Державотворчі процеси в Україні в 1994-2004 роках — Гипермаркет знаний\nДержавотворчі процеси в Україні в 1994-2004 роках\nГіпермаркет Знань>>Історія України>>Історія України 11 клас>> Історія України: Державотворчі процеси в Україні в 1994-2004 роках\nДЕРЖАВОТВОРЧІ ПРОЦЕСИ В УКРАЇНІ У 1994-2001 РОКАХ\n1. Що включає в себе процес державотворення?\n2. Якими були основні напрями державотворення в Україні на початку 90-х років?\n3. Які причини змусили прийняти рішення про проведення в 1994 р. дострокових виборів Верховної Ради та виборів Президента України?\nВідповідно до Закону, прийнятого Верховною Радою 27 березня 1994 р., було проведено вибори до Верховної Ради України тринадцятого скликання, які показали високий рівень вибори 1994 р. політичної активності населення держави. В голосуванні взяло участь 28,8 мли чол., або 75,6% внесених до списків виборців. Хід виборів контролювався громадськістю та Різними політичними партіями, на території України неребувало майже 600 офіційних спостерігачів, що репрезентували 50 іноземних держав і 12 міжнародних організацій, зокрема -00Н, Європейський Союз тощо.\n11 травня 1994 р. у Києві розпочала роботу перша сесія Верховної Ради України тринадцятого скликання. Через недосконалість виборчого законодавства на цей час із 450 депутатів (повний склад депутатського корпусу) було обрано лише 338.\nВерховна Рада України 18 травня 1994 р. обрала свого Голову. Ним став лідер Соціалістичної партії України О. Мороз. За нього віддав свій голос 171 парламентарій, що становило 53% обраних на той час депутатів Верховної Ради України.\nОлександр Олександрович Мороз народився 1944 р. на Київщині. За освітою — інженер-механік, 12 років працював за фахом у радгоспітехнікумі. У 1983-1989 рр. на різних посадах у партійних та профспілкових органах. З 1989 р. — народний депутат України.\nУ процесі подальшої роботи відбувалося активне політичне структурування Верховної Ради, тобто розподіл депутатів за фракціями з продекларованою їхніми членами політичною орієнтацією.\n16 червня 1994 р. Верховна Рада затвердила прем'єр-міністра України. Ним став В. Масол, який у 1987-1990 рр. вже був головою Ради Міністрів УРСР і .мусив піти у відставку піт тиском голодуючих студентів.\nОсновними конкурентами на президентських виборах, що відбувалися влітку 1994 р., були Л. Кравчук і Л. Кучма. Перемогу в другому турі здобув Л. Кучма. Особливо вагомою була його перевага в Донбасі, східних та південних областях України і в Криму. В центральних і західних областях держави більшість виборців голосувала за Л. Кравчука.\nНовообраний Президент України Леонід Данилович Кучма народився 1938 р. на Чернігівщині. Після закінчення Дніпропетровського університету 20 років працював у виробничому об'єднанні «Південний машинобудівний завод», де пройшов шлях від інженера до генерального директора. Згадане підприємство, на якому було задіяно понад 50 тис. чоловік, — єдине в СРСР з виробництва унікальних космічних та стратегічних бойових ракет. У 1992-1993 рр. Л. Кучма обіймав посаду прем'єр-міністра. Згодом, залишивши цю посаду, сконцентрувався на виконанні депутатських обов'язків, був лідером впливової Спілки промисловців та підприємців України.\n19 липня 1994 р. на урочистому засіданні Верховної Ради України новообраний Президент України Л. Кучма склав при сягу на вірність українському народові. Поклавши праву руку на видатну пам'ятку української культури XVI ст. - Пересоп-ницьке Євангеліє. - глава держави присягнув дотримуватися Конституції та Законів України, поважати права і свободи людини, захищати суверенітет України, добросовісно виконувати покладені на нього обов'язки.\nУ програмній промові Л. Кучми після інавгурації (урочистого вступу на посаду) проголошувалися головні напрями діяльності нової виконавчої влади: зміцнення української державності, безпека, мир, соціальний захист, стабільність суспільства, здійснення радикальних реформ, дотримання законності, розширення міжнародного співробітництва, зокрема з державами СНД.\nПеред новим складом Верховної Ради стояли важливі завдання. Проте її ефективній роботі заважало політичне протистояння прокомуністичних та національно-демократичних сил, прагнення парламенту вирішувати всі питання життя держави, аж до поточних економічних проблем, недостатній рівень правової підготовки багатьох народних депутатів.\nСтосовно вирішення кардинальних економічних питань, що повинні були забезпечити просування України до ринку, рішення Верховної Ради мали консервативно-стримуючий характер. Так, без достатніх на те підстав, було призупинено здійснення в державі приватизації. Проведене під гаслами перевірки, подолання тенденції до капіталізації суспільства та соціального розшарування, зазначене рішення істотно загальмувало важливу складову переходу до ринку.\nОдночасно ліві фракції Верховної Ради спробували провести рішення про скасування заборони діяльності Компартії України. Багатьма це було оцінено як спроба реваншу за поразку 1991 р. Більшість Верховної Ради рішення не підтримала, хоча його ініціатори не зупинялись навіть перед порушенням процедури голосування, що викликало невдоволення в парламенті.\nРяд ухвал Верховної Ради стосувалося збільшення грошових доходів різних верств населення. Ці рішення ініціювались здебільшого лівими депутатами, які прагнули таким чином виконати свої передвиборні обіцянки. Але для реалізації цих популістських рішень грошей у державі не було.\nДещо конструктивнішим був початок діяльності Президента. Широкий резонанс мали укази, що стосувались боротьби з корупцією, організованою злочинністю та тінізаціею економіки. Вони засвідчили прагнення новообраного керівника держави подолати ці негативні явища.\nЗубожіння більшості населення вимагало від виконавчої влади невідкладних дій і в даному напрямі. В листопаді 1994 р. Президент України видав Указ про індексацію вкладів населення в установах Ощадбанку. Вони збільшувалися в цілому в 2200 разів. Проте здійснювалася індексація диференційовано, великі суми вкладів таким акціям не підлягали. До того ж здійснювалася вона не шляхом видачі готівкових грошей, а через отримання на ці суми приватизаційних сертифікатів.\nПерші дні роботи Верховної Ради і Президента висвітлили недосконалість політичної системи України, неврегульованість відносин між окремими гілками державної влади. Державний устрій України поєднував риси парламентської республіки, президентського правління та радянської влади. У такому поєднанні було закладено основи протистояння і навіть глибокого конфлікту з непередбачуваними наслідками. Виважена політика Президента, Голови Верховної Ради, прем'єр-міністра, більшості обласних керівників до певного часу стримувала розлад у керівництві, але запобігти йому була не в змозі. Необхідно було усунути причини розладів.\nУ жовтні 1994 р. Президент України Л. Кучма ініціював підписання загальнонаціональної угоди про суспільну злагоду в Україні. Вона мала стати базою для реальної консолідації законодавчої і виконавчої влади, політичних партій і рухів, громадськості задля ефективного здійснення економічних реформ.\nПроте через значну поляризацію політичних сил їхнє прагнення до самоутвердження, вказана ініціатива не зустріла широкої підтримки з боку громадськості та окремих політичних сил.\nЗросла напруженість у взаєминах усіх гілок державної влади. Як зазначав у виступі на сесії Верховної Ради України 24 грудня 1994 р. Л. Кучма, «відсутність детального, конституційно визначеного розмежування повноважень Президента і Верховної Ради, а також занадто самостійний статус прем'єр-міністра постійно провокували виникнення між ними протиріч». Одним з наслідків цього стала відставка 1 березня 1995 р. В. Масола. Обов'язки голови Кабінету Міністрів покладено на його першого заступника Є. Марчука.\nСерйозні суперечності виникали між місцевими радами різних рівнів та їхніми головами. У результаті склалася ситуація, коли, за виразом Л. Кучми, «Україною не править ніхто».\nЗапропонований Президентом Закон про владу та місцеве самоврядування передбачав вирішення цілого ряду проблем.\nЦе стосувалось чіткого розмежування повноважень законодавчої та судової влади, створення дієвої, контрольованої Президентом виконавчої влади в центрі і на місцях, ліквідації двовладдя — рад і голів рад — на місцях, встановлення суворої звітності керівників місцевої влади.\nЦей законопроект без особливого ентузіазму був зустрінутий лівими фракціями Верховної Ради. Вони фактично блокували його прийняття. Закон було прийнято лише у травні 1995 р. простою, а не конституційною (як того вимагає процедура) більшістю голосів, що фактично зводило нанівець можливості його реалізації і зберігало чинними положення Конституції 1978 р.\nВибори нового складу Верховної Ради України, що відбулися в березні 1998 р., вперше України 1998 р. проводились за змішаною виборчою системою. Половина депутатів до Верховної Ради вибори 1999 р. обиралась у 225 територіальних виборчих округах, а решта — за партійними списками у загальнодержавному окрузі. Кількість місць у Верховній Раді для кожної з партій і блоків визначалась пропорційно набраних ними голосах по всій державі.\nТака процедура дещо ускладнювала виборчий процес, тим більше, що водночас відбувались і вибори до місцевих рад. Всього у виборах взяло участь 26,5 млн чол., або 70,8% від загальної кількості виборців. Це свідчило про високу політичну активність громадян України.\nЗа списками політичних партій на 225 відведених у Верховній Раді місць 4% бар'єр подолали 8 із 30 партій та партійних блоків. Серед них 84 мандати отримали комуністи, 32 — Народний рух України, 29 — блок СПУ, Партія зелених України — 19, Народно-демократична партія — 17, об'єднання «Громада» — 16, по 14 — Прогресивна соціалістична партія та Соціал-демократична партія (об'єднана).\nЛіві партії одержали 127 місць у парламенті, центристські — 98. У 225 територіальних округах виборці віддали перевагу переважно безпартійним, тим, з ким пов'язували надії на сприяння у розвитку певного регіону.\nОбраний за змішаною мажоритарно-пропорційною системою український парламент XIV скликання відзначався більшою, ніж попередній, політичною структурованістю. З перших Днів роботи у ньому було зареєстровано 8 депутатських фракцій, які групувались навколо політичних партій.\nПісля тривалого марафону було обрано Голову Верховної Ради України — Олександра Миколайовича Ткаченка. Він народився на Черкащині, тривалий час працював на різних посадах - аж до міністра в системі агропромислового комплексу, був Першим заступником Голови Верховної Ради України попереднього скликання. Новий Голова Верховної Ради був представником лівих сил, що накладало відбиток на всю її роботу.\nВідповідно до закону про вибори Президента України претендентами на цю найвищу посаду в державі могли стати ті, хто у визначені терміни подав мільйон підписів громадян України на їхню підтримку. Це повинно було обмежити кількість пошу-качів даної посади. Але всупереч очікуванням, Центральна виборча комісія зареєструвала 15 кандидатів, а до виборчих бюлетенів було включено 13.\nВиборча кампанія проходила в умовах надзвичайного політичного, ідеологічного та емоційного протистояння. В першому турі виборів, який проходив 31 жовтня 1999 р., 9,5 млн виборців підтримали кандидатуру діючого Президента Л. Кучми, 5,9 млн - лідера комуністів П. Симоненка, 2,9 млн - лідера СПУ О. Мороза, 2,98 млн - лідера Прогресивної соціалістичної партії України - Н. Вітренко. Є. Марчук отримав 2,1 млн голосів виборців, Ю. Костенко — 571 тис, Г. Удовенко — 320 тис. Всі інші кандидати отримали менше 100 тис. голосів. Оскільки жоден з кандидатів у першому турі не набрав простої більшості голосів, до другого туру виборів вийшли Л. Кучма та П. Симо-ненко. Він відбувся 14 листопада 1999 р. За Л. Кучму віддали голоси близько 16 млн виборців, а за лідера комуністів II. Симоненка - 10 млн.\nВибір українського народу засвідчив його прагнення будувати нове, демократичне суспільство, ринкову економіку, а не повертатися до тоталітарного комуністичного минулого.\nВодночас вибори показали наявність численних проблем в українському суспільстві, незадоволення значної частини громадян темпами реформ, соціальну незахищеність багатьох верств населення.\nФормування більшості у Верховній Раді.Всеукраїнський референдум\nПісля виборів розстановка політичних сил в Україні не зазнала суттєвих змін. У Верховній Раді керівні посади продовжували обіймати представники лівих сил.\nЩе до виборів Президент України Л. Кучма заявив, що після свого обрання на другий термін він звернеться до народу з пропозиціями щодо внесення поправок до Конституції України, які б дозволили налагодити більш ефективну роботу законодавчої та виконавчої гілок влади, націлити Верховну Раду на розв'язання конкретних соціальних та економічних проблем життя держави. В цих умовах виникла ідея Всеукраїнського референдуму, в ході якого народ повинен був висловити свою думку щодо надання Президенту права розпускати Верховну Раду, якщо в ній не буде сформовано депутатську більшість чи вона своєчасно не зможе прийняти Державний бюджет, скасування депутатської недоторканності та скорочення числа депутатів парламенту з 450 до 300 чоловік.\nБільшість населення в цей час підтримувала такі вимоги, а це загрожувало розпуском парламенту. Саме тоді у складі Верховної Ради формується так звана депутатська більшість у кількості 237 чоловік. Реально оцінюючи ситуацію в державі й суспільстві, вона бере курс на консолідацію різних політичних сил у Верховній Раді та об'єднання зусиль законодавчої і виконавчої влади.\nПротягом 1995-1999 рр. в Україні змінилось три уряди, які очолювали Є. Марчук (з червня 1995 р.), П. Лазаренко (з травня 1996 р.) та В. Пустовойтенко (з червня 1997 р.). Саме кандидатуру останнього Л. Кучма запропонував Верховній Раді для затвердження і наприкінці 1999 р. Однак необхідної кількості голосів вона не набрала. Після тривалих консультацій і схвалення Верховною Радою у грудні 1999 р. український уряд очолив Голова Національного банку України В. Ющенко. Формування уряду стало додатковим стимулом консолідації суспільства.\nДепутатська більшість остаточно сформувалась на початку 2000 р., а 1 лютого 2000 р. п'ята сесія Верховної Ради України, яка зібралась в Українському Домі у кількості 255 чоловік розпочала свою роботу з переобрання керівництва Верховної Ради України. Одночасно депутати обрали Головою Верховної Ради І. Плюща, першим заступником - В. Медведчука і заступником — С. Гавриша.\n«Оксамитова революція», як назвали процес формування депутатської більшості журналісти, створила передумови для ефективної співпраці всіх гілок влади в Україні. 16 квітня 2000 р. оголошений ще перед «оксамитовою революцією» референдум все-таки відбувся. Переважна більшість населення України підтримала винесені пропозиції. Однак конкретного механізму їх імплементації вироблено не було.\nТаким чином, на кінець 2000 р. вдалось у цілому подолати суперечності між гілками влади та досягти суттєвих зрушень на шляху розбудови правової держави та громадянського суспільства в Україні.\nНа початку 2001 року, у зв'язку зі зникненням журналіста Г. Гонгадзе й так званим касетним скандалом політична ситуація в Україні знову загострилась. На початку березня 2001 р. країною прокотилась хвиля виступів опозиційних сил у рамках акції «Україна без Кучми». Політична конфронтація знову стала в епіцентрі життя держави, затьмаривши вирішення численних гострих економічних і соціальних проблем. На цьому фоні пройшов процес розпаду депутатської більшості. Частина фракцій Верховної Ради («Трудова Україна», Соціал-демократичної партії України (об'єднаної), НДП, Компартії України) ініціювали відставку уряду В. Ющенка, висловивши йому недовіру.\nУ відповідь на це частина представників національно-демократичних сил заявили про свій перехід в опозицію.\n1. Чим характеризувались вибори до Верховної Ради України у 1994 р.? Яким був її склад?\n2. Розкажіть про вибори Президента України 1994 р. Чому, з вашої точки зору, перемогу на них отримав Л. Кучма?\n3. Як складались відносини обраного в 1994 р. Президента з Верховною Радою України?\n4. Що відрізняло вибори до Верховної Ради України 1998 р. від усіх попередніх? Згадайте, що таке мажоритарна, пропорційна та\nзмішана виборча системи.\n5. Чим характеризувалась динаміка політичної боротьби під час президентських виборів 1999 р.? Чому в Україні не сталось так\nзваного лівого реваншу?\n6. В чому полягали суперечності між Президентом та Верховною Радою? Що привело до Всеукраїнського референдуму 2000 р.?\n7. Що таке «депутатська більшість» у парламенті? Як вона склалась? Яке її значення для роботи законодавчого органу?\n8. Назвіть причини розпаду депутатської більшості та відставки уряду В. Ющенка.\nИсточник — «http://edufuture.biz/index.php?title=%D0%94%D0%B5%D1%80%D0%B6%D0%B0%D0%B2%D0%BE%D1%82%D0%B2%D0%BE%D1%80%D1%87%D1%96_%D0%BF%D1%80%D0%BE%D1%86%D0%B5%D1%81%D0%B8_%D0%B2_%D0%A3%D0%BA%D1%80%D0%B0%D1%97%D0%BD%D1%96_%D0%B2_1994-2004_%D1%80%D0%BE%D0%BA%D0%B0%D1%85»


Книга Пригоди лиса Рудика, глава Їжак, який бажав отримати кредит, сторінка 1 читати онлайн\nЇжак, який бажав отримати кредит\nОдного дня, десь на початку червня, лис Рудик та його приятель щурик Ярик ішли собі лісом у напрямку Карпат. Оминувши кільцеву дорогу, яка відокремлювала Київ від лісу, вони спинилися трохи відпочити на березі невеликої річки. Пообідавши, повлягалися спати.\nРаптом друзів розбудило якесь тріскотіння, хлюпання та шарудіння. Прокинувшись, вони озирнулися довкола. Шарудіння доносилося з кущів черемшини. Підвівшись на лапи, лис підійшов до куща.\n— Агов! Хто тут є і що шукаємо? — запитав він у невідомої тварини, яку не мав змоги роздивитись.\n— Чого тобі треба? Йди, куди йшов, — почулася сувора відповідь.\n— Та я не йшов, а спав. А ти своїм шарудінням розбудив нас з приятелем.\n— Ну, вибачай. У мене тут домівка, а не готель. Я не розраховував на те, що сюди завітає якийсь подорожній, та ще й з приятелем на додаток, — схлипнув невідомий.\n— А чому ти рюмсаєш? Що трапилось? Може, я тобі допоможу?\nШарудіння посилилось і з куща виліз їжак. Втираючи сльози, він подивився на лиса. Вираз на морді їжака, прикрашеній павутинням, був такий кумедний, що лис не втримався і зареготав.\n— Чого регочеш? Зараз як дам по пиці, відразу замовкнеш, — суворо мовив їжак замість привітання.\n— Ти спочатку павутиння зі свого носа прибери, а потім погрожуй, — посміхнувся щурик. — І невже неможливо поводитися трохи ввічливіше, привітатись?\nЇжак з подивом глянув на нього, забувши про погрозу натовкти лисові пику. Він навіть потилицю почухав від несподіванки.\n— Ти ба. Біла миша… А чого це в тебе очі червоні? Ти часом не вампір? — нарешті мовив їжак, якого почав охоплювати переляк.\n— Сам ти миша. Я щур-альбінос. У всіх альбіносів очі червоні. А вампіром мене лише в школі пустоголові брати дражнили.\n— Фух! А я вже злякався, — їжак усівся на траву під кущем. — Ввічливіше? А навіщо? Ми з вами випадково зустрілися. Ви зараз собі далі підете, я залишуся. От і все знайомство.\n— А раптом ми тобі допоможемо? — посміхнувся щуреня.\n— Допоможете? Щось я таке вперше чую. Щоб незнайомці запропонували мені допомогу. Я усе життя лише завдяки голкам і існую. Наїжачусь, тицьну першого зустрічного, він заверещить і втікає. Або відразу кривдника по пиці. От і все знайомство.\n— Тобто ти усіх вітаєш голками або стусанами? Інакше не пробував?\n— А навіщо? Мені ніхто не потрібен. Ні друзі, ні знайомі. Живу собі на самоті.\n— Тоді мені тебе шкода. Як же ти без приятелів? А раптом у тебе щось трапиться і тобі буде потрібна допомога? Ось як зараз.\n— Якщо мені хтось допоможе, то я йому буду зобов’язаний. Так звідки мені знати, що той помічник забажає отримати?\n— А про безкорисливу допомогу ти не чув? — з подивом дивлячись на їжака, запитало щуреня.\n— Ні. А це як?\n— Ну, от якби тобі хтось зробив добру справу і нічого за свій вчинок не забажав.\nЇжак замислився. Уважно глянув на нових знайомих.\n— Дивні речі ти кажеш, малий. У моєму житті такого не відбувалося жодного разу.\n— Ну, так спробуй. Ми ж тобі пропонуємо допомогу, а за це не вимагатимемо нічого.\n— Ну, можеш потім нам подякувати.\n— Дива та й годі, — їжак похитав головою.\n— Так чого ти рюмсав, клубку голок? — Рудик влаштувався поруч з їжаком.\n— Та біда в мене.\n— Отака. Пішов до банку, щоб отримати кредит, а мені відмовили.\n— Куди пішов? — друзі від подиву вирячили очі.\n— До банку. Є в мене бажання свою шубу з голками змінити на іншу. Я тут нещодавно у передмісті бачив їжаків, що на дачі мешкають. Так у них голки разів у п’ять довші, ніж мої. Я в них спитав, де вони придбали такий одяг, а вони й розповіли, що наростили голки у перукарні.\n— А навіщо тобі великі голки?\n— Щоб не ображав ніхто. А то відпочивальники попривозять до лісу собак, а вони мені спокою не дають - пограйся та пограйся. Та й безпритульних собак стала сила-силенна. Вони весь час голодні.\n— Зрозуміло. Безпека – це гарна справа. Так, а що трапилося у банку?\n— Ну, прийшов я туди. Спитав менеджера з кредитів. Розповів, навіщо мені гроші потрібні, а він почав реготати і вимагати заставу.\n— Заставу? А що це таке? — здивовано перепитав Рудик.\n— Застава – це якась коштовність, яку люди, коли позичають гроші, віддають кредитору. Так вони гарантують, що обов’язково і вчасно повернуть гроші, — приєдналося до розмови щуреня.\n— Зрозуміло. То що далі? — лис з цікавістю поглянув на їжака.\n— Далі? Повернувся додому і почав шукати, що може бути заставою. Тут ви прокинулися і відволікли мене від такої важливої справи.\n— Знайшов заставу?\n— Ні. Немає в мене нічого коштовного. Лише шуба з голками.\n— Мабуть, я зможу тобі допомогти, — щурик зняв наплічника і почав там копирсатися. — Ось, тримай.\nЯрик простягнув їжакові лапу, у якій тримав блискучий ланцюжок жовтого кольору, до якого була прикріплена фігурка дівчинки.\n— Це ми знайшли по дорозі до Києва. Мабуть, хтось загубив.\n— А вона коштовна?\n— Вважаю, що так. Це, мабуть, золото. Там навіть якісь цифри та літери вибиті. Нам воно не потрібне. А тобі стане у пригоді.\n— Щиро дякую! Тоді рушаймо до банку, — їжак з радістю схопив подарунок.\n— Стривай. Я хочу тобі порадити, — зупинив їжака Ярик.\n#486 в Сучасна проза\n#696 в Різне


КРИМ, РИМ, ГАЛІЯ І ЦЕЗАР: Ятрань\n03.07.2018 | 08:26 Сергій Піддубний\nІсторія багата на загадки. Наука, наприклад, пише про якісь давні грецьку і римську цивілізації, яким відповідно нібито 5 і 4 тис. років. Однак згадок про Грецію і Рим немає ні в Біблії (Старий завіт), ні в найдавнішого історика Геродота. Більше того, немає давньої Греції і на картах нібито давньогрецького географа Птоломея, що жив близько 87-165 н. е. Римська імперія, яка начебто проіснувала з 27 р. до н. е. по 476 р. н. е, також відсутня. Тобто, виявляється цей найдавніший і найвідоміший географ не знав про існування імперії, що нібито була за його життя і до якої він мав би належати.\nЗдавалося б, щось мало б бути конкретне про Рим у Новому заповіті (Євангеліях), адже з цим містом нібито багато що пов’язує Християнство. Проте один з учнів Христа, апостол Петро, який наче проповідував у Римі і навіть похований у ньому, в своїх посланнях не згадує не те що імперії, а й навіть Риму...\nЩо це таке, невже і давня історія Риму та римлян плід чиїхось фантазій?\nНе зовсім. Як ми вже писали, в одному з написів на ольвійському пам’ятнику, яким закарбована клятва синів Пертона згадується плем’я ромарів (с. 63). Під іменем ромеї про них читаємо у Велесовій Книзі. Особливо цікаве ось це: “А тому не послабляймося і не дамо землі нашої, як і землі Трояні не дали римлянам” [54, д. 7Б]. Якщо ми довели, що Троя (Іліон) – це Ольвія, то, очевидно, що ромари-ромеї (які, мабуть, і стали римлянами) мешкали десь на півдні України.\nПольський хроніст італійського походження О. Гваньїні теж вказував, що римляни були сусідами русів: “Сармати здійснили багато значних і мужніх справ, особливо коли роксолани, нащадки котрих звуться нині русаками, мужньо точили великі й потужні битви з Митридатом, понтійським королем та понтійцями... Вони провадили також тривалі війни з римлянами та іншими сусідніми народами” [25, с. 54].\nЗгадував Олександр Гваньїні і рід китаврів, що нібито був нащадком римських князів [29, c . 310]. А складова “таври” однозначно свідчить про походження цього роду з Тавриди. Складова “ки” може вказувати на китський (скитський) слід – киттаври (кити-таври).\nРимляни не дуже приховували і те, що назви їхніх Богів це акуратно змінені українські: Квірін – Сварин (Сварг), тобто наше “с” видали за латинське “к” і підмінили другу літеру на іншу; дволикий Янус із баранячими рогами – наш Ясун Овен [54, д. 7Д], зміна місцями двох літер; верховний бог Юпітер – це Овпатор (перший батько), у Криму був цар Євпатор, місто Євпаторія є донині.\nЄ ще один доволі важливий факт, на який досі ніхто не звертає уваги. Олександр Вельтман у книзі “Аттила. Русь IV и V века. Свод исторических и народных преданий” наводить фрагмент із праці Пріска Панійського “Візантійська історія і діла Аттили”, в якому свою оцінку Аттилі дає римський посол Ромул. Серед іншого він говорить: “Мідія недалеко від Скитії, гунам уже відома дорога туди: вони вже ходили нею, коли у них був голод. Римляни зайняті були іншою війною і не могли протистояти їм”. І водили цих гунів не хто інший як Васий і Крас, “що походили з роду скитських царів”. Згодом Васий і Крас “приїжджали послами до Риму для укладення союзу. За їхніми розповідями, проминувши степи і переправившись через озеро (Меотиду), вони перейшли через гори (Кавказькі) і за п’ятнадцять днів досягли Мідії”.\nЗверніть увагу: гуни (скити) ходили на Мідію, а “римляни, зайняті іншою війною, не могли протистояти їм”. Шлях цих гунів до Мідії пролягав через Меотиду (Азовське море), Тамань і Кавказ, і раптом десь тут “римляни”, про яких ми маємо уявлення, як про апеннінців, “не могли протистояти їм”?!\nТобто, і за цим прикладом бачимо, що ромарів-ромеїв слід шукати у Криму. Сюди нас спрямовує і Гераклід Понтійський, пишучи, що гали “взяли грецьке місто Рим, що лежить десь на Великому морі” [113, І 263]. Велике море однозначно – Понтійське (Понт – Пан то), а те, що воно грецьке це вже справа рук грецьких фальсифікаторів історії, які все, що бачили, чи все, про що читали, загрібали під себе. Як ми вже писали, свою історію греки скомпонували на історії Криму і прилеглих до нього територій. Тож, звісно, і Рим в якийсь момент записали до себе.\nУкраїнська приказка: “Пройти Крим, Рим і мідні труби” це не просто гра слів. Сусідами Рим та Крим були не тільки в приказці. Наприклад, нібито римський полководець Красс, який, за римською легендою, розбив війська повстанця Спартака, як бачимо, був скитським полководцем. І, зрозуміло, воював не на Апеннінах, що знаходяться далеко від Скитії. Це, до всього, підтверджують факти про Спартака, викладені в розповіді Плутарха “Нікій і Красс”. Зокрема повідомляється, що Спартак фракієць із племені медів, а Фракія, як ми довели, це одна з давніх назв Криму, меди ж – це сусіднє кавказьке плем’я. Зустріч Спартака у протоці (не називається в якій) із кілікійськими піратами теж підтверджує його кримську приналежність, бо Кілікія – північно-причорноморська область.\nВідступаючи під натиском військ Красса, Спартак розташував своє військо на Регійському півострові, який, щоб не дати повстанцям вийти з нього, за короткий час було перекопано за наказом Красса глибоким ровом довжиною в 300 стадіїв. Римляни видали цей півострів за південну кінцеву частину Брутія, області в Південній Італії, показавши там місто Регія на березі Мессінської протоки. Але чи могло зробити військо перекоп довжиною в кілька десятків кілометрів за короткий час? Дуже сумнівно. Найімовірніше, Красс відремонтував згадуваний Геродотом Херсонеський мур, який був збудований Мільтіадом ще в V І ст. до н. е. від міста Кардії до Пактії на Керченському півострові. А Регія, як свідчить Геродот і карта Бористену, також розташовувалися тут.\nОтже, Рим – це Крим? Чи, може, якесь кримське місто видане за Рим?\nЗвернемося до головного міста кримського регіону. Зазвичай походження назви Сімферополя тлумачать з грецької мови як “місто збирач”. Ми ж спробуємо прочитати її українською – Сім-перо-поль, що означає “сьомого пера місто”. Рим теж пов’язаний із числом сім: як відомо, він розташований на семи пагорбах. Як не дивно, назви цих пагорбів легко читаються українською мовою. Вони ніби перенесені автоматично з нашої землі, в т. ч. з Криму, на Апенніни: Авентин – Овена тин (фортеця); Палатин – Пала фортеця; Капітолій – місце (святилище) Апол Ола (в Карпатах й нині є гора Капілаш із святинею Писаний камінь); Есквілін з Опієвою вершиною – очевидно, походить від імені сина Енея Асканія і гори Опук (нині біля Керчі); Квирінал (Квірін) – бог Сварг (згадаймо також українське місто Сквиру); Виминал – місце, де мешкали ремісники-виминали – кожум’яки; Цилієв пагорб – цілий або це Лія – де щось наливали...\nНещодавно, проводячи розкопки т. зв. Неаполя Скитського поблизу Сімферополя, на одній зі знахідок археологи виявили напис “Дора”. Знаючи тепер, що древня Греція – це насправді Крим, можемо сміливо стверджувати, що саме дорійці (орійці-скити) свого часу колонізували Крим, а не греки. У Геродота навіть знаходимо країну дорійців – Пентаполіс, “яка перед тим називалася Гексаполіс” [30, І 144]. Грецькою, до речі, ці назви перекладаються так: Пентаполіс – “країна п’яти міст”, Гексаполіс – “країна шести міст”. Згодом ця країна, очевидно, збагатіла на ще одне місто, що отримало назву Сімперополь. Цікаво, нещодавно неподалік Севастополя в Чорному морі виявлено затоплені піраміди, які, як стверджується, за віком давніші за єгипетські – так от, їх також сім.\nМаємо всі підстави для припущень, що “пента”, “гекса” і “сімферо” – то пізніші творіння фальсифікаторів твору Геродота. Важко повірити, що троянець Еней з Іліона (Ольвії) міг шукати собі пристанища аж на Апеннінах у той час, коли зовсім поруч були малозаселені місцевості. Ймовірно, він осів саме в Криму, заснував місто і народив сина Асканія. Тут проти нього оголосили війну не латиняни, а атеняни, з яких греки зробили афінян. За допомогою своїх співвітчизників теукрів, Еней зламав опір ворогів і став засновником роду, який потім римляни, як і греки, видаватимуть за свій.\nВарто згадати й місто Синопу, яке, за Геродотом [30, ІІ, 34], знаходилося “на березі Понту Евксину” “навпроти того місця, де Істр уливається в море”. Беремо карту і бачимо, що справжня (або перша) Синопа знаходилася не на південному березі Чорного моря, де й зараз є місто з такою самою назвою, а на місці Севастополя. Ось де справжня столиця Понту Синопа*. Це пізніше, коли скити виженуть так званих римлян і греків із Криму, вони заснують Синопу в Передній Азї на південному березі Чорного моря і припишуть державу Понт.\nСаме кримську Синопу згадує Нестор-літописець в розповіді про апостола Андрія: “Як ото говорили, коли Андрій учив у Синопі і прийшов у Корсунь, він довідався, що од Корсуня близько устя Дніпрове. І захотів він піти в Рим, і прибув в устя Дніпрове, і звідти рушив по Дніпру вгору, і за приреченням божим прийшов і став під горами на березі” [76, с. 3]. Очевидно, що Андрій тут прийшов із Синопи (Севастополя) до Хорсуна/Херсона, а не Корсуня (О. Вельтман [20, с. 56] також вважає, що це Херсон), звідки недалеко було устя Дніпра, а потім вирушив вгору до Риму.\nДивуєтеся – Рим на Дніпрі? Те, що римляни-ромеї мешкали на українській землі, а потім перебралися на територію сучасної Італії, свідчить чимало фактів. В тому числі й топонімічних. Тут від них залишилися найвища гора Криму Роман-Кош (чи не Кіш ромеїв?), на старих картах України можна бачити місто Риманів у Галичині, село Ромейківка на Черкащині, а Ромни в Сумській області, це, найвірогідніше, Рим (або Римов), що згадується в “Слові про похід Ігорів”, в “Поученії Володимира Мономаха” та в Іпатіївському літописі під 1185 роком...\nБув Рим і на Дніпрі. На карті Птоломея – Serimum (“се рім”). Показано його там, де нині знаходиться або Дніпропетровськ, або Верхньодніпровськ. Біля Верхньодніпровська, між іншим, донині зберігся Римський ліс, а на карті Верхньодніпровського повіту, яку виготовив 1900 р. земський землемір Денисенко, приблизно за 6 верств від гирла річки Самоткань позначено містечко Рим, яке, очевидно, пізніше увійшло в межі Верхньодніпровська. Неподалік також показані Римські хутори...\nНатомість на території Італії бачимо десятки населених пунктів з українськими назвами, які перекочували на Апенніни разом із переселенцями. Серед них: Мілан, Тулуза, Болонья, Венеція, Палермо, Парма, П’яченца, Равенна, Верона, Анкона, Барі, Неаполь, Турин, Генуя, Капуя, річка Тибр та багато інших.\nСтосовно Рима ( Roma ) стверджується, що назву місто отримало від імені одного із його мітичних засновників Ромула, якого разом із братом Ремом наче вигодувала капітолійська вовчиця. У Римі є навіть бронзова скульптура вовчиці з немовлятами-братами, що сосуть у неї цицьку. Скульптура відлита нібито тірсенами ще в V ст. до н. е. Але останніми дослідженнями доведено, що виготовлена вона не пізніше ХІІІ століття н. е. Відомо також, що на ім’я Ромул був лише один імператор, яким закінчилася імперія – 475-476 н. е. Тому маємо всі підстави стверджувати, що Рим теж українська назва. Якщо це не видозмінене СІМ, то, як повідомляє словник української мови, РИМ – це кільце, укріплене в стінці набережної для причалювання суден , а Рим побудований на набережній Тібру. Плутарх, між іншим, писав, що Рим отримав своє ім’я від пелазгів, які обійшли ледь не весь світ. Пелазги ж – це жителі Землі Пелазга, яку Есхіл показував на українській землі.\nМаємо чимало й матеріальних свідчень, що пов’язують Рим із територією України. Зокрема, найбільше скарбів найдавніших римських монет І-ІІ ст. н. е. виявлено саме в Україні. Лише за офіційними даними їх налічується до 200. Олег Денисов та Михайло Відейко в статті “Країна меча – в часи Бусові” (“Голос України”, 8.06.2004) писали, що деякі з них обчислюються сотнями, а то й тисячами. Й висловлювали думку, що велика кількість подібних скарбів, знайдених безпосередньо в Києві, дозволяє припустити, що місто вже тоді було великим торговим центром…\nОтже, не тільки греки, але й римляни списали свою історію з нашої? Несподівано? Для мене теж. Але якщо Троянську війну фальсифікатори історії змогли перенести на 5 ст. у глиб віків, змістити Іонійське море до Апеннін, а кримсько-таманські Атени видати за столицю давньої Греції, то хіба важко було зліпити ще одну брехню про Рим?\nМи вже цитували гл. 73 із восьмої книги “Історій” Геродота, де він перелічив сім народів, що мешкали на Пелопоннесі-Криму. Були там й етолійці – італійці. Трансформація здійснюється доволі просто: Аттика – Ітака (Етака) – Італія, Атени – атеняни – латиняни, Крим – Рим.\nПро те, що римляни були сусідами росів, свідчить також текст, наведений у книзі О. Іванченка “Путями великого россиянина” давньороською мовою ( див. фотокопію): ВРАЩАСЯ ХОДАІ НАСІМІА ОД РІМО. ТЩАСІА УСМІРЯТІ ТІА ВЕЛЕРЕЧІА ЗВЕЗДАМІЯ ОД ТОРКАНІА МЕЧЕМІЯ ПОЛУДНІ КРАЙ МОРІЯ. РИБІЦА ІДЕ. ЛІХО МНОГЕМІ. КРАІ ПОЛНОЧІЯ ЧЕЛОВЕЦІЯ, КІО САРАНЧА ХЩЕНІЯ, ПРЕПОЛНЕ КРАІ НАСІМІА, ДОКІ НЕ ПРИІІДЕ ВОДІЦІЛЕЯ. НЕ УСПЕ ВЕЛЕРЕЧІЯ ВОЛХВІА НАСІМІА – “Повернулися ходаки наші од Рима. Намагалися втихомирити тих, пояснюючи зірками, щоб не торкали мечами полуденний край моря. Рибиця іде. Лихо многим. Люди країни полуночі, як саранча хижа, переповнять країни наші, доки не прийде Водицелія. Не встигли велеречиві волхви наші”.\nО. Іванченко дещо по-іншому переклав цей напис, вважаючи, що він стосується Середземного моря та Єгипту. Але з тексту цілком ясно видно, що руські волхви стурбовані ситуацією не на Апеннінах і на протилежному від нього березі, а на своїх прикордонних територіях. Зірки їм підказали, що з приходом епохи Риб (Рибиці) на їхню країну, а отже, і на сусідів-римлян, чекає навала з північних країн, домінування яких триватиме аж до Водолія (Водицелія), тому треба берегти сили, а римляни натомість замахнулися підкорити собі південні береги Чорного моря, тобто Передню Азію, а не Єгипет (Африку), який від України-Руси знаходиться за тридев’ять земель. На жаль, волхви прибули до Рима запізно, очевидно, римляни вже вирушили в похід.\nЯк зазначає О. Іванченко, напис зроблено не пізніше 70 р. до н. е. Я ж думаю, що це було вже після перемоги над Митридатом V І (помер у 63 р. до н. е.), коли Крас збирався завойовувати Парфію. Найвірогідніше, саме про це йдеться у розповіді Плутарха “Нікій і Красс” (16), де народний трибун Атей всіляко намагався перешкодити походу, “вважаючи неприпустимим, аби будь-хто йшов війною на тих, що не вчинили римлянам ніякої кривди, до того ж зв’язаних Римом мирним договором”.\nДо речі, О. Іванченко, який працював у московських спецхранах, у згадуваній книзі також цитує поему Славомисла (ХІ ст.) про Святослава Хороброго. Так от, тут князь називає римлян навіть не сусідами, а ріднею русів [ див. с. 391]. Як тут не нагадати, що за латино-російським словником римляни також називалися teucri (теукри-троянці). Тож не доводиться дивуватися роській мові в цитованому напису – римляни її прекрасно розуміли. Російський історик ХІХ ст. Єгор Классен у праці “Новые материалы для древнейшей итории Славян...” навіть стверджував, що руси стояли на чолі римлян і греків, як їхні прабатьки. Іранський письменник Х ст. Фахр ад-Дін Марваруді писав, що гілка “румійців” знаходиться поблизу русів і що хазари називають “румійців” русами.\nУ згадуваній поемі Славомисл також спростовував вигадку Вергілія, який написав поему про Енея як засновника Рима. Славомисл наголосив, що троянці з попелу Трої відродили Рим. А це треба розуміти так, що Рим було побудовано якщо не на місці Трої, то десь недалеко від неї. А ми довели, що Троя була на нашій землі. Стосовно ж Вергілієвої “Енеїди”, то, гадаю, всім відомо, що це штучне творення національного епосу римлян. Його зроблено на основі гомерівських “Одіссеї” та “Іліади”: 1-6 книги поеми відповідають “Одіссеї”, 7-12 – “Іліаді”. Жив Вергілій, якщо вірити римським тлумачам історії, у І ст. до н. е.\nОчевидно: якщо греки на світовій арені почали з’являтися за кілька десятків років після смерті Олександра Македонського, то римляни після повного розпаду Македонської держави антів, останнім царем якої був хтось із династії Антигонідів (антів Гонів). Її культуру римляни припишуть собі, а назву – антична – не посміють поміняти. Навіть “Словарь античности” в своїх додатках династії римських імператорів починає відлічувати лише з 27 року до н. е.\nДля більшої переконливості ще про деякі історичні невідповідності. Не зовсім вписується до Апеннінського півострова також війна царя Босфорського царства, що займало південно-східний Крим і Північний Кавказ ( див. карту с. 502 MITHRIDATIS REGIO ), із римлянами. Грецькому історикові Аппіану, який описав Митридатові війни через двісті років по тому, не можна довіряти. Греки (візантійці) на той час якраз “підганяли” світову історію під себе. Не міг Митридат Євпатор здійснювати походи аж до Апеннін й при цьому розраховувати на допомогу вірменського царя Тиграна ІІ. Очевидно, що бойові дії з римлянами точилися в Криму та на Тамані, звідки Митридатові до Вірменського царства було недалеко ходити. Не могли і римляни контролювати аж таку обсяжну територію – від Апеннін до Кавказу.\nТреба однозначно сказати, що центром тогочасного життя в Євразії був Босфор. За нього постійно сварилися і билися, бо хто володів Босфором, володів і виходами до найбагатших на той час хлібних, тваринницьких ринків та металургійних центрів, що знаходилися у Приазов’ї та Причорномор’ї. Отож не випадково на згадуваних і друкованих у нашій книжці картах Птоломея приблизно в межах сучасної Луганської області зазначено жертовник римського імператора Цезаря (Се sar і s are ). А той, хто добре знає географію і прочитає розповідь Плутарха про Суллу (нібито римського імператора), не безпідставно запідозрить, що його життя і діяльність насправді проходили десь тут, в Україні. Чи не зроблено з ними того самого, що зробили фальсифікатори і з Красом?\nЯк міг появитися жертовник Цезару на нашій землі? Спробуємо з’ясувати. Обман починається вже з імені. Цезар – насправді це титул: “це сар” – цар. Гай – це давньоукраїнське ім’я, Юлій – найвірогідніше, Юрій, Орій або Олій. Далі більше. Цезар мав титул імПЕРатора та Отця вітчизни – з Влескниги натомість знаємо, що вожді укрів-русів теж мали титули Перуня і Отця. А ось гучні перемоги Цезаря: у 58-51 рр. до н. е. він захопив усю Галію – це, нібито, сучасні Франція, Західна Швейцарія і Бельгія , 6 числа восьмого місяця 48 року при Тапсі він вже розбив “помпеянців, що зібралися в Африці”. Не минає й року, як Цезар перемагає військо босфорського царя Фарнака. Виникає запитання: невже він володів військами швидкого реагування та антонівськими “Русланами”, що міг за три роки перекинути свої війська із західної Європи в Африку, а через рік з Африки до Босфору? Навіть якби він і мав їх, потрібні ще й величезні ресурси на утримання й переміщення військ. Таке не до снаги й сучасним арміям. Окрім того, раніше загарбані народи не проґавили б нагоди, коли він відбув до Африки, прибрати Рим до своїх рук.\nОтже, Цезареві походеньки по європах, африках та азіях – це казочка про солом’яного бичка. Насправді його історія набагато правдивішою виглядає в такому ракурсі. Юлій Гай Цезар був царем якщо не у всій Антії, то в якісь її частині. Здобував він свою славу не в Іллірику та Галлії (район Адріатики і Атлантики), а в Ілірії (сучасні Миколаївська, Одеська області та Молдова) і в Гілеї (за Геродотом, правобережна Україна). Потім він прибрав до рук Босфорське царство (Керченський півострів) і через рік зовсім поруч при Тапсі (нині Туапсе) переміг “африканців”, тобто тих, кого там називали єгиптянами ( див. с. 272). Всі події відбувалися в межах щонайбільше тисяча кілометрів на одному материку, а не в кілька тисяч на кількох материках.\nТе, що Цезар спустошував капища і храми, повні багатих пожертв, і грабував міста саме української Галії-Галичини, “від чого у нього з’явилося стільки золота, що він розпродував його по Італії і провінціях на вагу” [120, І 54], свідчить факт, що на той час у темній “французькій” Галлії не було що грабувати, бо її просто ще не існувало. Натомість в агатирсів (вони ж – гали-гілейці), які мешкали в районі Поділля-Карпати, за свідченням Геродота, було чимало золота. Автор Цезарового життєпису Світоній (ім’я походить від українського світло) пише, що, окрім Галії, Цезар володів ще й Косматою Галією. А такої у Франції теж не було, натомість в Україні є донині – це регіон сучасних міста Косів та села Космач.\nЗгадується Космата Галія і в розповіді про третього цезаря Тиберія [120, ІІІ 9], якою він управляв майже рік. А коли в Поленції (чи не те саме Поле, яке згадується на Ольвійському пам’ятнику – див. с. 63) “біднота підняла бунт, він послав проти неї дві когорти – одну з Риму, а іншу з Коттієвого царства” [120, ІІІ 37]. Однак ви ніде не знайдете тлумачень, що це за Коттієве царство і де воно знаходилося, бо ніхто не хоче, щоб світу стало відомо, що це Скитське царство, яке разом із Кримом і видавали за імперію.\nЦікаві зауваги про Галію та галів можна знайти в розповіді про іншого римського цезаря Нерона. Наприклад, саме гали на чолі з Гай Юлієм Віндексом поклали край правлінню цього самодура. Коли в столиці довідалися, що Галія піднялася проти Нерона, на маківку однієї з його статуй було причеплено хохол із написом нібито грецькою мовою: “Оце спражнє змагання. Тепер начувайся!” [120, V І 40, 45]. Це однозначно вказує на те, що гальські воїни носили “хохолки” (козацькі оселедці), і якщо їм вже допекли, то буде непереливки (до речі, в примітці щодо цього факту в російському виданні книги “Жизнь двенадцати цезарей” зазначено, що “хохол на макушке обычно носили атлеты”). На колонах також писали, що Нерон, який любив співати, своїм співом розбудив гальського півня. І тут варто пригадати Бушівський рельєф (с. 30), який знаходився в межах тогочасної Галії-Галичини. Не виключено, що зображений на ньому півень спочатку був символом наших галійців, а нині – французів.\nНе один раз у Світонієвих розповідях про римських цезарів поруч із Римом згадується Арменія і Британія, які від нинішнього Рима знаходяться доволі далеко та ще й у різних кінцях світу. Проте від кримського Рима зовсім поруч – Бритією, або Фрігеєю, називалася територія за Доном та на Кубані, звідти й до Арменії рукою подати. Поблизу були ще Ахея, Кілікія, Каппадокія, про які також йдеться у праці Світонія…\nОчевидно, що насправді т. зв. Римська імперія, як свідчать топоніміка та багато знахідок на нашій землі, зокрема римських монет, займала територію історичного українського краю – від Північного Кавказу, Тамані і Криму аж до Вісли. Його мешканці називалися як у Велесовій Книзі – окра-венцями, що підтверджують назва римлян теукри та ім’я галицького воєводи венеда Віндекса, насправді це ім’я писалося ВЕНДХ, де Х (кс) позначало царську особу. У Велесовій Книзі, між іншим, згадується “молодший Вендеслав”, який підняв на Русі повстання проти готів. Звісно, окри та венці говорили спорідненими говірками, а латиною, яку російський історик В. Татіщев називав “фєнєй” ідеологів Ватикану, користувалася розбещена верхівка, що у такий спосіб намагалася відрізнитися від народу і вивищитися над ним.\nНа початку нашої доби, як і пророкували руські волхви, північні орди потіснили цих римлян спочатку з Кубані, Тамані та Криму на південь України та Дунай, а згодом і звідти аж на Апенніни. Звісно, римляни забрали з собою всі свої (і не лише свої) головні цінності та святині, серед яких були і багаті бібліотеки. Перекочувала на Захід і книга Світонія, що розповідала про всіх дванадцятьох цезарів Риму. Як зазначають видавці російськомовного видання за 1993 рік, вона “була дуже популярною в середні віки, пережила “темні віки” варварських набігів і знаходилася у розпорядженні придворної “академії” Карла Великого. За цим рукописом знайомився із Світонієм Ейнхард, коли близько 818 р. писав “Життя Карла Великого”, старанно наслідуючи світоніївські біографічні схеми. Потім цей рукопис зберігався у знаменитому абатстві св. Боніфація у Фульді, і з неї робились списки. Зберігся цікавий лист, написаний у 844 р. відомим любителем і збирачем класиків Серватом Лупом – абатом Фер’є, до Маркварда, абата Прюми, де він просить роздобути для нього із Фульди рукопис Світонія для переписування і прислати “з надійним посильним”. Ні Фульдський рукопис, ні перші списки з нього до нас не дійшли; однак уже в цьому тексті, очевидно, зникло ділення на 8 книг й було втрачено початок твору, відоме ще Іоанну Лідійцю в VI ст. … Першими друкованими виданнями Світонія вважаються два римських видання 1470 р. і венеційське 1471 р. В їх основі – пізніші, недосконалі рукописи; текст їх передруковувався із видання у видання понад сто років, обростаючи кон’юктурами і коментарями талановитих редакторів .\nЗверніть увагу на виділене нами. Ось коли і з чиєї подачі наша Гілея/Галичина стала французькою Галією – лише у ІХ ст. н. е., коли Карл Великий почав творити велику Францію. А. Вельтман у книзі “Аттила. Русь І V - V веков” (Москва, 1858) стверджував: “готи складали і двір, і дружину Карла”, “не знаємо, чи був би Карл великим без скитів та готів”, “Карлу Великому готська мова була рідною”. Тобто очевидно, що і сам Карл був готом, а готи, як відомо, прийшли з території України. Натомість римську прив’язку до Франції робили “талановиті редактори” та друкарі з Рима і Венеції. Справжнього Світонія було знищено. Недарма у ХІІІ-Х V ІІ ст. в Європі лютувала католицька інквізиція – вона “творила” свою історію, знищуючи все, що могло нагадувати правдиве минуле. Оті карти, що ми їх друкуємо, за рідкісним винятком теж уже підлаштовані і підредаговані під грецько-римське трактування історії.\nОднак дещо недогледіли всесвітні крутії та лихварі. Від Плутарха довідуємося конкретно, хто такі були гали. За його свідченнями, Гераклід Понтійський називав їх гіпербореями [113, І 263], а за Геродотом гіпербореї – це скити. Йшли вони з Ріпейських (Гіперських) гір – одні до берегів Північного (Азовського) моря, інші поселилися в країні між Піренеями та Альпами [113, І 256]. Тобто, наголошуємо ще раз: гали – це ті самі гілейці, олейці, алазони, скити, а нині українці.\nФальсифікації видно також на прикладі монет. На одній із них, нібито, зображений римський володар Гай Юлій Цезар. Проте тут вказано лише титул РЕ R Р ETVO CAESAR , який видають за ім’я, хоча воно перекладається як “вічний, пожиттєвий цезар”. Натомість з іншого боку є ім’я “П. Сепулліус” ( P . SEPVLLIVS ), яке нібито належить магістрату, що відав чеканкою грошей. Але магістратами, як свідчить той самий Світоній, були раби Цезаря. Чи міг всемогутній володар, яким нібито був Гай Юлій, дозволити, щоб на монеті із зображенням його профілю поміщалося ім’я підданого?\nАле найбільше вражає те, що на монеті відсутня назва Риму. На ольвійських монетах писали – “ОЛ”, на херсонеських – “ХЕР”, на пантійських (босфорських) – “ПАНТІ”. А тут немає RIM , а є GER . Чому ми маємо вірити, що ця монета належить римляну Гаю Юлію Цезару, який нібито жив у першій половині І ст. до н е.? По чому це видно? З огляду на складові SEPVLLIVS (СЕП ЮЛІУС), монета скоріше б мала належати СЕПтимію Сєвєру, який, якщо вірити римській науці, правив Римом 193-211 р. н. е.\nТака сама картина і з Августом, першим імператором Риму (нібито 27 р. до н. е. – 14 р. н. е.). Зміст написів на його монеті просто вражає. Маємо на аверсі: CAESAR AVGVSTVS DIVI F . PATER PATRIAE і на реверсі: PONTIF . MAXIM . Перекладаємо на аверсі “Цезар Август Див патар патріїв” і на згадку приходить Велесова Книга, д. 30: “Ще-бо зберігаємо патаре Дия, оскільки той особливим є і стоїть напроти Матері”. Див-Дий це найдавніший Бог-охоронець, небесний батько, чоловічий початок Всесвіту: “Ще шануємо Батька Дия, оскільки той особливим є і стоїть навпроти Матері. Був він із приходом до Крони” [54, д. 30]. Грецький аналог йому – Зевс, римський – Юпітер. Отже, на римській монеті – давньоукраїнський “Див батько над батьками” (патар патріїв)? А де ж римський Юпітер? “Патер” бачимо, а Юпітера ні. Не бачимо також Рима...\nНапис на реверсі розкриває всю брехливу суть римської історії. MAXIM PONTIF ., звісно, римляни перекладуть як “великий понтіфік”, що, за їх тлумаченням, означає “титул голови католицької церкви. Серед понтифіків відігравав головну роль Великий Понтифік” (хоча на час Августа католицької церкви ще не мало бути). Тому тут насправді йдеться про державу “Велика Понтія” із центром у Криму.\nУривок з книги «Великий код України-Русі»


Вільнюс вводить туристичний податок — The Village Україна\nВіра Стадник, 27 червня 2018 в 09:37\nУ Вільнюсі з 1 липня 2018 року запроваджують туристичний збір, пише Vilnius-Tourism.\nЗазначається, що з гостей міста стягуватимуть 1 євро з особи за ніч у готелі або в іншому туристичному об’єкті розміщення. Це відбуватиметься під час оплати номера готелю, у чеку податок зазначатимуть окремо.\nЗбіг не стягуватимуть із неповнолітніх (за умови навчання у школі), з людей з інвалідністю і тих, хто приїхав на лікування за кошти держави. Також податок не сплачуватимуть особи, які орендували житло на термін від місяця.\nЗавдяки податку місто хоче розвивати міжнародний маркетинг у сфері туризму, збільшувати туристичні потоки та експорт послуг.\nЗазначається, що напередодні такий податок уже ввели у деяких містах Німеччини, Італії, Іспанії, Нідерландів та Франції.\nОбкладинка: Soares da Silva/wikimedia


Ліки від COVID-19 можуть і не з’явитися, — ВООЗ | BLOGNEWS — мнения и события\nМенш ніж 10% населення планети інфіковано коронавірусом нового типу станом на початок серпня. Про це повідомила глава підрозділу Всесвітньої організації охорони здоров'я із нових хвороб і зоонози Марія Ван Керхе на брифінгу. За її словами, більшіст...\nЗа минулу добу в Україні зафіксовано антирекорд щодо госпіталізованих хворих на COVID-19 – 711 людей. Всього за добу зафіксували 3497 випадків захворювання, з них 288 дітей та 140 медичних працівників. Про це заявив на брифінгу міністр охорони здоров...\nЧисельність населення України на 1 червня склала понад 41 785 тисяч осіб. У період з січня по травень воно скоротилося більш як на 100 тисяч осіб. Про це свідчать дані Державної служби статистики України. Згідно з даними, чисельність населення в Ук...


Естетика яких епох базувалася на принципах гуманiзму ?\nЕстетика яких епох базувалася на принципах гуманiзму ?\n1.епохи Давньої Греції 4.епохи середньовiччя\n2.епохи Візантії 5.епохи Ренесансу\n3.епохи Київської Русі 6.епохи Відродження\n1.сильна, натхненна пристрасть\n3.особливий стиль мови.\n4.розумний порив, необхідність визначної поведінки.\n7. Визначте напрями архітектури:\n1. Вкажiть, що вам вiдомо про пам’ятники архiтектури, скульптури і живопису епохи Вiдродження.\n2. Охарактеризуйте засоби виразностi композицiї.\n3. Визначте iсторичний перiод та стиль про який йдеться :\n—це стиль iмперiї Наполеону. Вiн вiдрiзнявся лаконiчнiстю, монументальнiстю, контрастом рельєфних деталей, колон на фонi стiни, використанням давньоєгипетської та пiзньоантичної архітектури. Стіни в будинках затягувалися тканиною з вертикальним малюнком або покривалися розписом, орнаментом з елементами римського декору, грифонами, вінками, гербами, зірками з золотої і срібної парчі на алому, малиновому, синьому або зеленому фоні. Вiдомий iсторичний пам’ятник— Арка Карусель в Парижi.\nВ яку епоху починається розмежування естетики на 2 частини ?\n1.в епоху Давньої Греції 4.в епоху середньовiччя\n2.в епоху Візантії 5.в епоху Ренесанс\n3.в Епоху Київської Русі 6.в епоху Відродження\n7.в епоху класицизму\n2. З ім'ям якого хореографа пов'язані „Російські сезони”, які проводилися в Парижі ?\n1. Новерр. 3.С.Лефар.\n2. Петіна. 4. Лієпа\nЩо означає капітель?\n3.верхня частина колони\nДля якої культури характерний жіночий одяг —калазирис?\n1.Стародавнiй Єгипет 4. Стародавнiй Рим\n2.Стародавня Грецiя 5. Вавiлон\n3.Месопотамiя 6. Готика\n5.Оберіть визначення формальної композиції:\n1. –це все, що розробляється митцем і має виразність, змістовність, образність\n2.- це витвір, який емоційно впливає на глядача і утворюється за допомогою простих геометричних форм, декоративних елементів, кольору\n3.- це розробка проекту та будівництво об'єкту архітектури, який є диним за зовнішнім і внутрішнім змістом\n6. Категорії етики –\n1. – це фундаментальні поняття, які пов'язані з проявом моральної волі, коли обираєш між рівними цінностями\n2. – фундаментальні поняття, які виражають специфіку моралі\n3. – це фундаментальні поняття, в яких відображена історія пізнання людством світу за законами краси\n7. Визначте пам’ятки архітектури:\nА. готичного стилю —\nБ. сучасного стилю —\n1. Проаналiзуйте особливостi архiтектурного стилю Київської Русi. Згадайте вiдомi вам пам’ятники.\n2. Вкажiть основну технологiю освiтлення пiдприємств сфери обслуговування в туризмі\n3. Визначте, в чому полягає рiзноманiтнiсть i єднiсть народної художньої вишивки України.\n1.Сократ у своїх роздумах про естетичнi категорiї надавав найважливiшого значення:\n1. мистецтву, яке впливає на формування морального свiту людини;\n2. космосу, як носiю гармонiї, порядку, довершеностi;\n3. моралi, яка є запорукою справедливостi, чесностi, добропорядностi.\n2. Визначте поняття моральність\n1. – це ступінь виконанна усвідомлених людиною норм поведінки в реальному житті\n2. - це усвідомлені людиною норми і правила поведінки\n3.Оберіть визначення архітектурної композиції:\n1. –це все, що розробляється митцем і має виразність, змістовність, образність.\n2.- це витвір, який емоційно впливає на глядача і утворюється за допомогою простих геометричних форм, декоративних елементів, кольору.\n3.- це розробка проекту та будівництво об'єкту архітектури, який є диним за зовнішнім і внутрішнім змістом.\nВ яку епоху спостерігався розквіт мистецької діяльності трубадурів і менестрелів?\n1.Стародавня Греція 4.Епоха відродження\n2.Стародавній Рим 5. Епоха класицизму\n3.Епоха середньовіччя 6.Сучасний період\n5. Визначте основні роди скульптури :\n1. колоподібна; 4. рельєфна\n2. мініатюра; 5. об'ємних споруд\n3. ландшафтна; 6. героїчна\nЩо означає архітектурний ордер?\n1. Визначний порядок утворення колони .\n2.Визначний порядок утворення арки\nЩо означають хроматичнi кольори?\n1.—це нейтральнi кольори;\n2.—це всi кольровi родини;\n3.—це кольоровi кольори.\n1. Визначте, що вам вiдомо про архiтектурний стиль модерн та його напрямки у мистецтвi.\n2. Визначте складові професійної етики і психології, якими повинен керуватись в своїй роботі фахівець з туризму.\n3. На вашу думку про який архітектурний стиль йдетьсяі коли він започаткований: з’явилися нові матеріали —чавун, сталь; новi методи, полегшали будiвництво; вперше метал поєднують iз склом —ажурна архітектура; виникають критi ринки, вокзали, універмаги з металевими перекриттями у виглядi склепіння, виставочнi споруди, такi, як Кристал‑палас (сталь + скло) в Лондонi. Пам’ятником архітектури стала 300‑метрова Ейфелева вежа, яка була зведена для Всесвітньої промислової виставки в Парижi. Вiдомi архітектори: Пекстон, Ейфель.\n1. Оберiть фiлософiв Київської Русі:\nКант, Нестор Лiтописець, Фiхте, Пiфагор, Гегель, Шеллiнг, Баумгартен, Сократ, Платон, Григорiй Нисський, ,Аристотель, Iоан Златоуст, Алкмеон, Емпедокл, Теофраст,\nВизначте поняття мораль\nЯкi фактори впливають на розвиток естетичного почуття?\n2.інтелект 4.система художнього виховання\n5.суспiльство i мораль\n4. Дайте визначення стилю:\n1.—змiни форм предметного середовища;\n2.—стiйкi ознаки предметного середовища;\n3.—еволюцiя форм предметного середовища, що вiдбувається в умовах визначної iсторичної епохи;\n4.—система образно-виразних засобiв, що виникає в результатi духовних iнтересiв i потреб суспiльства.\nЩо означає героїчний вчинок?\nВизначте найвищі цінності людства\n1. Час життя, непоправний ресурс\n2. Істина, добро і краса\nВизначте групи категорій етики\n1. Категорії моральної свідомості, моральних відносин, моральної практики\n2. Добро і Зло\n3. Істина, добро , краса\n1. Визначте роди, жанри i область застосування скульптурного мистецтва. Що вам вiдомо про скульптуру Стародавньої Грецiї?\nВкажiть прийоми побудови орнаменту. Яке значення має орнаментика у сьогоденнi?\n3.Утворiть віртуальний ресторан морської тематики.. Вкажiть елементи фасаду, кольори, освiтлення та декоративнi елементи iнтер’єру, одяг офiциантiв, меню, музику.\nОберiть джерело Пiднесеного\n1.Добро, Краса, матеріальне благополуччя\n2.Благородство душi, любов до вічних iстин\n3.Добро, Краса, Істина\n4.Гармонiйне, Прекрасне, Моральне.\nВ яку епоху набула розвитку архітектура готичного стилю ?\n7.в епоху классицизму\n3. Впишiть пропущене:\nЛюдина, що володiє ____________________—яскрава особистість.\nЯка культура прославляла вільну прекрасну людину ?\nЯкi види комерцiйного дизайну вам вiдомi?\nВизначте властивості моралі\n2.Нормативність 5. Вихавання\n7. У 90-тi роки ХIХ ст.в архiтектурi розпочали використовувати новi матерiали-бетон, сталь, керамiку. Визначте, для якого стилю характерна ця подiя:\n1.Вiзантiйський 5. Ренесанс\n2.Романський 6. Барокко\n3.Готичний 7. Рококо\n1. Дайте характеристику властивостям моралі та типам моральних норм.\n2. Визначте, що вам вiдомо про скульптурне мистецтво та визначнi пам’ятники України XYIII-- - XIX ст\n3 Визначте , що означає термiн флористика, напрямки дiяльностi, об’єкти флор-декора та його значення для пiдприємств сфери обслуговування населення.\n1.Визначте країну та період творчості відомого митця Мікеланджело Буонарроті:\n1. Стародавня Греція ; а) 395-400 роки н.е.\n2. Стародавній Рим ; б) YIII ст.. до н.е –Y ст.н.е.\n3. Візантія; в) ХII –XYI ст..н.е.\n4.Франція; г) YIII – II ст..до н.е.\n5. Італія; д) ХIY ст..н.е.


Валерій СЕРЕДА: "Хоча показники у правоохоронній системі покращуються, ще є випадки порушень і злочинів серед поліцейських..." - Газета №16 (№1118) (28/04/2017) - Архів за 2017 рік - Каталог статей - Редакція газети "Вісник Розділля"\nВалерій СЕРЕДА: "Хоча показники у правоохоронній системі покращуються, ще є випадки порушень і злочинів серед поліцейських..."\nІз урочистого відкриття заново створеного Новороздільського відділення поліції, яке відбулося 20 квітня\nДо цієї події Новий Розділ йшов, вживаючи військову лексику, широким фронтом. І минулого четверга, коли відбулося рочисте відкриття заново створеного міського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУ НП у Львівській області, кожен із учасників успішного завершення ініціативи, розпочатої понад рік тому, відчував приємні емоції, оскільки в міру своїх сил і можливостей вніс вагому лепту. А це - і міський голова Андрій Мелешко, і депутати міської ради, і депутат Львівської обласної ради Галина Сич, яка на відкритті представляла також і народного депутата, голову Політичної партії УКРОП Тараса Батенка.\nЗвісно, на урочистому відкритті, яке розпочалося із освячення приміщення отцем УГКЦ Різдва Пресвятої Богородиці Василем Підгайним та представленням керівником сектору кадрового забезпечення Стрийського ВП старшим лейтенантом Стефанією Лотоцькою поважних гостей на чолі з начальником Головного управління Національної поліції у Львівській області генералом поліції ІІІ рангу Валерієм Середою, домінувала злободенна тема – як покращити правопорядок у місті, як викорінити недоліки і порушення у роботі окремих підрозділів поліції.\nПодаємо тези із промов.\nВалерій СЕРЕДА, генерал поліції ІІІ рангу, начальник Національної поліції у Львівській області.\nДякую, всечесний отче, за добрі слова, за посвячення приміщення. Бо й справді робота правоохоронців відповідальна і почесна, адже часто треба приймати оптимальне рішення, бо від цього залежить доля людей. І гасло медиків «Не нашкодь!» відноситься і до працівників поліції.\nСьогодні для міста Новий Розділ значна подія, тому що відкрито повноцінний підрозділ поліції із широкими повноваженнями. Колектив, хоча і укомплектовано, щоправда, не у повному обсязі, однак для того, щоб він працював злагоджено та ефективно, як механізм. – для цього ще потрібен певний час для того, щоб краще вивчити один одного, витворити позитивний мікроклімат. Впевнений, що так і буде. Адже це необхідна умова для ефективної роботи.\nБеззаперечно, що на даний час діяльність поліції знаходиться, так би мовити, під призмою оцінки громадян, під пильним оком громадськості, які не тільки надіються на допомогу правоохоронців у покращенні криміногенної ситуації, а й до певної міри контролюють нашу роботу. Бо, чого гріха таїти, упущень у минулому у правоохоронних органах чимало. Вони, на жаль, служили не так людям, а певним владним особам, партіям тощо. Безумовно, у правовій державі це неприпустимо, бо основне завдання поліції – служити людям, суспільству. І в першу чергу ви повинні пам’ятати, що є частиною цього суспільства, але із особливими повноваженнями.\nЗараз ситуація у правоохоронних органах стабілізувалася, зокрема, це стосується матеріального забезпечення. Колеги із стажем пам’ятають, як раніше було сутужно із паливно-мастильними матеріалами для нашого транспорту, також траплялося, що по декілька місяців правоохоронці не отримували зарплатню. Тож сьогодні з цим набагато краще. Однак, на жаль, у правоохоронній системі останнім часом відбулися і прикрі події. Почну із грудня 2016 року, коли мене призначили на посаду начальника Національної поліції у Львівській області. Докладніше вивчивши специфіку правоохоронної діяльності на Львівщині, стан криміногенної ситуації, із гіркотою мушу визнати, що у наших рядах, на жаль, і досі є, як кажуть, нечисті на руку працівники. Отож ініціював кампанію з викорінення цього явища з наших лав у області. Можу коротко поінформувати, які виявлено тенденції і факти. Мабуть, найганебніше проявили себе правоохоронці на Львівському залізничному вокзалі. По суті, вони стали бандою, яка грабувала громадян. Так, люди в погонах грабували тих, кого мали б захищати. І це здійснював весь підрозділ на чолі з керівником. За цей злочин 20 осіб отримають вироки. Інший випадок – працівники управління карного розшуку займалися рекетом. Четверо з них затримано, щоправда, троє відпущено під заставу.\nЩе двоє перебуває у розшуку, бо подалися, як кажуть кримінальники, «в біга». Або ще кричущий факт: якщо раніше, у 2000-х, несумлінні правоохоронці «кришували» збувачів наркотичних речовин, то тепер дійшло до того, що знайшлися офіцери поліції, які самі розвозили наркотики на так звані «точки» і їх реалізовували. І їх ми також затримали. І це гірка правда, яка спонукає будь-що очистити правоохоронні органи від ласих до наживи працівників.\nОстанній випадок – хабарництво. Майже курйозна ситуація: я представляю керівника Сихівського відділу поліції міста Львова в присутності особового складу (а ще перед тим з керівником служби внутрішньої безпеки спілкувалися про те, що є інформація про зловживання відділу громадської безпеки) і при нагоді підкреслюю, що володіємо даними щодо цього сигналу, зокрема, про те, що працівники відділу збирають з кожної торгової «точки» данину по 500 грн щомісяця, що вони провокують ці «точки» на продаж алкоголю в нічний час, а пізніше також обкладаєте їх поборами. При цьому наголошую: не подивуйтеся, якщо найближчим часом на когось надягнуть кайданки. І вже на наступний день, уявіть собі, коли здійснюю прийом громадян, отримую оперативну інформацію від керівника внутрішньої безпеки: хабарника із Сихівського відділу таки взяв. Ним виявився заступник начальника відділу з громадської безпеки, який «взяв» з кожної торгової «точки» по 500 грн. Скажіть, яка буде думка громадськості про правоохоронців, якщо такі ганебні приклади і надалі матимуть місце, якою буде наша репутація?! Звісно, негативною. Але навіть попри наведені факти і явища, які рішуче викорінюємо, криміногенна ситуація у області покращилася, правоохоронна робота стала якіснішою, кількість злочинів зменшилася, нехай не суттєво, на 15 відсотків, але зменшилася. А показник розкриття важких злочинів пішов вгору. Оновлене управління карного розшуку стало ефективнішим, затримані розбійні групи, ЗНОН дієвіше запрацював. Отже, працюємо у правильному напрямі, хоча досягнення даються важкою ціною: працівники не сплять ночами, ризикують життям, сповна виконуючи свій обов’язок. І боляче, що ще знаходяться у рядах правоохоронців типи, які дозволяють собі неприпустимі речі, частково вище описані. Тому результат тих, хто працює, уся їхня робота заслуговують високої оцінки, бо вони впливають на підвищення рівня довіри населення до правоохоронної системи загалом. Звичайно, як керівник Нацполіції у Львівській області, докладаю максимум зусиль, аби усунути наявні недоліки у діяльності правоохоронної системи.\nДекілька слів про себе. Наприкінці червня 2014 року у складі сформованого за моєю ініціативою добровольчого батальйону «Львів» багато часу провів на сході України, захищаючи державу від банд російських агресорів та місцевих сепаратистів. Там зрад не було, тому що зрада одного тягнула за собою смерть інших побратимів. Так, ми втрачали на Донбасі людей, але втрачали в боях, а не через зраду. І прибувши сюди, після горнила боїв з ворогами, після важких фронтових випробувань, було непросто увійти в ритм наявної ситуації у правоохоронних органах. Я з цим ніколи не змирюся, я буду з цим боротися. Я ніколи не дозволю, щоб у правоохоронній системі відбувалися якісь дії, які принижують звання і честь працівника поліції. Повірте, щодо цього ми отримуємо чимало інформації від звичайних пересічних громадян. Так, люди говорять, пишуть, повідомляють через соціальні мережі про зловживання правоохоронців. І там, де за сигналами громадян, ми виявляємо порушення, ми їх не приховуємо і не прикриваємо тих працівників поліції, хто їх скоїв чи допустив. Але і на рівні підрозділів поліції, як от вашого, ви також повинні долучитися до викорінення зловживань вашими колегами. Бо, повірте, якщо навіть одна людина допустить зловживання, то ця пляма ляже на усіх правоохоронців. Тим більше у Новому Роздолі, компактному місті, де усі живуть майже один у одного на очах. Якщо це відбудеться, то скільки часу доведеться відбілюватися, щоб нам повірили городяни.\nОтож, перше завдання для вас, працівників заново створеного Новороздільського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУ Національної полції у Львівській області, це сумлінно виконувати свої обов’язки. Також дуже важливо уважно спілкуватися з громадянами, всебічно з’ясувати ситуації, з приводу якої вони звертаються до правоохоронців. Поміж іншим зазначу, що з цього приводу були певні звернення мешканців і Нового Роздолу, і Миколаївського району. І в цьому відношенні слід покращити роботу. Бо, якщо відверто, є низка фактів, коли зверненнями громадян «оформляються» у фіксацію заяви та висновку дільничного – і більш нічого. І як після такого «реагування» до діяльності поліції ставитимуться люди? Звісно, недовірливо. Тому такий абиякий, «для галочки», підхід до заяв громадян неприпустимий. Треба йти людям назустріч. Тоді, наприклад, і городяни, міський голова однозначно сприятимуть правоохоронцям. Зокрема, і щодо надання матеріальної підтримки, в тому числі, паливно – мастильними матеріалами, і фінансуванням з міського бюджету встановлення відеокамер у зоні обслуговування міського відділення поліції. Це дуже важлива складова взаємовигідної співпраці правоохоронних органів і міської влади та громади. Додам, що як тільки очолив Нацполіцію у Львівській області, я однозначно підтримав створення у Новому Роздолі відділення поліції. Це, по суті, перший такий заново створений підрозділ у Львівській області за останній час. Звичайно, схиляю голову перед величезними зусиллями міського голови, депутатів міської. обласної та Верховної рад, які невтомно «штурмували» усі інстанції, від рішення яких залежало відкриття у місті підрозділу поліції з ширшими, ніж досі повноваженнями. Зараз, наскільки мені відомо, новороздільський приклад хочуть перейняти у Стебнику. Тому що і там криміногенна ситуація бажає бути кращою. Щодо Нового Роздолу, то зважаючи, що у міському відділенні поліції ще є вакансії, то очевидно, що вони повинні поповнитися місцевими правоохоронцями, відповідальними у важливості своєї місії. І було б добре, якби їх рекомендували громадські організації, орган місцевого самоврядування, тобто людей, яких новороздільці знають і поважають. Звичайно, їх ще треба буде перевірити, навчити і зробити з них справжніх поліцейських. До речі, матеріальне забезпечення зараз непогане, не те, як було раніше.\nНа цьому аспекті хочу завершити своє відверте побажання з нагоди урочистості Також дозвольте зачитати Наказ ГУ НП у Львівській області від 11 квітня 2017 №278 про покладення тимчасово виконуючого обов’язків начальника Новороздільського відділення поліції на підполковника Руслана ШНАЙДРУКА, який досі працював на посаді заступника начальника слідчого відділення Стрийського відділу поліції (7 квітня 1976 року народження, освіта вища – закінчив юридичний факультет ЛНУ ім. Івана Франка за спеціальністю «правознавство»). Додам, що формулювання «т.в.о.» означає тільки дотримання встановлення бюрократичної процедури, бо насправді Руслан Романович вступив у права керівника міського відділення поліції. Звісно, це, мабуть, не довічне призначення, тож кар’єрний ріст для пана Руслана відкритий, тому у Новому Роздолі він повинен сповна себе проявити і як керівник, і як перспективний офіцер для подальшої реалізації свого потенціалу.\nХристос Воскрес! Сьогодні в нашому місті відбувається, без перебільшення, неординарна подія – відкриття відділення поліції. До цього знаменного дня ми йшли півтора року, зверталися у різні інстанції, у різні структури, виважено і точно акцентували аргументи на користь відновлення у Новому Роздолі з непростою криміногенною ситуацією правоохоронного підрозділу із дислокацією у місті, із належним штатом та матеріальною базою. Відрадно, що знаходили розуміння і депутатського корпусу ради та депутатів вищих рівнів, і колегії нацполіції та прокуратури. Бо необхідність підрозділу поліції у місті диктувалася переконливими чинниками: це і певна віддаленість від райцентру та Стрийського відділу НП, і близькість до міста декількох сіл із загальним населенням 40 тисяч (при 100-тисячному населенні усього Миколаївського району), і ростом злочинності. Отож спільні зусилля в кінцевому підсумку дали позитивний результат – від сьогодні у місті заново створено відділення поліції. Хочу наголосити, мешканці Нового Роздолу покладають на працівників новоствореного підрозділу дуже великі надії, розраховують на те, що вони зуміють покращити криміногенну ситуацію. Користуючись нагодою, хочу ще раз подякувати усім, хто долучився до прийняття на рівні Кабміну важливого для новороздільців та мешканців навколишніх сіл рішення. Також надіюся, що невдовзі штатний розпис буде укомплектований згідно із передбаченими нормами. Можу запевнити правоохоронців, що міська влада завжди готова підставити плече і сприяти у вирішенні тих чи інших питань. А зараз хочу озвучити те, що на попередній ХУІ –й сесії міської ради депутатами було підтримано Програму впровадження системи відеоспостереження для охорони публічного порядку і профілактики злочинності у м. Новий Розділ, сподіваюся, що найближчим часом для її реалізації будуть виділені необхідні кошти, щоб встановити хоча б для початку декілька відеокамер на роздоріжжях. Це, безумовно, матиме позивний ефект, дисциплінуватиме певну категорію мешканців, сприятиме у сенсі розкриття злочинів.\nВолодимир КУПЕЦЬКИЙ, керівник Золочівської місцевої прокуратури\nОчоливши наприкінці 2015 року Золочівську місцеву прокуратуру, яка обслуговує і Миколаївський район та місто Новий Розділ, виокремив три першочергові завдання, які повинні спільно вирішити з місцевими органами самоврядування та підрозділами поліції: 1) це створення у Новому Роздолі відділення поліції. Звичайно, ми особисто звернень з приводу цього не писали, але всіляко підтримували та сприяли; 2) необхідність встановлення у Новому Роздолі системи відеоспостереження; 3) вирішення питання так би мовити «кадрового голоду» у прокуратурі та поліції. Сьогодні можу констатувати, що загалом вони виконані. Утім, спочивати не доводиться, оскільки у всіх нас ще чимало роботи із очищення суспільства від такого явища як злочинність, корупція у всіх проявах. Тому як керівник місцевої прокуратури обіцяю подальшу готовність до тісної співпраці і дієвого нагляду за вашою діяльністю. Отож маємо працювати спільно, щоб мешканці міста відчули позитивні зрушення у роботі правоохоронців, адже 40 відсотків скоєних у районі злочинів з початку 2017 року припадає на Новий Розділ. Якщо взяти 2016-й рік, то із 5 вбивств, скоєних у районі, 3 – припало на Новий Розділ. Тому попереду непочатий край роботи для правоохоронців.\nРуслан ШНАЙДРУК, т.в.о. начальника Новороздільського відділення поліції, підполковник.\nВпевнений, що із створенням Новороздільського відділення поліції мешканці міста покладають на правоохоронців чималі надії стосовно покращення криміногенної ситуації, публічної безпеки, охорони майна громадян тощо. Відповідно і підвищені вимоги щодо нашої діяльності має і начальник Нацполіції області. Це зобов’язує до виправдання високого довір’я, а відтак – до повної віддачі у виконанні своїх обов’язків. Місто Новий Розділ і села, які входять в зону обслуговування міського відділення поліції, має ряд проблем, які необхідно вирішити. Це крадіжки майна, незаконний обіг наркотичних засобів, інші злочини. Хочу запевнити, що працівники міського відділення поліції готові до виконання покладених завдань і виконання своїх службових обов’язків.


Як використовувати стару еко сумку? Методи застосування текстильної сумки вдома\nВже понад 20 років «Текстиль-Контакт» є лідером продажів на вітчизняному ринку, а його асортимент регулярно поповнюється новинками. Йдучи в ногу з часом, «Текстиль-Контакт» запустив виробництво екологічних сумок з текстилю, які успішно замінюють поліетиленові і паперові пакети. Виготовляються і еко сумки від «Текстиль-Контакт» з екологічно чистих матеріалів: натуральних бавовни і льону поліестеру з додаванням натуральних волокон […]\nЯк потрібно прати еко сумку – в ручну або в пральній машинці?\nОпубліковано 13.06.2019 13.06.2019 від Стас Щербак\n«Текстиль-Контакт» – найбільша національна компанія оптової і роздрібної торгівлі, асортимент якої представлений широким розмаїттям тканин, хутра, шкіри, а також готових виробів. Серед готових виробів особливе місце займають еко сумки з текстилю, адже кожен хто турбується про долю планети – вибирає еко сумку, а не поліетиленову упаковку. Еко сумки від «Текстиль-Контакт» виготовляються з екологічно чистих матеріалів […]\nЕко сумки це “зелений спосіб життя” або короткочасний тренд?\n«Текстиль-Контакт» – найбільша промислова компанія, яка володіє фабриками і комбінатами по всій території України. Компанія була заснована понад двадцять років тому, а завдяки наполегливій праці та постійному розвитку, «Текстиль-Контакт» отримав заслужене визнання. У всьому світі йде боротьба за збереження екології, здійснюється перехід на використання екологічно чистих матеріалів. «Текстиль-Контакт» також є прихильником руху проти забруднення навколишнього […]


Зі Святом | Письменники України\n2021-02-14 08:16:59 NAtiKO\nЛюбі читачи, письменники і ті хто просто завітав на цей сайт)))\nБажяю кожному отримати кохання, яке описується в романах. Адже інколи ці історії такі палкі, такі болючи і в той же час непередбачуванні і божевільні. Наприкрість, в житті не часто можна щось подібне зустріти і так, щоб на все життя. Через це, напевно, і почали писати любовні романи. Сперечатися не буду, в житті теж є палкі нестримні почуття, які паморочать голову, але вони з часом минають у більшості з нас. Тож, бажаю усім справжніх почуттів, які змушують тремтіти і затамовувати подих. Найщиріших почуттів і нестримного кохання!\nОригінал статті на Букнет: Зі Святом


Розкрийте особливості середньовічної китайської поезії (на прикладі вивчених творів Лі Бо і Ду Фу) - журнал для школярів Fable.in.ua\nГоловна ⇒ 📕Шкільні твори ⇒ Розкрийте особливості середньовічної китайської поезії (на прикладі вивчених творів Лі Бо і Ду Фу)\nРозкрийте особливості середньовічної китайської поезії (на прикладі вивчених творів Лі Бо і Ду Фу)\nКитайський поет Лі Бо та його послідовник Ду Фу створили поезії, які вважаються вершиною світовою лірики. Вони дуже лаконічні, та водночас виразні, проникливі, вишукані.\nПровідні мотиви лірики Лі Бо – елегічні. Це легкий сум, філософські роздуми ліричного героя, поєднані зі спогляданням прекрасної природи, глибокого проникнення в атмосферу навколишнього світу.\nОсобливості поезій Лі Бо “Вхожу в річку”, “Печаль на яшмових сходах”, “Пісня про схід і захід сонця” полягають у тому, що у віршах немає граматичних узгоджень\nрядків, немає переносів. Використовується прийом психологічного паралелізму: описи природи чергуються з описами внутрішнього світу ліричного героя, його самозаглибленим розмірковуванням.\nТема вірша “Входжу в річку” Лі Бо – нерозривність душевного світу людини з природою. Це розповідь про красу, яку він тонко відчуває на узбережжі: грає осіння вода, громадяться шовкові хмари, бадьорить свіжість лілій… Всю цю красу він хотів би подарувати одній людині, але її немає поруч, і мабуть, вже не буде ніколи. Мотиви розлуки, душевного щему, дисгармонії людського життя переплітаюься з мотивами природної гармонії.\nпоезії Ду Фу аналогічні з тими, що вказані для Лі Бо. Його вірш “При місяці згадую брата” змальовує дивний та небезпечний світ. Поет у чужому місті, де зо дня на день чекають заколоту. Предгрозова тиша стоїть у ньому. Тут поет проводить лінію психологічного паралелизму: тривога не тільки зовні, але й у нього в душі. Адже рідна людна далеко, і про неї нічого невідомо: “Я довго не маю листів, а послав їх без ліку,- Пожежі війни все палають вві сні й наяву”.\nАналіз вірша Ду Фу “Дикі гуси” можна проводити за тим же принципом паралелізму: птахи летять на північ, на батьківщину поета, а він лишається в чужому краї. Природа обертає своє вічне коло, а окрема самотня людина ніби випала з нього…\nЛірика Лі Бо та Ду Фу не містить у собі жодного зайвого рядка, жодного зайвого слова. Це довершена, “нефритово чиста” поезія, відшліфована, ніби діамант.\nПростежте особливості творчого доробку У. Уїтмена. Розкрийте вплив трансценденталізму на формування світогляду поета Простежте особливості творчого доробку У. Уїтмена. Розкрийте вплив трансценденталізму на формування світогляду поета. Провідні риси трансценденталізму: самозаглиблення та “довіра до себе”, духовна незалежність, божественність людського “я”, рівність людей, заперечення насильства над особистістю, пантеїстичне сприйняття життя, заперечення культу збагачення, віра в існування “наддуші”, частинки якої містилися в кожній людині. Трансценденталізм відіграв...\n“Карпатські Ромео і Джульєтта, або вічна тайна кохання у повісті “Тіні забутих предків”


Поліція затримала трьох грабіжників прямо на місці злочину\nП`ятниця, 29 травня, 19:28:12\n22.07.2016 07:38 — Агенцiя\nУвечері 20 липня до Чернігівського відділу поліції звернувся 50-річний житель обласного центру із заявою про те, що його пограбували прямо біля власного будинку.\nЗі слів потерпілого, невідомий завдав йому тілесних ушкоджень та відібрав мобільний телефон. На місце пригоди був спрямований наряд роти поліції особливого призначення, який опитав потерпілого і приступив до пошуків зловмисника. Підозрюваний був затриманий неподалік місця скоєння правопорушення, опору не чинив. Затриманим виявився 30-річний уродженець Ріпкинського району.\nЗа даним фактом відкрите кримінальне провадження згідно ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (грабіж), що передбачає позбавленням волі на строк від чотирьох до шести років. Підозрюваний в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України затриманий до ізолятора тимчасового тримання. Триває досудове розслідування.\nПриблизно в цей самий час в Ніжині на залізничному вокзалі двоє зловмисників із застосуванням насильства відібрали мобільний телефон та пакет з особистими речами у 49-річного жителя Ніжинського району. Потерпілий одразу звернувся до Ніжинського відділу поліції та надав детальні прикмети нападників.\nНа місце пригоди виїхали слідчо-оперативна група та кримінальна поліція Ніжинського відділу поліції. В ході відпрацювання вокзалу та прилеглої території правоохоронці виявили двох осіб, схожих за прикметами, яких потерпілий одразу упізнав, як своїх кривдників. Один з них вже встиг приміряти на себе відібраний у потерпілого одяг.\nЗатриманими виявилися раніше судимі мешканці Мени та одного з сіл Ніжинського району 1971 та 1961 років народження. Обоє відбували покарання за крадіжки. Перший лише місяць тому звільнився з місць позбавлення волі. Опитавши підозрюваних, правоохоронці встановили й місце знаходження решти речей, відібраних у потерпілого, які потім вилучили.\nЗа даним фактом відкрите кримінальне провадження за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров'я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений групою осіб) - карається позбавленням волі на строк від чотирьох до шести років.\nОбоє підозрюваних згідно статті 208 Кримінального процесуального кодексу України затримані та поміщені в ізолятор тимчасового тримання.


Що думають тернополяни про зовнішню рекламу на вулицях міста (ОПИТУВАННЯ) : 07:05:2017 - te.20minut.ua\nЩо думають тернополяни про зовнішню рекламу на вулицях міста (ОПИТУВАННЯ)\nВулиці Тернополя масово обклеюють різноманітними оголошеннями та рекламами. Таким чином люди популяризують свої товари чи послуги, а також повідомляють про події у місті. "Робота у Польщі", "Купуємо волосся", Зніму квартиру" та інші подібні написи розміщені на стовпах, фасадах будинків та зупинках. "20 хвилин" вирішила з`ясувати ставлення тернополян до зовнішньої реклами.\n- Я негативно ставлюся до зовнішньої реклами, коли її вже багато, - категорично відповідає студентка, Юлія Нагорна. - Не люблю засилля яскравих вивісок, що приховують за собою сам вигляд міста. Я за те, щоб реклами було в міру.\nТернополянка Мар`яна Слободян у більшій мірі тягнеться до думки, що зовнішня реклама є корисною.\n- Розумієте, тут два боки медалі, - пояснює 22-річна дівчина. - З одного боку, то дуже добре, бо люди мають змогу отримати корисну інформацію. Адже часто пропонують у таких рекламах роботу чи за кордоном, чи у місті. Також можна дізнатися про події у Тернополі. А з іншого боку, то трохи псує зовнішній вигляд міста. Проте у нас багато, що псує вигляд міста, а дворів особливо. Адже стіни не реставрують, під`їзди не відновлюють. Тому, гадаю, гірше від реклами не стане.\nВодій-таксист скаржиться на те, що яскрава реклама відволікає від кермування. А ось водій маршрутного таксі №15 каже, що реклама йому не заважає, мовляв, він дивиться на дорогу, а не на афіші.\n- Мені взагалі не подобається реклама, - категорично відповідає 54-річна Ніна Дольна. - Все, що рекламують, - суцільний непотріб. Адже хороший продукт чи послуга не потребує реклами.\n22-річний Сергій Орищак вважає зовнішню рекламу неестетичною.\n- Я переконаний, що вона псує зовнішню картинку міста, - каже хлопець. - Я водій, і якщо реклама якась дуже яскрава, то це, звісно, заважає мені.\nА як ви ставитесь до зовнішньої реклами? Потрібно у місті стільки афіш та банерів?\nАфіша Для обговорення\nТелефонуєте до ОВК - потрапляєте у звичайну квартиру Діти у тернопільському садку могли захворіти через воду. Завідувач каже, годі з них знущатися У Тернополі зникла 16-річна дівчина Трьох депутатів, яких виключили з "Батьківщини", можуть відкликати їхні виборці. Старт - невдовзі\nдуже Неподобається що здирають оголошення, зірвані вони дивляться набагато бірше чим наклеїні. Та і заважають людям жити, зривають рекламу,.. хтось старався, зробив послугу, ходив, розклеював, а хтось здирає тупо\nТелевізор цей сліплячий та кричащий заберіть з Збаразького кільця.


Російські паспорти на Донбасі: РНБО може зібратися після засідання Радбезу ООН - новини ZIK.UA\nНовини » Політика четвер, 25 квітня, 2019, 19:11 70 Читать эту новость на русском\nПро це заявив в інтерв’ю 5 каналу заступник секретаря РНБО Сергій Кривонос, передає Укрінформ.\n«По-перше, немає чіткої відповіді, що збирається (РНБО, – ред.) чи не збирається. Ми чекаємо засідання Ради нацбезпеки (Ради Безпеки ООН, – ред.), яке відбудеться о 22-ій за київським часом, і вже після проведення засідання і від тої реакції, яке світове суспільство покаже на цьому засіданні, я думаю, буде проведено засідання Ради національної безпеки й оборони України», – відповів Кривонос на запитання, чи збереться РНБО на засідання через указ Путіна про видачу паспортів у «Д/ЛНР».\n«Та паспортизація, про яку вони заявили для жителів окупованих областей, – це додатковий камінь, який буде розхитувати ситуацію, фундаменту стабільності України», – переконаний заступник секретаря РНБО.\nЯк повідомляв Укрінформ, у середу президент РФ Володимир Путін підписав указ «Про визначення з гуманітарною метою категорій осіб, які мають право звернутися із заявами про прийняття до громадянства Російської Федерації у спрощеному порядку».\nНа звернення України Рада Безпеки ООН сьогодні обговорить рішення Кремля про видачу російських паспортів в окупованих частинах Донецької та Луганської областей. Початок засідання о 22:00 год. за київським часом.


Кость Буревій: письменник, театрознавець і ...«терорист-білогвардієць» - 057.ua\nКость Буревій: письменник, театрознавець і ...«терорист-білогвардієць»\n12:25, 2 августа 2011 г.\nКость Степанович Буревій народився 2 серпня 1888 року в селі Великі Меженки на Вороніжчині в українській родині. Батько Костя — Степан — мав багато дітей і мало землі. Тому Кость зміг закінчити тільки сільську чотирирічку, яка була російськомовною (втім, інших не було).\nПодальшу освіту здобував самотужки, переважно в тюрмі та на каторзі. Незважаючи на специфічність здобуття освіти, Кость став дописувачем нелегальних російських есерівських газет вже в 15-літньому віці (Вороніж був визнаним центром есерівського руху, натомість інформації про діяльність українських політичних організацій на південну Вороніжчину майже не надходило). Тоді ж відчув на собі важку руку російського царату – есерів переслідували найбільше за їхню терористичну діяльність. Всі гучні вбивства царських сановників, включаючи дядька самого царя Великого князя Сергія були справою рук есерів.\nПід час першого заслання за революційну діяльність товариші Буревія по неволі (переважно студенти), що були в захопленні від таланту простого сільського парубка, допомогли йому підготуватися до гімназійного іспиту на атестат зрілості. Тоді ж він вивчив польську і французьку мови. Увесь час, що провів у місцях позбавлення волі, багато читав. Після другого заслання вчився на Вищих комерційних курсах у Петербурзі.\nБуревій був активним діячем обох революцій — 1905 і 1917 років. 1905 р. вперше заарештований за звинуваченням в участі в аграрних заворушеннях. Арешт наблизив Костя до підпілля й до участі в замаху на воронізького генерал-губернатора. 1907 року Кость стає членом Острогозького повітового комітету ПСР.\n1911 року вдруге заарештований Буревій сидить на лаві підсудних серед 300 селян. Вироком суду засланий в Олонецьку губернію на острів Большой Куганаволок. Із заслання їде не додому, а до Петербургу, де здає іспити на атестат зрілості й виконує відповідальну роботу в напівлегальній газеті «Мысль».\nВ липні 1914 року — третій арешт. Спочатку Петербурзька тюрма, потім заслання на Єнісеї (Східний Сибір). Звідти Буревій тікає за допомогою депутата Держдуми більшовика Григорія Петровського (майбутнього голови ВУЦВК УСРР).\nКрасноярськ, Москва, і знову Петербург, де він стає організатором робітничого забезпечення — лікарень, страхкас, страйкових комітетів, заодно бере участь у підготовці замаху на Раду міністрів. Крім того, Буревій навчається на вищих комерційних курсах. В жовтні 1916 року — четвертий арешт і заслання до Сибіру на 5 років. Довгі арештантські етапи, той самий Туруханський тракт і глуха сибірська тайга. Підготовку нової втечі «зірвала» Лютнева революція 1917 р.\nУ березні К. Буревій по амністії повертається додому і обирається головою ради робітничих солдатських і селянських депутатів, членом губкому ПСР, депутатом Всеросійських Установчих зборів. Четвертий з’їзд ПСР у грудні 1917 обирає його членом Центрального комітету Партії соціалістів-революціонерів. Він активно бореться проти більшовицької диктатури, стає одним з керівників повстання на Поволжі. В цей час Буревій працює в самарському комітеті Установчих зборів. У боротьбі з імперсько-реставраторськими нахилами ПСР Буревій з однодумцями організовує групу «меншість ПСР», яка проіснувала до 1922 р.\nУ цей час Буревія вперше заарештовано органами ЧК. Переконавшись, що демократичні сили неспроможні протистояти диктаторському режимові «всеімперства», на межі 1922–23 рр. Буревій припиняє активну політичну діяльність. В цей період він закінчує книги «Колчаковщина», «Поэт белого знамени», «Распад». Певний час письменник працює редактором-економістом у харківському «Сельхозсоюзе», звідки виходить на пенсію по інвалідності через туберкульоз кісток.\nРодину (дружину Клавдію і дочку Оксану) утримує тільки літературними гонорарами. У 1925 р. в «Червоному шляху» з’являється уривок із його роману «Хами», а також нариси про життя чисельної української колонії в Москві, про Український клуб, про пов’язану з «Березолем» Українську театральну студію (в ній Кость Степанович викладав історію театру), про видавництво «Село і місто», в організації якого Буревій відіграв провідну роль. Кость Буревій вів боротьбу за те, щоб уряд РРФСР узяв на бюджет культурні установи української меншини в Москві, як то зробив уряд України для російської меншини. 1925 року, далекий від справжнього розуміння українського питання, він втрутився в літературну дискусію, написавши книжку «Європа чи Росія», де виступив опонентом Хвильового, розкритикувавши заклик «Геть від Москви!» і закидаючи ідеалізацію Європи і недооцінку вартостей російської художньої літератури. Ця праця викликала памфлет «Апологети писаризму» Хвильового.\nПроте об’єктом безкомпромісної сатири Буревія стає панфутуризм, лідером якого був Михайль Семенко. Панфутуристи тоді виступали проти неокласиків і ваплітян, як «буржуазних націоналістів», ще з більшою затятістю, ніж партія. У пародійній «Зозендропії» Кость Буревій виводить міфічний образ Едварда Стріхи — тип радянського кар’єриста, що їздить дипкур’єром уряду СРСР по лінії Москва — Париж й пише ультраліві комуністично-футуристичні вірші. Цей персонаж поєднує в собі якості безпардонного нахаби й жалюгідного пристосуванця до вимог компартії, «обпльовувача» всіх цінностей і майстра самореклами. Цілковита порожнеча Е.Стріхи доповнюється страшенною галасливістю, примітивізм — претензією на ультрамодерну «європейськість», безмежний егоїзм та егоцентризм — великим бажанням робити революції і поліпшувати суспільство. Формально це була пародія на «комункультівський панфутуризм», фактично ж — сатирична пародія на більшовицький лад та пропаговану ним «пролетарську» літературу і критику. Свій твір автор підписав ім’ям літературного образу — Едвард Стріха. Семенко повірив у те, що Едвард Стріха - реальний футурист і дипкур’єр, а не вигаданий герой, і впродовж 1927–1928 років друкував у своєму журналі нищівні пародії на самого себе.\nЗ часом з під пера «Едварда Стріхи» з’являються й інші гострі сатиричні твори: театральні ревю для «Березоля»: «Опортунія» (1930) та «Чотири Чемберлени» (1931). Останні твори не залишаються непоміченими в ЦК партії, і партійна критика починає методично розвінчувати відступника від партійної лінії — «Е. Стріху». Коли ж з’ясувалося, що Е. Стріхи, як такого, власне й не існує, Кость Буревій, аби вивести з-під удару колег-журналістів, був змушений виступити з самокритичною заявою. Вона мала назву «Автоекзекуція», і її було підписано тим же псевдонімом — «Едвард Стріха». Так, в часи поголовної самокритики, з’являється пародія на неї.\nУ драмі «Павло Полуботок» (закінчена 1928 року) Буревій описав трагічний період в історії України, що настав після виступу гетьмана Мазепи проти колоніальної політики Московщини. Гетьман Полуботок, що намагався бути рівноправним союзником Москви, на очах царя помирає в петербурзькій тюрмі, проклинаючи московське віроломство: «О! Я тепер добре знаю, що воля міститься на кінці шаблюки!» В цих словах прозвучав висновок, який зробило українство із свого найсвіжішого досвіду співпраці з більшовицькою Росією. Такого зухвальства Буревієві вибачити не могли. Його позбавлено всіх заробітків, а преса активно готує громадську думку до арешту письменника.\nУ 1932–33 роках письменник марно намагається знайти роботу в Україні. Час від часу під псевдонімами «Варвара Жукова» або «Нахтенборенг» йому вдається надрукувати якісь дрібні статті, а в шухлядах нагромаджуються нові праці про театр та драматургію, без надії на публікацію лежать «Мертві петлі. Тюремні мемуари».\nВ той час на всіх громадян СРСР накидають зашморг у вигляді паспортної системи і трудових книжок, знищуються дрібні ремесленники. Тепер працюючим вважався той, хто працював на державних підприємствах або установах. Інші вважались «тунєядцамі» та «іждівєнцамі». На таких було розповсюджено дію карного кодексу. Потрапив під цей разряд і Кость Буревій.\nПресинг влади та злидні стають аж надто відчутними, і у вересні 1934 р. Буревій залишає родину в Харкові та їде до Москви шукати заробітку і порятунку від арешту. В жовтні родина отримала від нього листа, а далі — мовчанка, перервана урядовим повідомленням, поміщеним у більшості радянських газет за 11 грудня про арешт української групи «терористів-білогвардійців», які «причетні до вбивства улюбленця радянських людей Сергія Кірова». Тих самих «28», поміж яких, поруч з Буревієм, було згадано прізвища Олеся Досвітнього, Олекси Влизька, Григорія Косинки, Дмитра Фальківського, Івана і Тараса Крушельницьких та інших. Чекістів не спинили такі цікаві факти, що один із засновників пригодницького жанру в українській літературі Олесь Досвітній був під час недавньої війни червоним розвідником і ледь уникнув розстрілу поляками, а Олекса Влизько – «іноземний шпигун» і «білогвардієць» був глухонімим з народження…\n13–15 грудня 1934 року виїзною сесією Військової колегії Верховного суду СРСР у Києві за звинуваченнями «в організації підготовки терористичних актів проти працівників Радянської влади» всіх 28 чоловік, в тому числі і Костя Буревія, було засуджено до розстрілу.\nВирок було виконано 15 грудня 1934 року у Жовтневому палаці Києва, тобто в самому центрі міста. Похований в братській могилі на Лук'янівському цвинтарі.\nЩо було з родиною письменника, невідомо. Знаємо лише, що1949 року рідні еміґрували до США, де його дочка Оксана Буревій-Яценко видала окремою збіркою частину врятованої спадщини батька. Тобто війну родина Буревія зустріла у Харкові і разом з німцями подалася на захід.\nТільки напередодні Незалежності, харківський літературно-мистецький журнал «Березіль» надрукував найзнаменитішу п’єсу Буревія «Павло Полуботок».