало, жертву добивали другою чи третьою. Коли жертва падала на землю і ще виявляла ознак життя, кат розторощував їй череп сильним ударом по голові. Вбиті жертви, що ще стікали кров'ю, одну за одною кидали на автомашину. Тоді скидали на них їхню мізерію - одяг і білизну, що їх вони брали зі собою "в далекі табори". В "забороненій зоні" трупи скидали в приготовані ями, після чого довірені НКВД вбивали і кидали в ті самі ями тих, які їх копали та перевозили трупи, і вже самі присипали ями землею. Те, що в знайдених на першому місці розкопин трьох ямах були лише одяг, взуття і документи, вияснюється тим, що ці речі належали вбитим жертвам, але їх їм відбирали при вступі до в'язниці і переховували у в'язничних магазинах. Цих речей треба було позбутися разом з людьми, щоб не викликали підозрінь серед невтаємниченого в'язничого персоналу.\nУсі встановлені факти, знахідки і зізнання свідків дають безсумнівний доказ, що злочин народовбивства у Вінниці був поповнений органами НКВД - Народного Комісаріяту Внутрішніх Справ. На це вказують такі вже згадані факти:\n1. Знайдені у масових могилах у Вінниці жертви були заарештовані аґентами НКВД в 1937 і 1938 роках.\n3. Деякий час після арешту органи НКВД давали рідним арештованих "вияснення", що їх уже вивезено у "віддалені табори без права листування".\n4. В поодиноких випадках в НКВД недвозначно натякали рідним заарештованих - як це потвердили зізнання, - що вони уже в цьому житті їх ніколи не побачать.\n5. В той самий час, коли відбувалися масові арешти і органи НКВД говорили про заслання до "віддалених таборів", у Вінниці створено "заборонені зони", що були під постійною охороною НКВД.\nЩо могло бути мотивом цього страшного злочину народовбивства у Вінниці? Як це з усією певністю виявило слідство, вбиті не мали за собою жадної провини, кримінальної чи політичної, і їхні рідні ніколи не могли здати собі справи завіщо їх заарештовано і замордовано. Єдиним виясненням, що його давали органи НКВД при арешті, було твердження, що заарештований - "ворог народу", але де, чим, коли і як ця "ворожість" проявилася, ніколи ніхто нічого не казав. У більшості випадків арештування відбувалися взагалі без будь-яких причин, за будь-яку дрібницю чи на фіктивне обвинувачення. Як виходило із знайдених документів, дехто із заарештованих був, мовляв, відповідальний за захворіння коня в колгоспі, інший без дозволу змінив місце праці, ще іншого обвинувачувано, що він продавав на базарі зіпсуті продукти і подібні безглуздя. В багатьох випадках причиною арешту була - як виходило з документів - знайдена під час трусу поштова карточка від рідних з Польщі, Америки чи іншої закордонної країни.\nШукають заарештованих органами НКВД рідних між видобутими з масових могил трупами у Вінниці.\nІз зізнань свідків виходило, що арешти дуже часто відбувалися на звичайні, навіть анонімові доноси. Такі доноси в совєтській системі часто робилось вже із надією, що можна буде дістати мешкання заарештованого. Між знайденими жертвами у Вінниці було багато таких, що втратили життя за свої релігійні переконання. Між трупами зідентифіковано чотирьох священиків, а на підставі знайдених документів встановлено, що їх там було щонайменше 30. У самій тільки місцевості Калинівка заарештовано в 1938-му році 17 колишніх священиків, що тоді працювали лісорубами. Одного з них зідентифіковано між трупами у Вінниці, отже можна було мати оправдане підозріння, що там убито і всіх інших. Про велике число убитих у Вінниці священиків і людей арештованих за релігійні переконання свідчив факт, що в масових могилах знайдено багато церковних речей - хрестиків, церковно-служебних книг, навіть священичих риз. Згідно із свідченнями, в одному тільки селі Лосна, Улянівського району, заарештовано 19 осіб за приналежність до таємної парафії. Деяких з них знайдено опісля в масових могилах у Вінниці.\nСлідство і знахідки не могли встановити ані одного випадку, що в будь-якій культурній країні міг би бути не то що причиною вироку смерти, але й навіть поліційного допиту. Також факт, що всі ці жертви були вбиті потайки і потайки поховані, свідчить, що енкаведисти не могли жадній із них "пришити" будь-якої вини, за яку можна було б судити і карати смертю.\nЩо сталося з могилами і людьми у Вінниці після повороту большевиків уже на початку 1944-го року?\nЧас і обставини підготови цієї брошури не давали нагоди основно перевірити цю справу. Очевидно, що намарно було б шукати будь-якого знаку того божевільного голокосту у самій Вінниці. Та й не багато залишилося ще в живих активних свідків розкопок у 1943-му році. Але, майбутній дослідник того злочину напевно знайде ще багато всіляких додаткових документів, які допоможуть накреслити повний його образ.\nКоли ж мова про те, що сталося з могилами і людьми у Вінниці після повороту большевиків у 1944-му році, то на цю тему подибуємо одну записку у "Свободі" з 12-го липня 1950-го року. Джерело тієї вістки не подане, але "Свобода" в тому часі мала свого секретного кореспондента за залізною завісою і не є виключене, що це від нього одержано цю інформацію, не подаючи - із зрозумілих причин - її джерела. Отже, у згаданому повідомленні, надрукованому під заголовком "Масові могили у Вінниці знову заповнені українськими жертвами большевицького народовбивства", м.і. сказано:\nЩо сталося з могилами і людьми у Вінниці після повороту большевиків? Про це є тепер автентичні і провірені конфронтацією зізнання наочних свідків. На їх підставі стверджується безсумнівно, що опорожнені в 1943 році масові могили у Вінниці знову начиняні українськими трупами, новими жертвами большевицького народовбивства. Зізнання очевидців стверджують такий факт:\nДня 20-го березня 1944-го р. совєтська армія знову зайняла місто Вінницю. 23-го березня того ж року оголошено, що всі мешканці міста мають перейти спеціяльну перевірку і мають прибути з пашпортами до міського парку. Зібралося кілька тисяч переляканих людей. Було чимало заплаканих жінок, що передчували нове лихо. Нарешті під'їхало авто і в ньому кілька чоловіків у формі МВД. Комісар Рапапорт, показуючи на порожні ями, що залишилися після видобуття з них тисячів трупів розстріляних в 1937-1938 рр., запитав: "Що тут сталося?" Нарід мовчав. Рапапорт запитав вдруге: "Мовчите, зрадники батьківщини! Розповідайте прислужники німецької пропаґанди, хто з вас находив тут своїх родичів?" Таких сміливих, хто зразу наразився б на смертельну небезпеку, не знайшлося. Тоді комісар наказав війську оточити натовп і сам від'їхав до міста. Цілий день люди провели у молитві і в страшному напруженні, очікуючи нового лиха. Перед вечером комісар нарешті повернувся з довгим списком. Він викликав по прізвищам здебільшого жінок. Біля сто душ вийшли на той виклик. Ці нещасні, що колись відшукували тут в цих ямах своїх рідних і близьких, тепер самі стали на краю могил. Комісар викликав загін автоматчиків і подав команду: "По ворогах революцїі і зрадниках батьківщини - вогонь!" Люди, обливаючися кров'ю, падали в страшенні ями, що стали вдруге могилами нещасних українських жертв нового совєтського народовбивства. Тих, що залишились, під вартою і баґнетами погнали проти ночі по Літинському шляху: "Маєте на фронті спокутувати свою провину перед батьківщиною" - промовив комісар. Більшість з тих вінничан загинули майже без зброї під німецьким винищуючим вогнем біля Держані, Летичева, Межибожа і Кам'янця Подільського.\nУже сповнилося чотири десятки років з того часу, як у Вінниці за словами народу "розкрилася земля і показалося пекло" комуномосковського голокосту над українським народом і добігає вже півсторіччя з того часу, як той злочин поповнено. Очевидно, що Вінниця далеко не єдиний символ тієї страшної доби, на якій дві тоталітарно-диктаторські системи - московський комунізм і німецький нацизм - витиснули ганебне тавро народовбивства. Німецько-нацистські злочини розкрив і удокументував назавжди Міжнародний Суд в Нюрберґу. Деякі із безчисленних злочинів комуністичної системи, поповнених за диктатури Сталіна, затаврували його ж таки "соратники" і опрічники після його смерти.\nАле чому всі мовчать про Вінницю? Чому тепер, по довгих роках після тих страшних злочинів, міжнародне ЮНЕСКО відзначає роковини надхненника тих злочинів, кривавого Леніна, як "великого гуманіста"? Як і чим пояснити факт, що з представниками тієї системи, яка вчинила і відповідальна за народовбивство, що його Вінниця є тільки малою частиною, сьогодні засідають разом в міжнародних установах, переговорюють, братаються навіть ті у Ватикані і не тільки самі - як це вимовно сказав Патріярх Йосиф Сліпий на світовому Соборі Єпископів в жовтні 1971-го року - "закривають очі на гори трупів і річки крови", що їх склав у жертві український нарід, але ради якоїсь "дипломатії" ще й іншим затикають очі й рота.\nІнші народи можуть мати на це - чи думати, що мають - більше чи менше оправдані причини. Але Вінниці та безліч інших злочинів народовбивства, включно з масовим виморенням з поміччю зорганізованого голоду мільйонів людей у 1932-33 роках, не сміємо забути ми, українці.\nПам'ятаймо про Вінницю!\n А. Драган: "Розкрилася земля і показалося пекло", Альманах УНС - 1972.\n "Злочин Москви у Вінниці" видання Головної Управи СУМА, з передмовою В. Коваля. Ню Йорк 1951.\n "Amtliches Material zum Massenmord von Winniza" Berlin 1944.\n Le crime do Moscou a Vinnytzia, Paris 1953.\n The Black Deeds of the Kremlin, Toronto 1953.\n Massacre in Vinnitsa - Ukrainian Congress Committee of America, New York - 1953.


Фільтр Emaux MFV27А (14 м³/год, D675) купити в Україні - ціна в інтернет-магазині IMPOOLS\nФільтр Emaux MFV27А (14 м³/год, D675)\n6559, Обладнання для фільтрації, Фільтри для басейну\nЗагрузка піску, кг 185\nМакс. об’єм басейну, л. 58 000\nМакс. пропускна здатність, м³/год 14.4\nМаксимальний робочий тиск, Бар 40psi/2.8bar\nРозмір 1081х675 мм\nВага, кг 23.6\nПосилений корпус дозволяє фільтру працювати в важких умовах експлуатації\nМаксимальна швидкість фільтрації 50 м³/год/м²\nЗагрузка піску, кг185\nМакс. об’єм басейну, л.58 000\nМакс. пропускна здатність, м³/год14.4\nМаксимальний робочий тиск, Бар40psi/2.8bar\n21 318 грн / шт\nФільтр EMAUX MFV27А призначений для механічного очищення води в приватних басейнах та SPA. Фільтр виготовлений з високоміцного поліетилену. Корпус цілісний, дутий та дійсно міцний. Витримує підвищений тиск і температуру оточення та води. Рекомендується для басейнів до 58 000 л. Продуктивність: 14.4 м³/годТип підключення: верхнєДіаметр підключення: 1.5" (50 мм)


Репортажи пользователей сайта Korrespondent.net - Під НАБУ активісти зустрічали представника Держдепартаменту США | Korrespondent.net\nПід НАБУ активісти зустрічали представника Держдепартаменту США. Основна вимога: перевірити зв’язки Артема Ситника з країною-агресором\nБлизько двох сотень активістів ВГО «Чесне Слово» та ГО «Національна Безпекова Платформа» зібралися на мітинг біля приміщення НАБУ.\nУчасники акції наголосили, що, враховуючи те, що Артем Ситник є Директором НАБУ та має доступ до державної таємниці з найвищим грифом секретності, він становить підвищений інтерес для спецслужб РФ. Тому наявність тісних зв’язків з громадянами РФ може зумовлювати розробку його спецслужбами Росії з метою отримання інформації, яка становить державну таємницю, що, в свою чергу, ставить під загрозу національну безпеку та підриває обороноздатність країни.\nДиректор НАБУ Артем Ситник був помітно схвильований присутністю такої кількості мітингувальників під час візиту високої гості з США. Також, через акцію протесту, сам брифінг заступниці секретаря Держдепартаменту США Кірстен Медісон був обмежений короткою доповіддю та лише двома запитаннями, що їх дозволили поставити представникам українських ЗМІ. Цікаво, що відповіді на запитання про конфлікт всередині антикорупційних органів, зокрема між САП і НАБУ, заступниця Держсекретаря США намагалася уникнути.\nЖурналісти, яким не дали можливості поставити запитання представнику Держдепартаменту США та директору НАБУ Артему Ситнику, пішли з брифінгу розчарованими. Зокрема, пресі не дали можливості отримати відповіді на запитання щодо російських паспортів близьких родичів директора НАБУ та проходження ним спецперевірки при призначенні на посаду директора НАБУ. Сама ж Кірстен Медісон, одразу після брифінгу, покинула територію НАБУ, читаючи за вікном спецавтомобіля посольства США написи на транспарантах мітингувальників: “SYTNYK CORRUPTED BY RUSSIA” (“СИТНИК КОРУМПОВАНИЙ РОСІЄЮ”) та “SYTNYK WORKS FOR RUSSIA” (“СИТНИК ПРАЦЮЄ НА РОСІЮ”).


Пастирське послання про чистоту :: КАТОЛИЦЬКИЙ ОГЛЯДАЧ - Інформаційний сайт порталу MCI\nПастирське послання про чистоту\nТемі чистоти присвячене пастирське послання єпископів з доктринальної комісії Канади.\nУ своєму листі єпископи хочуть підкреслити, наскільки великим подарунком є людська сексуальність і як багато переваг та ласк отримує особа, яка застосовує її відповідно до Божої волі. Лист адресований як і молодим самотнім людям, так і тим, що живуть у шлюбі, і духовним особам. Єпископи підкреслюють важливість молитви, таїнств і духовного проводу для тих, хто бажає жити в євангельській чистоті.\n"Чистота є великою проблемою сьогодні, особливо для молодих людей в нашій країні, - коментує лист архиєпископ Майкл Міллер. - Тому, як канадські єпископи, ми хотіли додати відваги молодим людям, які мають труднощі з дотриманням чистоти, ми хотіли запевнити їх в наших молитвах і підтримці".\nНаписаний дуже простою і доступною мовою, лист закінчується конкретними прикладами з життя кількох святих, які можуть бути прикладом для наполегливості у чистоті.


“7 днів демократії”. 1. ЦВК, яка забезпечує підрахунок голосів під час виборів готується до ротації кадрів. 2. Відлуння від баталій між Львівської податковою адміністрацією та низкою львівських фірм та ЗМІ дійшло аж до Варшави. 3. Британський уряд оголосив наступ на вандалізм, хуліганство та інші прояви антисоціальної поведінки. 4. У Чехії засуджено одного з колишніх керівників Чехословацької комуністичної партії.\n18 жовтня 2003, 17:44\nІрина Перешило “7 днів демократії”. 1. ЦВК, яка забезпечує підрахунок голосів під час виборів готується до ротації кадрів. 2. Відлуння від баталій між Львівської податковою адміністрацією та низкою львівських фірм та ЗМІ дійшло аж до Варшави. 3. Британський уряд оголосив наступ на вандалізм, хуліганство та інші прояви антисоціальної поведінки. 4. У Чехії засуджено одного з колишніх керівників Чехословацької комуністичної партії.\nІ серед іншого ви почуєте: ЦВК, яка забезпечує підрахунок голосів під час виборів готується до ротації кадрів. Відлуння від баталій між Львівської податковою адміністрацією та низкою львівських фірм та ЗМІ дійшло аж до Варшави. Британський уряд оголосив наступ на вандалізм, хуліганство та інші прояви антисоціальної поведінки. У Чехії засуджено одного з колишніх керівників Чехословацької комуністичної партії. Це лише частина того, що прозвучить у програмі. Залишайтесь з нами.\nНаступного року в Україні мають відбутися чергові вибори президента. Забезпечення їх організації, проведення та підрахунку голосів покладено на ЦВК. Механізм формування Центральної виборчої комісії виписаний у відповідному законі. Відповідно до нього, Президент України Леонід Кучма пропонує кандидатури членів комісії Верховній Раді, яка має право або погодитися з ними, або ж відхилити їх. Нині добігає кінця шестирічний термін більшості, а їх загалом 15, членів ЦВК. І наш київський кореспондент Тарас Марусик з’ясовував, як готуються у цій організації до майбутньої ротації кадрів.\n5 і 12 листопада завершується термін повноважень 12 із 15 членів Центральної виборчої комісії. Після цього залишиться всього три особи, які фізично не зможуть виконувати весь обсяг покладених на ЦВК завдань.\nТе, що в ротації цього складу комісії зацікавлена передовсім опозиція, є очевидним. Говорить секретар регламентного комітету Верховної Ради, член політради Соціалістичної партії України Галина Гармаш, яка на попередніх президентських виборах була представником кандидата від Соцпартії Олександра Мороза у ЦВК: “Я думаю, що ні у кого не виникає сумніву, в першу чергу у опозиції, що ЦВК працює, як заангажована комісія. У нас було декілька сотень звернень-заяв з приводу серйозних порушень законодавства в період виборчої кампанії. І у відповідь ми одержували тільки формальні відписки. Були підроблені підписні листи, це носило масовий характер”.\nЦе була думка голови Комітету Верховної Ради України з питань державного будівництва і місцевого самоврядування, голови УРП “Собор” Анатолія Матвієнка. Тарас Марусик, “Радіо Свобода”, Київ.\nВідлуння від баталій між Львівською податковою адміністрацією та низкою львівських фірм і ЗМІ дійшло аж до Варшави. Очевидно, що більш ніж проблемами львівської газети у Польщі зацікавилися проблемами “Кредит-банку України” співзасновником якого був польський “Кредит-банк”. Кореспондент газети “Жеч Посполіта” виїхав до Львова, щоб на місці ознайомитися із ситуацією загалом. Результатом поїздки стала стаття під назвою “Податками по опозиції” надрукована цього тижня у номері газети. Повідомляє Володимир Павлів.\nУже с перших рядків автор матеріалу не залишає сумнівів пишучи: “У Львові влада бореться з противниками президента Кучми за допомогою податкової служби”, за правилами детективного жанру журналіст для початку наводить кілька прикладів діяльності львівських податківців, як то брутальні акції озброєних бійців податкової міліції проведені в “Кредит-банку”, кафе “Віденська кав’ярня” чи творчому об’єднанні “Дзиґа” серед білого дня у присутності клієнтів. Після цього автор пояснює чому така брутальність залишається безкарною.\nПодатковою службою у Львівській області керує три особи. Найважливішим є Сергій Медведчука, брат керівника Адміністрації президента України Віктора. Цей родинний зв’язок багато що пояснює пише польський журналіст і продовжує: “Брати міцно підтримують один одного, жодна скарга Сергія Медведчука, навіть у справі польського керівництва по проблемі “Кредит-банку” не справила враження ні на президента, ні на прем’єр-міністра України. Нічого не дають і вотуми недовіри висловлені львівськими обласною та міською радами Сергію Медведчуку та його міському колезі Мирославові Хом’яку”, - пише газета. “Молодший Медведчук спирається, як і його брат, на СДПУ(о), котра всупереч назві представляє інтереси не лівих, а частини олігархів”. “Жеч Посполіта” пояснює, що представництво цієї партії, що у Львові зветься “Соціальна справедливість”, яке опоненти виразно скорочують до СС, є просто прокучмівською силою, вороже налаштованою до опозиції, а особливо до Віктора Ющенка і його блоку НУ. Описує авторитетна польська газета і виступ в українському парламенті голови львівської обласної ради Михайла Синдака та невдалу спробу зустрітися з президентом Кучмою. “Той уникав розмови з Синдаком, як вогню”, - підкреслює автор статті. Підводячи висновок свого матеріалу польський журналіст називає головного винуватця цього непорозуміння. Цитую: “Керівництво української податкової служби начебто охоче відправила Медведчука у відставку, але для цього потрібна згода президента. Та Кучма на це не погоджується”. к.ц. Володимир Павлів для “Радіо Свобода”, Варшава.\nЦього тижня у столиці Чехії на повторному судовому процесі до шести років ув’язнення засуджено одного з колишніх керівників чехословацької комуністичної партії Карла Гоффманна за сприяння придушення Празької весни. У серпні 1968 року Карл Гоффманн своїм розпорядженням зупинив роботу державного радіо і телебачення позбавивши таким чином своїх громадян права на отримання інформації. З подробицями наша празька колега Оксана Пеленська.\nТільки цього літа, 35 років після окупації Чехословаччини військом Варшавського воєнного пакту чехи і словаки довідались про існування так званих листів-запрошень. Перший з листів розпочинався словами: “Шановний Леоніде Іллічу!” Під ним поставили свої підписи 5 членів ЦК компартії Чехословаччини з Василем Біляком на чолі. В другому листі-запрошенні чехословацькі комуністи просили надати їхній країні так звану інтернаціональну допомогу. Цитую: “Всіма доступними методами, які маєте” к.ц. Нині ці листи виступають речовими доказами в судових справах над кількома колишніми високими компартійними функціонерами. З усіх судових процесів на разі винесено один вирок, який вже не може бути оскаржений. Сьогодні в Празі у вищому міському суді закінчився повторний перегляд справи Карла Гоффманна, який в серпні 1968 був головою центрального бюро зв’язку комуністичної Чехословаччини. Перший судовий процес закінчився в червні цього року, тоді колишній член чехословацького політбюро Карл Гоффманн дістав 4 роки тюрми за перевищення службових обов’язків. Карл Гоффманн наказав зупинити радіомовлення в країні вмить, коли громадяни мали почути інформацію про вступ окупаційного війська до країни. Суддя розглядав тоді цей крок, як зраду Батьківщині, дію, що допомогла окупантам. Карл Гоффманн та його адвокатами з вироком суду не погодились і подали апеляцію. Повторний розгляд справи тривав 4 місяці. Винесений нині вирок є остаточним. Суд збільшив термін ув’язнення з попередніх 4 на 6 років тюрми класифікуючи дії підсудного як серйозний злочин. Голова сенату Вищого суду прирівняв їх до злочинів проти людства. Як до цього вироку може поставитись чеська громадськість. Ось думка Міхала Мусіла, керівника внутрішньої політики празького часопису “Лідове новіни”: “Гадаю, що вирок суду не розділить чеське суспільство. На мою думку, це успіх. Суд дійшов висновку, що потрібно нести відповідальність за окупацію країни в 1968 році. З іншого боку, фактом є те, що можливо існували й гірші злочини за які ніхто досі не був засуджений. Пан Гофман допустився дій, які з нашого погляду можна назвати зрадою Батьківщини, це очевидно. Але засудили його лише за те, що він лише з технічного боку полегшив вторгнення чужого війська”.\n79-тирічний Карл Гоффманн є третім колишнім високим компартійним функціонером дії якого розглядались в суді і першим, якого засуджено до позбавлення волі. Двох попередніх: Мілоша Якеша і Йозефа Ленарта суд за браком доказів виправдав. В процесі розслідування справи ще близько 10 високих функціонерів колишньої комуністичної Чехословаччини. Оксана Пеленська для “Радіо Свобода”, Прага.\nНа цьому тижні британський уряд оголосив новий наступ на прояви антисоціальної поведінки у містах країни. На здійснення проектів для протидії вандалізмові, хуліганству і агресивному жебруванню виділено три мільярди фунтів стерлінгів. З Лондона інформує Олекса Семенченко.\nУ Великій Британії випадки вандалізму, бешкету, смічення вулиць і інших видів антисоціальної поведінки нині реєструється у поліції і міських радах пересічно щодві секунди. Британський уряд визнав це на цьому тижні, коли оголошував початок нового походу на дрібних хуліганів і бешкетників. Уряд оприлюднив новий пакет ініціатив, що коштуватимуть британським платникам податків в 3 млр. фунтів стерлінгів, це приблизна 4 млр. євро. Разом з оголошенням низки нових проектів з протидією дрібним правопорушенням міністр внутрішніх справ країни Девід Бланкет також висловив вимогу до місцевих органів влади звільняти тих посадовців, що відмовляються виконувати ініціативи уряду, щодо протидії агресивному жебруванню, а також людям, що своїм способом поведінки вдома не дають спокійно жити сусідам. Щодо таких посадовців пан Бланкет сказав, що вони одержують платню з громадських грошей, а тому повинні бути підзвітними громаді. “Якщо вони не виконують обов’язків від імені цієї громади, то керівники поліції, житлового відділу міських рад і суди повинні просто їх позбуватися”. Уряд оприлюднив плани боротьби з найгіршими проблемами антисоціальної поведінки у 9 містах країни. Пілотна схема щодо сусідів-бешкетників здійснюватиметься у Манчестері, Бірмінгемі і Сандерленді. Інший проект щодо жебрування на вулицях відбуватиметься у двох лондонських дільницях, а також у містах Лідсі, Пристолі і Брайтоні. Ця схема також даватиме собі раду з першопричинами бродяжництва і жебрування, наркоманією і алкоголізмом і включатиме ініціативу так званих альтернативних пожертв, тобто британців намагатимуться переконати аби вони давали гроші не на пряму жебракам, а доброчинним організаціям, які допомагають безпритульним. У Лондоні і Ліверпулі здійснюватимуться акції проти власників залишених напризволяще авт. 10 найбільш захаращених дільниць британських міст візьмуть участь у проекті під назвою“100 днів чищення”. Інший проект заохочуватиме інформувати на малювальників графіті на стінах будинків. Також буде створено загальнонаціональний реєстр осіб, що чинять акти вандалізму. З наступного року у 12 регіонах Англії і Уельсу буде вперше вжито нові повноваження, що їх має ухвалити парламент і які змусять власників телефонних кабін очищати їх від усіляких написів. Також, як заявив міністр внутрішніх справ Великої Британії невдовзі при королівській прокуратурі буде призначено спеціальних прокурорів для прискорення процесу розслідування за антисоціальні вчинки. Олекса Семенченко, “Радіо Свобода”, Лондон.\nМуніципальна влада Угорщини останнім часом має великий клопіт із нелегальним засміченням комунальних територій. Не дивлячись на налагоджену систему вивозу побутового сміття й існування сміттєзвалищ, майже в кожному поселенні щодня комунальники виявляють все нові й нові стихійні смітники. Детальніше на цю тему розповідає наш будапештський кореспондент Василь Плоскіна.\nДо речі, цей документ доволі чітко визначає обов’язки районних комунальних служб, якщо засмічується муніципальна територія, і приватних осіб. Проте службовці вважають, що стосовно останніх потрібно застосовувати значно жорсткіші заходи, ніж вказані у постанові. Василь Плоскіна для “Радіо Свобода”, Будапешт.\nПочаток світового екологічного руху припадає на кінець ХІХ століття. Зумовлений він був, з одного боку, реакцією людей на стрімку індустріалізацію та урбанізацію країн Західної Європи та США, а з іншого – проявом романтичних пасторальних настроїв. В Україні рух із захисту довкілля активізувався в пост чорнобильський період, коли стало зрозуміло, що влада безсильна вирішувати екологічні проблеми. Однією з перших і найактивніших екологічних організацій була Асоціація “Зелений світ”. З часом кількість подібних організацій почала збільшуватися і проблеми, якими вони вирішили опікуватися, значно розширилися. Про те, що сьогодні хвилює екологічні громадські організації України в рубриці “Соціум” розповідає Ірина Біла.\nОдним з найбільших забруднювачів атмосферного повітря в Україні є автотранспорт. У 1999 році ним було викинуто в повітря майже (1750) тисячу сімсот п’ятдесят тон забруднюючих речовин. Що становить 30 відсотків від загального обсягу викидів в країні. Від засобів автотранспорту в довкілля надходить понад 65% свинцю і 54% оксиду вуглецю. Останній, зокрема, є високотоксичним газом, який негативно позначається на здатності організму засвоювати кисень. Він також негативно діє на ослаблене серце, систему кровообігу та нервову систему. В середньому, зокрема в Києві, викиди автотранспорту ще кілька років тому складали понад 55% від загальних викидів по місту. Нині ця цифра невпинно збільшується. Аби привернути увагу громадськості і залучити якомога ширший загал громадян до діяльності, спрямованої на зменшення шкідливих впливів та оздоровлення екологічної ситуації, зокрема, в Києві, Товариство “Зелена Україна” виступило з ініціативою проаналізувати вплив автотранспорту на якість атмосферного повітря. Докладніше про цей екологічний проект розповідає Голова Товариства Тетяна Гардащук: “Суть цього проекту полягала в здійсненні незалежного моніторингу стану повітря в точках, які мають найбільше навантаження автомобільного транспорту. Результатом цього проекту стала публікація екологічної карти міста Києва за рівнем автомобільних викидів і також ми зібрали матеріали, які висвітлюють взаємозв’язок транспорту і довкілля. Ми зробили запити до провідних європейських організацій, щодо європейських підходів до розв’язання проблем транспорту з огляду на поліпшення стану довкілля. Ми також публікували матеріали офіційного погляду на цю проблему”.\nЦей творчий доробок окрім громадського визнання, отримав також і премію від Фонду “Форда” – підприємства з виробництва автомобілів. Ця компанія виділяє певні кошти на зменшення негативного впливу від автомобілів на довкілля. І одним з таких аспектів є підтримка громадських організацій, що опікуються цими проблемами. Окрім постійних природо захисних акцій, як то: заходи із озеленення столиці, проведення семінарів з природоохоронної тематики, видання відповідної літератури, Товариство “Зелена Україна” з 1996 року діє як Національна агенція Центру “НАТУРОПА”. Продовжує Тетяна Гардащук: “Центр “НАТУРОПА” – це структура Ради Європи. Це, власне, інформаційно-координаційний центр Ради Європи, який піклується проблемами збереження природи на європейських теренах. В цьому плані наша діяльність полягає в тому, що ми отримуємо матеріали інформаційні з Ради Європи і розповсюджуємо їх серед української громадськості, також надсилаємо інформацію в Раду Європи, щодо діяльності українських екологічних організацій”.\nДіяльність Товариства “Зелена Україна” спрямована на вирішення екологічних проблем, що навряд чи можуть бути миттєво подолані. Для цього потрібні час і наполегливість. Втім, Тетяна Гардащук і не ставить перед собою якихось радикальних планів: “Ми намагаємося в своїй діяльності дотримуватися балансу критичного і позитивного. Тобто той період, коли громадськість виконувала лише критичну функцію, бо ми пам’ятаємо перші мітинги, екологічні, перші екологічні гасла це заборонити, зупинити. Це дуже важливий аспект діяльності, це критична функція громадськості, але вона не є достатньою, бо після цього треба сказати і що має прийти натомість. Своєю діяльністю ми намагаємось також пропонувати якісь вирішення. Ми сподіваємося, що такими невеликими кроками відбудуться якісь зрушення і в суспільній свідомості і в суспільстві”.\nСаме суспільна свідомість, - переконана Тетяна Гардащук, - надто ж – конкретних її громадян, їхня відповідальність і небайдужість, є запорукою того, що Україну оминуть чергові екологічні потрясіння. Ірина Біла, Український освітній центр реформ для “Радіо Свобода”.\nНа цьому ми завершуємо передачу “7 днів демократії”. З вами була Ірина Перешило. Я дякую вам за увагу, і до наступних зустрічей на хвилях “Радіо Свобода”.


Щепа, тирса Вараш - запити на пропозиції, ціни, відгуки 2018\nЩепа, тирса в регіоні Вараш - запити на пропозиції, ціни, відгуки 2018\nЩепа, тирса – порівняйте, які ціни і вартість в місті Вараш\nЯкщо ви поради та послуги в Щепа, тирса шукаєте в секторі, відвідайте профілю. Це ідеальне рішення, якщо ви зацікавлені в Відгуки та рекомендації. Тепер можна побачити відгуків від компаній з Вараш просто. Тут ви можете перевірити характеристики окремих компаній - інформація про продукцію, що пропонуються на досвід компанії та доставки району. Крім того, ви можете легко порівняти відгуків від інших покупців. У вас все в одному місці: коментарі про видавця та про продукти. Онлайн візитки допоможе вам вибрати кращих постачальників у вашому районі. Якщо вам потрібна поради, можна надіслати повідомлення постачальник. Звернутися за порадою. Ви розвіяти ваші побоювання. Для цього вони посилають Вам kostenlo пропонує. Ви можете замовити продукти негайно.\nПодібні замовлення: Продаж деревної тирси, Щепа, тирса, Продаж деревної тирси Рівненська область, Щепа, тирса Рівненська область, Продаж деревної тирси Вараш, Щепа, тирса Вараш


Вартість проїзного - запит до: КП "Київпастранс" | Доступ до правди\nНам невідомо, чи відповідь на цей запит була інформативною. Якщо ви Слєпчик Роман, будь ласка, авторизуйтесь і вкажіть, наскільки успішним був запит.\nВід: Слєпчик Роман\nМи чекаємо, що Слєпчик Роман прочитає відповідь на запит та оновить статус\nСлєпчик Роман 24 Липня 2018\nЧому вартість проїзного квитка на тролейбус, більша ніж поїздки зі звичайним квитком? В серпні 22 робочих дні, мені потрібен проїзд одним маршрутом на роботу і додому 8*2*22 це виходить 352 грн, проїзний коштує 390 грн. Проїзді повинні бути дешевшими ніж проїзд зі звичайним квитком! Прошу надати формулу і роз'яснення розрахунку ціни проїзного квитка.\nКП "Київпастранс" 31 Липня 2018\nЯкщо ви Слєпчик Роман: