Case History SW57\nValentyna Zakoniv, b. 1924 in Kiev, daughter of a railroad engineer. Narrator recalls short rations starting in 1930. There were long lines for bread in 1933, and police pushed out from these lines children and obvious-looking peasants. Narrator's father had access to a cafeteria, from which he brought food home to family. Narrator learned from aunt about conditions in village of Kopyliv (about 50 km. or miles from Kiev) where the family had relatives. In this village "the houses were going to pieces, the windows and doors open, and here and there people were walking around like skeletons. They ate tree bark, and all the trees had no bark. There were already neither cats nor dogs nor mice, nothing.." People were swollen and a number had died. Narrator also saw dying children and adults in Kiev. Narrator estimates that she lost about 14 relatives in the village. Narrator was briefly in Zvenyhorod district, where her father's factory work-force was sent to dig potatoes because local peasants had no strength to do so and where she saw perhaps 5 villages. In Kiev the food situation eased in the latter half of 1933.\nВідповідь: Валентина Законів.\nВід.: В Києві.\nВід.: Мій тато був інженер-залізничник, а мама вдома - вона не працювала.\nПит.: А він завжди був такий інженер?\nВід.: Так, він скінчив інститут у Києві й поступив на паровозоремонтний завод і працював на залізниці.\nПит.: Так, а Ваш дід, хто він був?\nВід.: Вся моя рідня мешкала в Києві; всі, дід і баба. Я свойого діда погано знаю, він скоро помер, але всі тітки й дядьки, всі мешкали в Києві.\nПит.: А де Ви жили під час 20-их й 30-их років?\nВід.: У 30-их, безкінця жила тільки в Києві, нікуди не виїжджали. Ми виїхали вже пізніше до Німеччини, до Польщі, а потім до Німеччини, в війну вже.\nПит.: А що люди тоді говорили про старші часи, про царський режим, наприклад?\nВід.: Казали, що було спокійніше жити, було добре відносно жити, якщо батько працював, він міг утримувати родину, вчити дітей.\nВід.: Про НЕП майже нічого не пам'ятаю.\nПит.: Чи Ваші батьки сказали, що Вам добре жилося при НЕПові?\nВід.: Відносно добре жилося. А про село, то я вам скажу, що з села, коли був голод, із села люди йшли до міста, до Києва по хліб, на селі не було хліба.\nПит.: А коли Ви перше бачили голод?\nВід.: У 30-му, мені було шість років, голод почався в 30-му році, так, я вже стала ходити до школи, до першої кляси, й я тоді пам'ятаю, як були великі юрби селян з торбами, вони стояли до магазину купляти хліб, це перше, що я собі пам'ятаю, а тоді гірше й гірше, й тоді зробили заставу й зі села до міста, до Києва не пускали селян, щоби, значить, відокремити їх, щоб вони не змогли йти, купувати хліб і поживу якусь і тим помогти собі своїй родині, але певно там застава була, але люди десь попід лісом, попід річкою, я знаю, як вони проходили, все таки з дітьми, і все йшли всі до міста по хліб і великі черги стояли. Але хліб то був такий страшний, просо невилущене, і Бог знає, що вони там домішували в цей хліб і давали тільки бханочку хліба в руки одні. Дітей виганяли з черги. Наприклад, мене б мама поставила в чергу, а я вже була доросла, мені вже пізніше в 32-му, в 33-му році вісім, девять років було, мене виганяли з черги, міліція всіх дітей виганяла, ми хотіли також хліба їсти, виганяли всіх, але селян також виганяли, не пускали їх. І я пам'ятаю, як я йшла бувало ранком до школи, бачу там лежить жінка ще, вона вже вмерла, а діти ще живі біля неї і там чоловік і там діти попід плотом лежать уже мертві. А поліція ходе й каже: - "Ну что ви? Что вы здесь смотрите? Ну, нехорошо женщине стало," начебто, що вона зомліла - там чи що й їй недобре, вона вже мертва й великі вози такі відкриті їхали й всі ці трупи спеціяльно вже ходила такі бригада, всі ці трупи валили на ці вози. І коли вони там падали, а хто ще не вмер також туди й звозили на цвинтар, пока копали рови здоровенні й туди всіх. Переважно то були селяни, бо як у місті мої батьки виросли, там вони мали багато знайомих, товаришили, все якось могли трошки діставати що-небудь.\nПит.: Скільки кілограм хліба вони діставали?\nПит.: Скільки кілограм хлібу вони діставали? Наприклад, скільки давали робітникам тоді?\nВід.: Робітникам хліба не давали. Але були їдальні, так як мій батько був інженер там при заводі, то була їдальна для інженерів і технічних робітників. Робітники прості туди не могли йти їсти, і мій батько діставав там обід. Ну коли кожний день кусочок м'яса чи котлетки, пару картоплин, якийсь борщ, то він що там, суп чи борщ поїсти, а картоплю і там хліб і якесь м'ясо приносив додому і от я пригадую, що коли ми йшли до школи, мама дала ну такий кусочок нам хлібця, мені, сестрі на цілий день і ще кусочок такий може лишався маленький. Ну отакий може лишався після того, як тато і вона давали мені й сестрі, й приходили зі школи й той хліб лежав. Мама його не їла, й ми тоді були ще діти, не розуміли, ми кричали хліб, хліб, де взявся хліб, ми хотіли той хліб, сестра собі хватала того хліба, я собі. Ми хотіли той хліб, а мама казала не їжте зараз хліб, бо я буду щось інше вам раніше давати й тато прийде з праці й тоді ми будемо той хліб їсти. І то так кожний раз через те, що той хліб, як ви діставали в черзі стояли, ви не могли його зразу з'їсти, бо то треба було розділити, щоб на цілу родину на цілий день було, я хочу сказати, що хліба не було, треба було в черзі ставати й з черги дітей виганяли і селян виганяли. Приходить поліція, видно сільську людину по одязі, як вона говорить, виганяли їх і дітей, а бувало так, що їм давали хліб, ось вони в черзі стоять, дають, вони візьмуть той хліб, сядуть, тут зразу поїдять і вмирають. Від голоду цілком зпухші, страшні. Моя тітка поїхала до своєї сестри 50 може кілометрів від Києва, Копи лов називалося це село. Ну дещо взяла, спекла, там дещо зварила і все і поїхала туди. Коли вона приїхала на станцію їй там на станції кажуть: - Ви не можете йти на село через те, що то небезпечно, бо тут їдять таких людей з міста, що не такі вони тонкі, знаєте, худі пропадають ці люди, їх убивають і їдять. Ну, вона каже то в мене сестра й її діти і що вона піде. - Ну, йдіть. Вона пішла, хати вже розвалені, вікна, двері відкриті, людей мало денеде, як кістяки якісь ходять там. Дерева, кору пооб'їдали, дерева всі без кори стоять, пооб'їдали, ні мишей, ні собак, ні котів, нічого вже не має. Вона приходе до сестриної хати, заходе туди, баче якась страшна жінка, пухла, як колобок такий, опудало якесь сидить пухле і все. І вона до неї говорить: - Боже, що з тобою сестричко сталося? А вона каже: - Двоє дітей вмерло, а оце зловив - показує на хлопця - кота, шкіру обдер і варе й нікого не підпускає, хлопець може років 12,14, її племінник. А тут до хати, як побачила мене якісь кістяки посходилися, страшні, худі. От я кажу, що я їм принесла пирогів з горохом." І той сидить, один її племінник і каже: "Я все з'їм, з'їм і тебе тітко з'їм." А Боже мені страшно аж, мені аж морожки пішли по тілі, а вона каже, він знова сидить, а все каже їй "з'їм і тебе тітко з'їм," а я помаленько, помаленко до дверей. А ці кістяки на мене накинулися, але вони вже були слабі від голоду й все, й я їх порозштовхувала й як кинулася бігти, все там лишила, кинула все, лишила, біжу, прибігла на станцію, а той залізничник каже: "Я вам сказав, що не йдіть на село, бо туди небезпечно, чому ви пішли?" А я сиділа й трусилася, потяг прийшов, вона поїхала до Києва, сіла й поїхала до Києва. Коли голод скінчився, вона не побачила вже ні своєї сестри ні своїх племінників, а мені було вісім років коли тато - тоді що сталося? Голод починався не зразу, зразу позабирали в людей коней, корови, все. Такі, що більше заможні, то їх зразу на Сибір; все позабирали в зимі, не дали ні кожухів ні чобіт, нічого. Всіх складали на вози й посилали на Сибір - дітей, жінок і чоловіків, усіх. Крім того, хто там лишився, все відняли, прийшла весна, не було чим садити на полі, ні сіяти, ні садити. Тоді держава стала посилати робітників з міста, школи, що мусили їхати. Розділили, що ця фабрика туди в Звенигородський район, під Києвом може яких двіста, триста миль, а оця друга фабрика, скажемо, трамвайна, ця залізнична а ця трамвайна їде в другі села. От ми з татом поїхали, а дітей також узяли, бо діти там також мусили якусь працю робити, а я вже здорова дівка була, мені вже говорили, що 10 років можна дати. То тато мене взяв, все рівно вдома було голодно жити, та ще й з села трошки там приїжджали, хотіли щось і все, ну й тато мене взяв. Ось ми приїхали в одне село Звенигородського району, хати порожні, людей немає, ходять якісь люди там, збирають меклюки й тут уже під хатою закопують, уже на цвинтар не везли, раніше коли зачався голод, на цвинтар ото тут на городі копають ями й туди всіх. Страшне, там ті робітники роблять, ну певно, вони вже знали який може жниварки робити і все коли вже збирали той жнива і все. Діти з торбами, ми наприклад, ходили з торбами, збирали колоски, а якщо б узяв колосок то пішов би на Сибір. Не можна було навіть колосочка взяти, були такі матері, що вже щоб спасти дітей своїх убивали, ну як, кажу, як убивали? Вже вмерла дитина, так? Вони не вбивала свою дитину так, а вона вмерла, я неправильно то сказала, одна дитина вмерла то вони її горили, різали, варили й годували других дітей і це факт через те, що в Києві на базарі можна було студинець дістати, пиріжки з м'ясом, вареники, все, й люди находили маленькі пальчики там дитячі, й все. А потім одну жінку, я пригадую, водили, там такий базар був відкритий і все продавали, одну жінку водили, і тут написали, що вона з'їла своїх дітей, це я також пригадую. Я з мамою пішла і бачила це й то ніколи не можна забути, то було страшне, що робилося, дуже страшне. Потім повідкривали оці торгсини, торгові синдикати і там можна було все купити й там юрба перед цими магазинами стояла й міліція розганяла їх. Люди бачили там ковбаси, було масло, мука різна, борошно різне, крупи, все, але треба було або доляри або золото. От доляри ніхто не мав, бо то було проти закону мати, а люди стали носити те, що хто мав, всі обручки, сережки, якісь, знаєте, ланцюжки, все. В нас, наприклад, мама ті обручки свої повіддавала і все, що можна було й мій маленький братик умер, мама його хрестик тримала, й вона вже до остатку. Потім уже немає як, голод такий прийшов, ми не були пухлі з голоду, бо я кажу, в місті можна було, як ви жили там давно і мали яких знайомих, мали велику рідню. Ну якось один дивиться щось дістане в нас, один у нас родич, то раніше було що робили там з соняшників витискали олію, він в олійні працював і оце що витискається, жмок чи як це макуха ця, то там просто навіз, як золото було, він скільки міг діставав і всім пошматку давав оцеї макухи, й вона нам здавалася така смачна, така смачна. Або мама дістане пару картоплин і на терку розітре й помішає може там трошки муки, чого вже там дістане і посмаже або спече, знає що то є, тепер то кажуть добре лушпиння їсти й все, бо то вітаміни. Але тоді люди їли, щоб було більше й ось вона спече таке чорне, порепане, знаєте, бозна що вона й ще там. А ми дивилися, ми думали, то було на Різдво якраз, вона спекла і нам під ялинку, а ми дивилися, Боже який то добрий такий пиріг, де мама взяла такий пиріг, ми дивилися і нам здавалося, що то найліпше, що може на світі бути. І є такі люди, що кажуть неправда, не було голоду. Я була дитиною і я дуже добре пам'ятаю. То було навмисно зроблено, щоб знищити українських людей. Вони не хотіли йти до колгоспу, й вона забрали все, все. Навіть насіння люди поховали, дещо закопали чи що, все забрали, все і люди вмирали, до міста їх не пускали, то в місті нічого не було.\nПит.: А чи Ви могли купити хліба в місті, скільки коштував кілограм?\nВід.: Я не пригадую, я не можу сказати, було набагато дорожче, як у крамниці й не було грошей в людей, не було з чого, отже, як зі села люди приходили, вони не мали нічого до грошей, бо їм ніхто грошей не давав. Я, то було на Великдень як моя бабця.\nВід.: Може 31-му році, моя бабця спекла маленьку булочку на свячене й дістала двоє яйця і пішла св'ятити ту паску, але знаєте там у Києві було повно дітей, які вже не мали батьків, батьки повмирали з голоду, й вони безпритульні і де яке, знаєте, там тепліше оце де хліб печуть чи що, вони попід стінами тулються в тому в лахмітті в своєму, й все голодні просять що-небудь. Ну, що ж можна дати, як ви нічого не маєте, і моя бабця вже, вони як то в нас попід церкву поставали хто, що вже має, той ще хлібця взяв святив, а моя бабця маленьку булочку таку спекла, пасочку, тільки вона посвятила, коли баче діточа брудна рука схвате цю булочку, хлопчик і втік. І моя бабця приходе додому, плаче, Боже ж, ми не маємо нічого свяченого, а він же ж голодний. Моя бабця без свяченого лишилася; моя мама мусила їй дати трошки, але вона, щоб сказала там проклинала його чи лаяла, не було того, люди так хотіли помогти, але не могли самі ради дати, бо не було з чого. То було дуже страшне й то не був один рік, то було три роки. Я пригадую моя мама розповідала, що Америка - організація американська називалася АРА - я не знаю що то, Аmегісаn Relie/Аssосіаtіоn може чи що. Вона хотіла помогти, але чому так сталося, що моя мама казала, що вона мене й мою сестричку взяла туди й казала, що ми голодуємо, й нема чого їсти й лікар подивився й сказав: -Ні, ваші діти в трошки недоживлені, але вони здорові й нічого нам не дали. Я вам кажу, що мої .батьки говорили, що вони бачили там жидівських дітей, які отримували допомогу, так, я не можу то сказати, я не пам'ятаю того, але я дуже добре голод пам'ятаю. Пам'ятаю цих обдертих, страшних, розпухших дітей, малесенькі, мама вже вмерла, а двоє сидять і плачуть, один цілком малесенький і то тримаються за маму, то вже я знаю, що навіть цих дітей брали в ці будинки сирітські, але там з голоду вони вмирали. Не було також нічого. На Кубані також голод був, бо я зустрічала вже тут одного чоловіка, який був на Кубані й каже, а працював там, де риж. То там, де сіяли риж, там оця шолуха відходила. Тепер добре кажуть їсти, а тоді люди не знали. Але справа в тому, що він жив, де жила жінка, не знаю скільки то дітей було, троє чи четверо. То він каже, він принесе те що від рижу відсіють вони й їй віддавав. Каже: - Як я сам сидів їв, а вони кругом стояли, я дивився, я не міг їсти, бо я бачив в цих великі очі голодних дітей. І я ті очі також бачила, бо коли ми на село з татом поїхали, то ціла фабрика їхала на декілька тижнів, і там дротом де ми жили - там де нам давали їсти дротом було.\nПит.: А що Вам давали?\nВід.: Один раз тільки на день давали суп, але там була картопля, і все і кругом був дріт, дротом було загороджено, щоб ті голодні люди й вони обліпили той колючий дріт і просили: - Хліба, хліба, хліба, то ми брали ту картоплю і давали їм у суп, а тоді там прийшов цей голівний - мабуть НКВДист чи хто він був - і сказав: -Не годуйте їх, вони не хочуть працювати. А хліба так не давали. Хліба, як дали кусочок, то мусив сам щось їсти, бо в поле йшов працювати, або картоплю збирати посилали. Всі такі обдерті були, оці робітники й босі всі також, бо як черевики хто мав, не хотів там черевики носити, бо не було так вдостатку купити другі. Отже то було дуже страшне, дуже страшне і проїжджали через села автами, оцими великими truck-ами села порожні, немає ні людей, де-не-де якийсь там пухле сидить чи кістяк який-небудь чи валяється вже, не було ні собак, ні котів, ні птахів, нічого, ни, ни, отам, отам лобода оця, як на селі на полях не було. Все поїли й кору з дерев поїли.\nПит.: А коли це було, чи це було восени чи копи?\nВід.: Ми були восени.\nПит.: Восени якого року?\nВід.: Тридцять другого року.\nПит.: Чи Ви ще мали родину десь у селі?\nВід.: Ми мали родину, але всі загинули.\nВід.: Моєї мами рідня.\nПит.: Скільки загинуло?\nВід.: Зараз я .вам скажу. Моєї бабці дві сестри загинули й їхні доньки й сини, може якихсь 14 людей загинуло з нашої родини.\nПит.: А де вони жили? Чи Ви знаєте?\nВід.: Вони жили недалеко, може від Києва якихсь 50 миль.\nПит.: Чи Ви пам'ятаєте, яке село то було?\nВід.: Ja, то було Купилів. То було 40, може 45, або 50 миль від Києва, ось так.\nПит.: А чому Ви поїхали туди?\nВід.: Зразу,, як почався голод, вони приїжджали, ми їм помагли трохи, після того моя тітка поїхала до своєї сестри, що її племінник сидів і казав, я все з'їм і тебе тітко з'їм. Тоді ще вона бачила свою одну сестру, вона не ходила вже ні до брата нічого, але її сестра сказала, що там у Федька всі вже лежать, вже не ходять, то вона думала піти. Вона набрала зі собою торби, але коли вона побачила ці кістяки й пухлих, і тоді коли той сидить і їсть і каже: - Я все з'їм і тебе тітко з'їм і не один раз їсть - а той кота варе, а то кістяки її обступили, і вона хоче до дверей її не пускають, то вона все кинула - всі торби - і побігла, розштурхала, штурхнула одного, другого, аж каже: - Я не знаю, де в мене сили взялося, щоб я людей так хворих штурхала. - І як вона побігла, вони ж не могли за нею так гнатися, і після того ніхто на село не їздив аж поки голод не скінчився, коли поїхали на село, нікого не було вже в живих, всі вже пішли.\nПит.: Яка частина села Купилова вимерла?\nВід.: Скільки людей там усього померло? Там майже всі померли, всі села, що ми проїхали, я в цьому селі не була, коли був голод - я була в Звенигородському районі, це може якихось 200, 300 кілометрів від Києва, бо тоді батька завод поїхав туди на жнива копати картоплю. Я була там: через всі села, що ми проїжали - може п'ять сел - ми проїхали людей там не було, де-не-де був якісь опудала може на городі там десь валялися чи на призбі в хаті сиділи, ми до хат не ходили, нам сказали, щоб ми не ходили, навіть не зупинялися, а їхали просто до колгоспу там, де були оці різні для корів, для коней і все, й там уже не було ні коней, ні корів, нічого вже не було. Вже все поїли там, що можна було, й не було чим годувати. Отже нічого не було - тільки взяли робітників, щоб жнива були й копати картоплю і збирати. То все, але на село ми не ходили тоді, нам сказали, що на село іти не можна через те, що можуть убити, так що ми не ходили там на село. Після того, як скінчився голод, моя мама, мій батько їздили до Купилова, але вони не знайшли рідню. Отже скілько там людей загинуло, вони сказали, що там нікого не було питати. Дуже мало людей лишилося" Я думаю 7.000.000, то більше там загинуло людей через те, що всі села були порожні, людей не було. Отже, люди, які пішли зі села, вони також не знайшли рятунку. Наприклад, поза Україну взагалі не пускали - на потяг не можна було сісти. Отже з потягу викидали їх; так, що куди вони могли піти, вони всі загинули, бо вони не могли в місті жити. В місті, знаєте, як було? В місті ви хотіли б дістати праці, а вам кажуть: -Ви працю не дістанете поки ви не знайдете помешкання де жити-а немає ніде помешкання жити. А ви знайшли, скажемо, якийсь куток жити, то там кажуть: - Ви не можете тут жити, ми вас не можемо пустити жити - хоч ви скажете оце моя сестра, вона мені куток дав, що я можу тут жити. А вони кажуть: -Ага, вона мав місце? То ми вже маємо на черзі когось, щоб туди поселити до неї, ми маємо листу велику, що людей вже які працюють тут роблять, а не мають де жити, то ми там пошлемо їм і не одного, а два й три можуть послати вам у вашу, а ви не можете тут жити, бо ви не маєте праці. Він каже я найду працю, як я буду тут жити. Ну, ви не можете тут жити, ви мусите зарано мати працю. А ви йдете до фабрики й кажете дайте працю, а вони кажуть як ви не маєте де жити, ми вам не дамо праці. То що сталося? Батько, він, молодь, хотя би може одного, двох хлопця, він хотів влаштувати там, але неможливо було, неможливо, бо вони не мали де жити, до нас не можна було. В нас не було де жити, бо в нас поселили якісь чужі люди, розумієте, ми знали, що то дуже добре і то було, якщо вони не хотіли нічого зробити, вони навмисне то зробили, щоб загнати людей в колгоспи. І коли вже не стало куркулів оцих, як вони казали, заможних цих селян, вони тоді всіх голодом виморили, кого тільки могли. Та й в Києві також були такі люди, шо й там повмирали від голоду, не було чого їсти, але ж я кажу, як так через те все таки, моя бабця, от вона за НЕПу вона мала крамницю з дідом продуктову, й певно вона мала деякі збереження, вона мала трохи золота, вона мала коштовні речі, й тоді вона мені розповідала, що вона казала, шо за царя, наприклад, золото й гроші паперові були все одно - одна та сама ціна, що ви даєте 10 рублів, чи ви даєте папером, чи ви даєте золоті 10 рублів: одна й та же ціна. Один час було в Америці так само. Моя бабця завжди казала діду: - Не принось мені золоті гроші, бо вони тяжкі, й я не хочу їх носити. Ти мені паперові принось.\nПит.: Чому й як голод скінчився?\nВід.: Я вам скажу, що на мою думку, я вам не можу сказати остаточно, як голод скінчився. Вони вже винищили спротив, вже не було, не було кому противитися, вже воля в людей була зломлена тим голодом, вони не могли вже ті люди, що лишилися. Вони вже були згідні на все.\nПит.: Коли стало легше дістати хліба?\nВід.: В 33-му році стали більше давати вже, більше достатку сталося і, як я кажу, шо вони побачили, що вже нема кого нищити, вони винищили на селі, села повинищували, вони побачили, що їм же ж треба та пшеницю, той хліб. Україна годувала не тілько то й була за царя, як житниця Європи, вона не тілько всіх годувала, не тільки українців годувала, вона годувала й росіян - всю Росію годувала. А як німці прийшли, вони копали нашу землю в вагони й вивозили. Ви можете то повірити? Шкода, що мій тато вмер. Йому було 90 років і він помер пів року тому. Він би вам набагато ліпше розповів як я. Але я вже була teen-ager, як тут говориться, німці копали нашу землю в вагони й везли до Німеччини, чорнозем, ви розумієте? Ukrainian-soil, ви скажіть йому, він би не повірив, що вони робили. У німців дуже земля погана, каміньчики такі, бо ми в фермера робили в німців пів року, там дуже погана земля, і ось вони нашу землю везли. То вони там мабуть викопали б, що Бог знав що, ми б у ямі жили пізніше, вони б усю землю нашу забрали мабуть, ми не знаємо, вони копали землю й вивозили до Німеччини, нашу землю українську.\nПит.: Я тепер маю деякі більш політичні питання. Що Ви можете сказати про Церкву, як довго йснувала Церква там?\nВід.: Цервки української не було в Києві. Отже, Володимирський Собор, де мої батьки вінчалися, то там порозтаскували ікони, палили, били, ломили. Собор був порожній, фрески різні - то ж така краса, вже за німців ми ходили, дивилися. Ой, як там гарно, й все й потім в моєї мами брати співали в хорі в Володимирському Соборі. Яка краса, вони там зробили склад, там і коней тримали, там різні тримали книжки, там дошки, ware-house зробили і там не було церкви. Софійський Собор був закритий там також. Все поруйнували, що можна було позабирали, познищували й забили, закрили й до середини навіть не можна було зайти. Лавру Києвську мої тато й мама дуже добре знали все, нас батько водив у Лавру Києвську, здається це Успенська Церква там була, ми бачили тільки одну церкву, там не служи лося, там можна було зайти, але там нічого не можна було. Там було порожньо, не було ні престолу, нічого, все було забрано з середини. Певно, ікони, образи, що були намальовані там, то було. Коли відступили комуністи перед тим, як німці забрали, вони позривали все, завалили, під землю ці ходи там, де ложі були, все то було забито, зруйновано, нічого там не можна було робити, ходити туди. Все було там заборонено. Монахів вони розігнали й все. Я пригадую одна церква була тільки в пригороді, й одна каплиця була на цвинтарі на Байковському - оце що ходили туди всі на цвинтар святити паски. Коли був Великдень там цей цвинтар був весь усіяний людьми. То в ночі з усіх сіл - на селі ні в одному не було ніякої церкви - з села йшли люди, щоб посвятити паски. І що там робилося, там цвинтаря не було. Сама юрба людей, з усюди, я не знаю скільки кілометрів люди йшли святити паски. Української церкви там не було. Українська церква, я вам скажу, може була до 30-го року одна. Мій батько знав, вона була не в Києві, а поза Києвом і служив там отець Маєвський з Володимирської Церкви. Здається тато був у нього в 28~му році, оце одна церква, що була. В Києві не було. Все було закрито а пізніше, пізніше коли німці прийшли, люди позносили там, і церкви трохи повідкривалися, а так ніяких церков не було, була одна церква тільки, що я знаю, ми туди ходили, бо там недалеко моя бабця жила і оця каплиця була маленька церковця така на цвинтарі. Оце дві церкви, що я знаю, це останні роки, але я пригадую, що в 34-му або може в 35-му році одна церква була на Подолі в Києві. Вона була закрита, там не служи лося, але там таємно вінчався хто хотів, бо мій брат двоюрідний там вінчався і також я. Але то не була українська церква, то була по-слов'янському, то була православна, але на слов'янській мові, значить, то російська церква була. Володимирський Собор, я кажу, там, що там не можна служити, там коні стояли, там різне барахло поскладали, Андріївський Собор був цілком закритий. В Андріївському Соборі тато, як хлопчиком був там прислужував. Він нас узяв туди, і ми кругом церкви тільки могли подивитися в середину, не могли зайти, все було забито дошками - так хрест на хрест - це було закрито, як вони завжди робили і зайти не можна було. Так само Михайлівський Монастир, Печорський Монастир - все було в дуже поганому стані, й там не служили. Там можна було ходити тільки оглядати знадвору, а в середину навіть не можна зайти. Священиків всіх послали на Сибір, священиків не було, якісь були старенькі й хрестили таємно дітей. В церкві хрестити не можна було через те, що питалося, де батьки і хто батьки такі, люди боялися. От тихенько находили якогось старенького священика чи монаха якогось і казали йому, що в світ там прийдіть тихенько й бабцю яку-небудь брали за маму хрещену, бо якусь свою тітку або кого-небудь свого і тихенько хрестили, щоб ніхто й не знав, ніяких ні паперів не давали ні метрик, нічого. Тільки по хатах хрестили. Мене, наприклад, вдома також хрестили, бо не було коли в церкву нести, не було. Люди боялися, ніхто не хотів іти, як ви христили дитину, люди боялися. Своя рідня тихенько під секретом зібралася і то все.\nПит.: Чи було багато сексотів тоді?\nВід.: О, тоді страшне, що робилося, люди боялися в своїй власній хаті говорити. Люди були щасливі, хто мав власну хату, але ви знаєте пізніше, шо там, наприклад, де моя бабця, то її власне все забрали, й вона жила в одній кімнаті, а кругом чужі люди, що ви могли там говорити? Гам, будь ласка. В моєї мами два брати в Петлюри, з Петлюрою пішли, загинули. В батька три брати з Петлюрою пішли загинули, батько мій мав scarlet-fever, скарлятину мав, в нього дуже слабі очі були. Його не взяли до війська, а його брати пішли. Мамині брати пішли, моєї тітки чоловіка брати пішли. Чоловіка моєї тітки - вона померла в Австралії, царство їй небесне - на її очах у Проскурові розстріляли. Вона з трьома дітьми лишилася, і мій дядько один забрав її. В тата один брат лишився, забрав її, й вони втекли - троє дітей було. Моя тітка вже була хвора на тиф і вони, вона колись зі своїм чоловіком, вони були багаті люди й вони мали свою дачу, свою хату так у лісі, хата своя, садиба така, де вони в літі їздили, й вони мали там такого чоловіка старого й жінку, що доглядали, бо вони в зимі там не жили - тільки наїжджали, а в літі так і вони мали і вона тихенько туди. Тітка вже була хвора і було троє дітей маленьких, то дядько її туди завіз у цею маленьку хату, де ці служки жили, що доглядали її садибу, бо в садибі вже було - все зруйноване там і жили якісь люди чужі, а він туди до цих людей і ці люди її взяли й годували її й дітей, а дядько приїхав у Київ і сказав матері. І вона туди поїхала, й вона її забрала тоді, як вже трошки їй ліпше стало, бо не можна було її везти потягом - не можна було, треба конями їхати й її забрали до Києва. І цей дядько, що лишився, то його тоді забрали на Сибір, і він там був розстріляний через те, що він був також у Петлюри, й якось йому вдалося через те, що тітки чоловіка розстріляли там, а коли петлюрівська армія відступала, мій тато бачив Петлюру у Києві, й мама також, і мій батько розповідав, каже: -Таке робилося тоді, той перед тим, як німці там, німці потім окупували Україну, але перед тим то Денікин наступає, то Петлюра то вже каже бігали і дивилися на Сity Hall, там, ну, на управу міську, який прапор, як бачугь, український прапор то всі ж раді, вже весело, каже, по-українськи розмовляють і все. Як, каже, бачать уже російський прапор, вже тоді тихо по хатах, усі сидять, бо не знають, що можуть і ходити й стріляти, жидів ходили вони шукали й все отак і каже: - Дуже тоді була велика біда всім, дуже погано було, й каже, згадували вони, як відступав Петлюра. Самі всі молоді хлопці пішли, всі, хто тільки міг, той відступив, хто тільки міг, хіба вже був жонатий з дітьми і все то тоді. Так всі пішли, всі пішли і назад ніхто не вернувся, і тому так, як мама й тато у Польщі розшукували, в Німеччині, в тому, в Празі, ніколи не знайшли вже своїх братів.\nПит.: А, що Ваші батьки думали про владу тоді, про Скрипника, під час голоду. Ну, й також про Кагановича, Косьора?\nВід.: То були просто бандити, які захопили владу самі й взялися винищувати український нарід і винищували не тільки старих людей, вони молодих більше винищували і дітей. Тоді же лишилося ні дітей, ні молоді, ні чоловіків, ні жінок, ні дідів, ні бабів, нічого, вони всіх хотіли винищити, а коли вони бачили вже, багато вже, що вже нема кому в полі робити, а робітники також вже не хотіли їздити, в них своя рідня була і вони не хотіли і треба було комусь на фабриках працювати, то вони не могли без кінця закривати фабрики й посилати людей. От вони побачили, що то вже задалеко пішло, що хто ж буде, хто ж буде їх годувати, хто буде ту пшеницю їм збирати, садити городи, сіяти пшеницю, хто буде збирати то? То вони побачили, що вже неможливо то все, то вони вже таки тоді полегшення давали. Я хотіла сказати Скрипник, наприклад, що він міг робити якби він і хотів щось робити, він українець. Були такі люди певно, що вони відмовлялися, вони не хотіли розкуркулювати й брати людей, так що вони самі гинули, їх арештовували, вони не могли нічого зробити. Були такі, ми знаємо, в нашого доброго знайомого батька - він був комуніст і його поспали розкуркулювати людей. Він відмовився, він сказав: -Я не бачу, як цей чоловік, який має шестеро чи восьмеро дітей і одного коня, який він куркуль? Так що його забрали й розстріляли, і він нікому не поміг, а потім вони були дуже обережні, вони українців не посилали на село розкуркулювати, хіба вже таких, що вони знали, що то убивці, що вони не мають ні совісті, нічого. Тоді його посилали, так, що вони кого посилали? Вони посилали не українців, бо українці відмовлялися, українці не хотіли своїх людей посилати на Сибір. Ну певно, як я кажу, були такі, що їм було все одно, вони хотіли бути комуністами, вони хотіли вижити, й вони робили але то був маленький процент я б сказала таких людей.\nПит.: А Ви ходили до школи тоді, чи був комсомол у Вашій школі?\nВід.: Так, я ходила до 35-ої Української школи, мене батьки віддали до української школи і сестра моя ходила до української школи. Отже ми вчили там українську мову - там мусило бути все на українській мові, але все було на російській мові, як наприклад, математика, географія, історія, крім того, що ми вивчали там не тільки російську мову а українську мову, літературу, оце була така різниця. Я була також у пійонерів - всі мусили бути чи ви хотіли чи не хотіли, всі мусили бути. Але в комсомол ми не пішли, ми не хотіли йти. Ми вірили в Бога, й ми не хотіли ніколи. Мій тато ніколи не був в партії, ніхто з нашої рідні в партії не був. Отже, мій тато не хотів, щоб ми йшли до комсомолу, й мій тато не хотів щоб ми йшли до партії пізніше, бо як би ви пішли в комсомол, то треба було йти на зібрання і то була підготовка йти до комуністичної партії. Мій батько не вірив, що можна йти до комуністичної партії й бути чесною людиною, він казав: -Якби людей більше відмовилося йти до партії, то було б набагато ліпше, але люди, як я кажу, боялися, й вони тільки за свою вигоду хотіли йти до партії, бо було тоді легше жити. Наприклад, як моя сестра пішла до інституту, їй не дали стипендію через те, що вона була не комсомолка. Тоді було дуже погано, як ви не були в комсомолі, вам стипендії не давали. Ззаду тримали, не давали вам, так було дуже тяжко вчитися і все, не було по легші ніякої.\nПит.: Якщо Ви маєте щось додати, то будь ласка.\nВід.: Моя мама не працювала, але вона шила, вона коли виходила заміж її тато купив швейну машину Sіngег, і послали її до школи шити й вона мала таке маленьке своє ательє, бо вона завідувала й вона шила й вона була дуже здібна, і ось ця нас вирятувала, що вона шила. Вона дуже гарно могла сукні шити, й вона шила й переважно в голод шила чужим, і вони могли тоді трошки платити не грошима, а вони давали їй трохи продуктами. То нас, можна сказати, підтримало, й ми, як кажу, ми не пухли з голоду, але було дуже нам погано також, і ми не могли помогти на село пізніше і як то сталося.\nПит.: Ну, дуже, дуже Вам дякую.\nВід.: Немає защо, я дякую вам, що ви приїхали.


Володимир Зеленський оголосив про початок податкової реформи | Луцька районна рада\nЛуцька районна рада » Новини » Володимир Зеленський оголосив про початок податкової реформи\nВолодимир Зеленський оголосив про початок податкової реформи\nДата: 15.03.2022 09:55\nПрезидент України Володимир Зеленський анонсував про добровільну сплату єдиного податку для ФОПів.\nЗі слів Президента, Уряд розробив та узгодив пакет рішень для підтримки української економіки, щоб бізнес працював і люди мали роботу там, де безпека це дозволяє.\n«Скасовуємо всі перевірки для всіх бізнесів. Щоб усі працювали нормально. Щоб міста оживали. Щоб усюди, де немає бойових дій, продовжувалося життя. Умова лише одна: ви забезпечуєте нормальну роботу свого бізнесу в межах українського закону», – зауважив Зеленський.\nГолова Луцької районної ради Олександр Омельчук наголосив, що Луцька районна рада ще у минулому році проводила моніторинг інвестиційних майданчиків для бізнесу у районі і має що запропонувати потенційним інвесторам.\n«Ми підтримуємо ініціативу Президента та Уряду. Розуміємо важливість збереження української економіки. Луцька райрада готова допомогти та сприяти бізнесу, який переїде з тих територій країни, де ведуться активні бойові дії», - наголосив Олександр Омельчук.


Поліцеи?ськии? офіцер громади - Стрічка новин Львова\nПоліцеи?ськии? офіцер громади\nСьогодні, 12 листопада, у селищі Славське відкрилась перша в ОТГ на Львівщині поліцеи?ська станція\nУчасть в урочистому відкритті станціі? взяли заступник начальника Головного управління Національноі? поліціі? у Львівськіи? області капітан поліціі? Дмитро Міхалець та голова Славськоі? об’єднаноі? територіальноі? громади Володимир Бега.\nСлавська об’єднана територіальна громада першою на Львівщині взяла участь у проєкті «Поліцеи?ськии? офіцер громади», головною метою якого є забезпечити кожну територіальну громаду поліцеи?ським офіцером, якии? не лише працюватиме на територіі? громади, але и?, по можливості, житиме там.\nПоліцеи?ськии? офіцер громади здіи?снює повноваження дільничного офіцера поліціі?, інспектора ювенальноі? превенціі? та патрульноі? поліціі?, а головне и?ого завдання - надавати мешканцям якісні поліцеи?ські послуги, щоденно забезпечувати правопорядок на територіі? обслуговування, своєчасно реагувати на проблеми громади та запобігати вчиненню правопорушень. Проект впроваджується для реалізаціі? принципу взаємодіі? населення на засадах партнерства, а оцінювати роботу правоохоронців будуть самі мешканці.\nСлавська ОТГ налічує 9 селищних рад, і?і? площа складає більше 430 квадратних кілометрів, а населення – маи?же 14,5 тисяч мешканців. Славське відоме своі?ми гірськолижними курортами та відпочинковими базами, які щороку відвідують сотні тисяч туристів.\n10 квітня начальник Головного управління Національноі? поліціі? у Львівськіи? області полковник поліціі? Василь Віконськии? та голова Славськоі? об’єднаноі? територіальноі? громади Володимир Бега підписали Меморандум про співпрацю у рамках проекту «Поліцеи?ськии? офіцер громади», а за кілька днів до того було оголошено конкурс на дві посади поліцеи?ських офіцерів громади у Славську ОТГ, які в подальшому обіи?няли поліцеи?ські Андріи? Зинич та Богдан Шрібак.\n«Цеи? проєкт є одним з наи?успішніших, що реалізовується в Украі?ні, а и?ого завданням є забезпечення кожноі? громади своі?м поліцеи?ським, якии? буде частиною громади, в якіи? працюватиме та житиме, а оцінювати и?ого ефективність будуть самі мешканці. Дякую голові Славськоі? об’єднаноі? територіальноі? громади, голові раи?адміністраціі?, виконавчому комітету, депутатському корпусу та всім членам громади за те, що виявляли ініціативу та забезпечили підтримку в реалізаціі? цього проекту. Безпека громади залежить від нашоі? співпраці і керівництво поліціі? Львівщини гарантує подальшу тісну комунікацію в реалізаціі? всіх безпекових проектів у громаді», - зазначив Дмитро Міхалець.\nЗа кошти громади поліцеи?ським виділили окреме приміщення, обладнане усім необхідним для роботи, а також поліцеи?ськии? автомобіль. Саме на поліцеи?ськіи? станціі? чергуватимуть правоохоронці і сюди мешканці звертатимуться у разі потреби.\n«Я вдячнии? керівництву поліціі? Львівщини за співпрацю у рамках проекту «Поліцеи?ськии? офіцер громади», за навчених та підготовлених правоохоронців, які забезпечуватимуть правопорядок у нашіи? громаді. Ми пишаємось, що наша ОТГ стала першою на Львівщині, яка прои?шла цеи? шлях і відкрила у себе поліцеи?ську станцію і очікуємо, що ці двоє поліцеи?ських офіцерів невдовзі стануть частиною нашоі? громади, забезпечуватимуть дотримання законності та реагуватимуть на усі звернення людеи?», - наголосив Володимир Бега.\nВідділ комунікаціі? поліціі? Львівськоі? області\n17:33На Львівщині відбулись перші Ігри громад\n17:33У березні проведуть ІІІ Всеукраїнський форум військових письменників\n17:23Від +15 до мокрого снігу. Якою буде погода на Львівщині у найближчі дні\n17:12ЗСУ взяли на озброєння українську великокаліберну гвинтівку «Алігатор»\n17:12Поблизу Львова у чоловіка, який буянив напідпитку, виявили зброю та набої\n17:12На озброєнні української армії з’явилась Alligator\n17:12Об'єкти теплопостачання міста Львова намагалися відключити від газу


«Маніяк» - Галицький Кореспондент\nГоловна | Торенти | «Маніяк»\nОпубліковано: 08.10.2018 Автор: Галицький Кореспондент\nУ ролях: Емма Стоун, Джона Хілл, Джастін Теру\nОуен – нью-йоркський хлопець з багатої родини, трохи шизофренік, впевнений в тому, що повинен врятувати світ. Енні – безробітна дівчина, яка переживає втрату близьких людей і підсіла на таблетки, які важко дістати легально. Обоє приєдналися до компанії з 12 добровольців, які зважилися на триденну участь у тестуванні нового фармацевтичного препарату Biotech. Якщо експеримент пройде вдало, то піддослідні без допомоги психотерапевтів вирішать всі свої проблеми. А якщо щось піде не так, то …ось якраз і дізнаємося, що тоді буде.\n«Гіпотеза: всі душі прагнуть з’єднатися зі спорідненими душами. Супутнє: наш розум не знає про це прагнення». Закадровий голос розповідає нам про космічні оргії і безмежний потенціал наших зв’язків, ніби попереджаючи, у що ми вплутуємось, натискаючи Play, і налаштовує нашу свідомість на потрібну частоту. Перші два епізоди нового міні-серіалу режисера Кері Фукунага («Справжній детектив», «Безрідні звірі») трохи збивають глядача з пантелику. Дуже складно зрозуміти, що відбувається, про що говорять всі ці дивні люди, який зараз рік і звідки взявся цей «рекламний друг». Головне тут не погарячкувати і не здатися, оскільки, переживши тимчасове замішання, приблизно з третього епізоду ви побачите, як відповіді щедро посиплються на голову і почнуть складатися в пазл. І, швидше за все, в результаті частини складуться не в ту картину, яку ви могли спочатку уявити.\nФукунага, можна сказати, побігав по місту повелителя сновидінь Мішеля Гондрі та трохи потоптав йому грядки. З темою підсвідомості і сновидінь Кері працює трішки витонченіше, без істеричного дитячого інфантилізму і з помірною дозою безпосередності. Вивчаючи людську свідомість десь на тонкій межі між поп-психологією і сеансом ворожіння на картах Таро, ми занурюємося в переживання головних героїв, легко асоціюючи власний життєвий досвід з тим, через що довелося пройти Енні і Оуену. Емоційні травми героїв перенесені в синтетичні сни, де вони повинні опрацювати кожен момент, що їх хвилює. Так само, як у сновидіннях, ми знову і знову повертаємося у знайомі місця або бачимо одні і ті ж обличчя, предмети, і всі вони пов’язані між собою, ось тільки яким чином – належить дізнатися. Скажемо тільки, що розвішані рушниці обов’язково вистрілять у потрібний момент, і кожне зерно кукурудзи перетвориться на попкорн. Головне уважно спостерігати за тим, що відбувається.\n«Маніяк» сам по собі є своєрідним експериментом, режисер вільно жонглює жанрами, перебиваючись від драми до абсурду і комедії. Болісно смішний і зворушливий шедевр Фукунага можна охарактеризувати цитатою Тіма Каррі з «Шоу жахів Роккі хоррора»: «A mental mind fuck can be nice». І дійсно nice, і дійсно хочеться ще. Але одна з відмінних рис Кері – це вміння завжди вчасно зупинитися. Ще до виходу міні-серіалу він відразу ж дав зрозуміти, що за продовження він братися не буде. Позиція режисера досить ясна, адже в кінці він ставить жирну крапку, з’єднуючи кінці всіх ниток і замикаючи коло. Питань більше не залишається (хіба що до себе), тільки почуття задоволення.\nХаризма неймовірної Емми Стоун – це окрема історія. Від актриси очей не відірвати всі шість з чимось годин хронометражу, а для її чарівної міміки пора зробити окрему номінацію на «Еммі». Вони з Джоною Хіллом виявилися прекрасною екранною парою, напругу в повітрі можна різати ножем. Сам Джон за останніх два роки зробив різкий поворот у кар’єрі, відійшов від комедій, вдарився в серйозне кіно, сам зняв уже розхвалений критиками фільм (Mid 90-s) і ось постав перед глядачем у «Маніяку» змарнілим і схильним до депресії. Такі метаморфози явно додають плюсів акторові.\nГоворити про «Маніяка» і не відзначити Джастіна Теру теж неможливо. Довгий час він залишався в тіні як сценарист або актор третього плану. Після знакової ролі в «Залишених» він нарешті почав отримувати заслужену частку хайпа, а після «Маніяка» його персонажа взагалі буде важко викинути з голови – тут його комедійний талант розкривається на всі сто відсотків. Весь каст серіалу, за великим рахунком, заслуговує овацій стоячи, кожен герой, навіть найбільш незначний, тут ретельно прописаний, і його історія легко зчитується без закадрового голосу або будь-яких пояснень. У гіпотезу, вибудувану в серіалі, дуже хочеться вірити. Адже жити було б набагато спокійніше, якби ми знали напевно, що у кожної душі в цьому світі знайдеться споріднена, що ми всі не приречені, і, може, врешті-решт всесвіт – це не просто хаос. Хотілося б сподіватися. І поки наші душі продовжують нескінченний квест із возз’єднання, свідомість раз у раз буде розводити руками. Тому все, що ми можемо, – це розслабитися і подивитися чудовий серіал.


Шістнадцять днів активізму проти гендерного насильства\nШістнадцять днів між Міжнародним днем усунення насильства проти жінок, який відзначається 25 листопада, та Днем прав людини, який відзначають 10 грудня, присвячено світовій кампанії зі збільшення поінформованості щодо гендерного насильства та залученню людей до змін в протидії гендерному насильству.\n«Насильство проти жінок переходить кордони і культури: кожна третя жінка впродовж свого життя стає жертвою гендерного насильства. На жаль, ця кількість зростає під час пандемії COVID-19, - заявив в.о. заступника адміністратора USAID Джон Барса. - Партнери USAID говорять про зростання насильства проти жінок та дівчат у той час, як локдауни змінюють перебіг життя і ускладнюють доступ до продуктів харчування та товарів».\nUSAID вже давно визнають важливість заходів проти різних форм насильства, які обмежують добробут та успішність жінок.\n«За адміністрації Трампа, USAID розширило партнерство з неурядовими організаціями, об‘єднаннями жінок, приватними компаніями та урядовими установами з метою втілення ефективних програм із посилення поінформованості та запобігання шкоді, яку завдає насильство проти жінок», - говорить Барса.\nНаприклад, програми в рамках Стратегії з питань жінок, миру та безпеки ініціативи Агентства з розвитку та гуманітарної допомоги, спрямовані на захист жінок та дівчат від насильства, експлуатації та зловживань. З 2017 року USAID надало змогу 70 000 жінкам взяти участь у миротворчих процесах, надало психологічну підтримку, юридичну допомогу та економічну підтримку більш ніж шести мільйонам постраждалих від гендерного насильства.\nОднак, ця битва тривала і складна. Надто часто гендерне насильство нормалізується в певному суспільстві через те, що уряд та суспільство не визнають цінності прав людини жінок та дівчат. Тому заклики до дій, подібні 16 Дням проти гендерного насильства, настільки важливі для усунення гендерного насильства. Вони висвітлюють ці порушення а також правила та практику, що дозволяє їм існувати.\n«Ми всі маємо долучатись до припинення насильства проти жінок, зменшення шкідливого впливу на осіб, родини та громади; просувати права особи», - говорить в.о. заступника адміністратора Барса.\n«Протягом цих 16 днів і кожного дня, USAID єдині у збереженні та захисту гідності жінок та дівчат у всьому світові».


Цікаві факти про восьминогів | Енциклопедія - Події та явища у світі\nЦікаві факти про восьминогів\nЧи знаєте ви щось цікаве про восьминогів? Цікава інформація про восьминогів для дітей і дорослих зібрана в цій статті.\nВосьминіг цікаві факти\nВосьминіг належить до класу Головоногих.\nНайбільший восьминіг, який був описаний і занесений в книгу рекордів Гіннеса, мав довжину кінцівок – 3,5 м (без урахування мантії).\nБагато видів восьминогів зустрічаються тільки на великих глибинах.\nУ восьминога 8 щупалець.\nНа всіх 8 – ми щупальцях восьминога є 2000 присосок.\nКожна присоска восьминога здатна утримати 100 г.\nВосьминіг має 3 серця.\nВосьминіг має блакитну кров.\nДеякі види восьминогів є отруйними. Синій-кільцевий восьминіг є самим отруйним восьминогом у світі. Цей восьминіг мешкає біля західних берегів Тихого океану.\nУ восьминогів Відсутні кістки, завдяки цьому вони здатні міняти свою форму. Деякі навіть примудряються маскуватися у формі камбали.\nМозок восьминога має форму бублика.\nЗіниця у восьминога – прямокутна.\nЩупальці восьминога здатні визначити чи їстівна їжа чи ні.\nВосьминіг з легкістю може змінювати своє забарвлення. Зазвичай, восьминіг буває коричневим. При гніві, восьминіг червоніє, а якщо він наляканий біліє.\nВосьминоги бувають Від 1 см до 4 метрів.\nВосьминіги є найрозумнішими серед всіх безхребетних тварин. Вони мають гарну пам’ять, піддаються дресируванню.\nУ Японії, восьминогів Їдять живими.\nВосьминіг є джерелом вітамінів – В3, В12, фосфору, селену і калію.\nУ восьминога є чорнило і це чорнило користується попитом у художників.\nВосьминіг Пауль – отримав широку популярність завдяки вмінню вгадувати результати матчів футболу. Протягом чемпіонату Європи 2008 і чемпіонату світу 2010 він правильно вгадав переможців 11 з 13 матчів за участі збірної Німеччини з футболу. Восьминіг помер 26 жовтня 2010 року. У 2011 році, в Оберхаузені (Німеччина) на честь його був встановлений пам’ятник і виставлена книга співчуттів.\nВосьминіг, полює сидячи в засідці. Поїдає молюсків, равликів, ракоподібних, рибу, планктон.\nЦікавинки про восьминогів, цікаві відомості про восьминогів ви можете додавати через форму коментарів.\n← “Заворожи мені, волхве…” Ліни Костенко\nЛеся Воронина хронологічна таблиця →


Дівчата, які вибирають програмування - SEO Blog - все про пошукову оптимізацію та веб розробку українською.\nОстаннім часом мені приходить багато листів від дівчат, які хочуть програмувати, вибирають спеціалізацію. .\nЛисти мені пишуть, тому що я веду блог , присвячений програмуванню на С + +. Я - програміст, зараз займаюся розподіленими системами, працюю в компанії Майкрософт. До цього займалася розробкою ігор.\nТак от, питання в цих листах повторюються і картина складається дещо абсурдна.\nЗ одного боку, жінок у програмуванні дуже мало і є усталена думка, що з цим треба щось робити і дівчат і дівчаток-підлітків всіляко намагаються зацікавити програмуванням і інформаційними технологіями в цілому. Серед наших користувачів люди різних національностей, і чоловіки, і жінки, і взагалі дуже різні люди, тому нам теж потрібно таке ж розмаїття, це допоможе нам працювати з нашими такими різними клієнтами. Англійське слово «diversity», що позначає цей підхід, я чую дуже часто.\nЦя точка зору поширена не в Росії, підозрюю, що з України така ж історія, проте всі тенденції до нас рано чи пізно добираються, так що будемо спостерігати. Я дуже добре пам'ятаю час, це був кінець дев'яностих, коли я намагалася знайти свою першу роботу. У вакансіях можна було вказувати підлогу, і він, не повірите, був чоловічим. Я пам'ятаю, як перегортувати оголошення про прийом на роботу і там скрізь було.\nЗараз такого практично немає і потихеньку ситуація стає все краще і краще.\nЗараз все набагато простіше з доступом в Інтернет, де можна знайти такі проекти як Debian Woman . Я не вітаю об'єднання фахівців за статевою ознакою, але розумію, що дівчинка-підліток буде себе почувати комфортніше в такому ком'юніті. Або ось, наприклад, Google оплачує поїздки на конференції . Ще є всякі місцеві ініціативи, які діють, наприклад, тільки в Штатах, це не дуже цікаво.\nСеред позитивних тенденцій, які добралися і до кращих російських компаній - можливість віддаленої або частково віддаленої роботи, що зручно коли погано себе почуваєш або хтось із рідних хворіє. Ну і звичайно високі зарплати, причому рівні і для чоловіків, і для жінок.\nОтже, з одного боку у нас IT-компанії і різні громадські організації, які зі шкіри геть лізуть, щоб розрекламувати програмування перед дівчатами, а з іншого боку у нас самі дівчата, які перебувають у повній упевненості, що їм тут не раді . Все ще зберігається міф про те, що програмісти - це суворі бородаті мужики, які сидять в прокурених підвалах і приймають рішення під кухоль пива.\nТакож існує міф про жахливо напружений робочий графік. Взагалі не знаю де як, в Росії законодавством закріплена 40 годинний робочий тиждень. Переробки трапляються, наскільки часто залежить від того, наскільки грамотно поставлена ??робота в компанії. Ну і взагалі, історії про те як «ми з мужиками п'ять років по 16 годин на день орали без вихідних» треба сприймати з деякою часткою скептицизму.\nУ результаті багатьох потенційно прекрасних фахівців ми втрачаємо в дуже юному віці, ще на етапі вибору професії. Це при тому, що у нас зараз набирається серйозний дефіцит фахівців, ознак поліпшення ситуації я не бачу, та й Міністерство Оборони не дрімає.\nТак що будемо сподіватися, що різні ініціативи щодо залучення дівчат в IT в що-небудь виллються. Тому що було б дуже добре, якби нас було трохи більше.\nОпубліковано: 11/07/11 @ 06:47\nРозділ Блоги Програмування\nДайджест тижня, 8 липня\nІнтерв'ю з Райцин: "Гроховський - мені не рівень, а тематика працює", тому-то. Скільки майданчиків на Міралінкс роблять більше 1к $ / міс? Кілька сотень.\nЗнову про прайс-агрегаторах або чому у нас немає Google Shopping?


Авіаквитки Відень - Стокгольм: купити квиток дешево - ціна від $12\nДешеві авіаквитки Відень — Стокгольм\nДешеві авіаквитки Відень Стокгольм Відень - Стокгольм\nРейси з Стокгольма в Відень\nІнформація про найдешевші рейси з Вени в Стокгольм\nДешеві авіаквитки з Вени в Стокгольм\nКоли найдешевші авіаквитки з Вени до Стокгольма\nВизнач найкращий час для свого перельоту з Вени до Стокгольма. Порівняй ціну на квитки залежно від сезону і температури повітря.\nСкільки коштують квитки Відень - Стокгольм залежно від місяця вильоту.\n2020.03.21 - 2020.03.24\n2020.06.25 - 2020.07.04\nКупити авіаквитки з Вени в Стокгольм\nСайт вигідних подорожей tripmydream допоможе тобі знайти та купити квитки на літак з Вени в Стокгольм по самій низькій ціні. За допомогою нашого сервісу ти можеш легко порівняти пропозиції від різних авікомпаній, знайти найзручніші та найвигідніші перельоти, а також дізнатися в якого онлайн-продавця буде дешевше всього купити обрані авіквитки.\nАвіаквитки туди й назад: Відень - Стокгольм - Відень\n$12 - це мінімальна ціна авіаквитка в обидві сторони, з Вени в Стокгольм та назад, знайдена нашими користувачами за останній час.\nДізнатися напевно, скільки коштує квиток на літак Відень - Стокгольм можна, подивившись вартість вкитка на конкретні дати, а потім перейшовши на сайт онлайн-продавця. Ціни в нашому агрегаторі авіаквитків оновлюються з невеликою затримкою та можуть змінитися за цей час.\nІнформація про рейс Відень - Стокгольм\nТаблиця з базовою інформацією про рейси за напрямком Відень – Стокгольм\nRyanAir, Wizz Air Hungary, Austrian, Air France, KLM, Air Baltic\nНайвигідніший час для покупки квитка на літак Відень – Стокгольм — за 49 днів до вильоту. А найдорожче купувати квиток — за 27 днів до вильоту.\nПідходь до планування поїздки з розумом і почни відстежувати вартість квитків заздалегідь. Так у тебе буде більше шансів знайти найвигідніший переліт з Вени до Стокгольм.\nПопулярні авіакомпанії, які виконують рейси Відень - Стокгольм:\nПрямі рейси з Вени в Стокгольм виконують авіалінії: RyanAir (понеділок, вівторок, середа, четвер, пятниця, субота), Wizz Air Hungary (кожен день), Austrian (понеділок, середа, пятниця)\nРейси з Вени в Стокгольм виконують авіаальянси:\nПрямі рейси – найзручніший та найшвидший переліт у будь-яке місце. Але якщо для вас важливо знайти найдешевший авіаквиток, то рекомендуємо звернути увагу на рейси з Вени в Стокгольм з пересадками: в більшості випадків непрямі рейси займають більше часу, але дозволяють суттєво зекономити.\nПопулярні типи літаків на рейсах Відень - Стокгольм:\nРозклад літаків Відень - Стокгольм\nУточни дату вильоту, щоб побачити актуальний розклад прямих рейсів з Вени до Стокгольма.\nВсе що потрібно знати перед польотом. Корисна інформація для вашого перельоту з Вени в Стокгольм\nКорисна інформація, статистика і факти про маршрут з Вени до Стокгольма\nСкільки коштує найдешевший авіаквиток Відень – Стокгольм?\nНайдешевший квиток на літак з Вени до Стокгольма, який знайшли наші користувачі за останні 48 годин, коштує $12 в обидва боки.\nКоли краще купувати авіаквитки Відень – Стокгольм?\nНайдешевші квитки на літак Відень – Стокгольм можна купити за 374 дні до вильоту.\nКоли авіаквитки Відень – Стокгольм найдешевші?\nСічeнь, Лютий, Березень – місяці, коли квитки на літак з Вени до Стокгольма будуть коштувати дешевше за все. Найвигідніший день вильоту - Субота, а найдешевший час - день.\nЯкі авіакомпанії пропонують найдешевші авіаквитки Відень – Стокгольм?\nНайдешевші квитки на літак з Вени до Стокгольма пропонують: RyanAir и Wizz Air Hungary.\nЯкі авіакомпанії здійснюють прямі рейси з Вени до Стокгольма?\nРейси без пересадок на маршруті Відень – Стокгольм пропонують наступні авіакомпанії: RyanAir и Wizz Air Hungary.\nСкільки летіти з Вени до Стокгольма?\nМінімальний час польоту Відень – Стокгольм становить 2 год. 5 хв.\nСкільки кілометрів від Вени до Стокгольма?\nВідстань від Вени до Стокгольма становить 1241 км.\nРейс з Парижа в Каїр Рейс з Женеви в Челябінськ Рейс з Амстердама в Сіетл Рейс з Челябінська в Циндао Рейс з Новокузнецька в Самар Рейс з Бейрута в Київ Рейс з Мінська в Сальт Рейс з Будапешта в Дніпропетровськ Рейс з Казані в Каїр Рейс з Бухареста в Стамбул Рейс з Берліна в Будапешт Рейс з Загреба в Москви Рейс з Тбілісі в Челябінськ Рейс з Мюнхена в Ліон Рейс з Неаполя в Нью-Йорк\nРейс з Вени в Катовіце Рейс з Вени в Дубай Рейс з Вени в Запоріжжя Рейс з Вени в Хургаду Рейс з Вени в Гданськ Рейс з Вени в Кейптаун Рейс з Вени в Зальцбург Рейс з Вени в Ніццу Рейс з Вени в Цюрих Рейс з Вени в Барі Рейс з Вени в Шанхай Рейс з Вени в Мадрид Рейс з Вени в Верону Рейс з Вени в Копенгаген Рейс з Вени в Ріо-Де-Жанейро\nРейс з Риму в Стокгольм Рейс з Кошице в Стокгольм Рейс з Дубая в Стокгольм Рейс з Кишинева в Стокгольм Рейс з Познаня в Стокгольм Рейс з Харкова в Стокгольм Рейс з Краснодара в Стокгольм Рейс з Ростова в Стокгольм Рейс з Бішкека в Стокгольм Рейс з Тбілісі в Стокгольм Рейс з Запоріжжя в Стокгольм Рейс з Івано-Франківська в Стокгольм Рейс з Гельсінкі в Стокгольм Рейс з Кракова в Стокгольм Рейс з Цюріха в Стокгольм\nНімеччина Непал Шрі-Ланка Тонга Литва Судан Кот д'Івуар Алжир Естонія Австрія Всі країни\nКанкун Мінськ Таллін Хошимін Лос-Анджелес Дортмунд Мілан Сантьяго де Лос Кабальєрос Бостон Белград Всі міста\nПариж - Каїр Женева - Челябінськ Амстердам - Сіетл Челябінськ - Циндао Новокузнецьк - Самара Бейрут - Київ Мінськ - Сальта Будапешт - Дніпропетровськ Казань - Каїр Бухарест - Стамбул Всі напрямки\nAir Europa Wizz Air LOT Polish Airlines Nordwind Airlines Lufthansa Germanwings AirBaltic Southwest Airlines Czech Airlines Delta Air Lines Всі авіакомпанії


Сауни і бані Івано-Франківська за найкращими цінами з фото і відгуками – BANI.UA\nРуські бані 1 Бані на дровах 2 Фінські сауни 1 Турецькі бані Японська баня Інфочервоні кабіни Римські терми Кедрові бочки / Фітобочки Чан бані\n1-5 осіб 5-10 осіб 1 10-15 осіб 3 15-25 осіб 2 більше 25 осіб\nдо 100 грн./год 3 до 200 грн./год 3 до 500 грн./год 4 до 800 грн./год 4 до 1000 грн./год 4 до 1500 грн./год 4 до 2000 грн./год 4 більше 2000 грн./год\nЗ басейном 3 Для двох 1 SPA Ексклюзив ВІП 1 Комфорт 3 Економ З виходом до води З рестораном 1 З послугами банщика З віниками 1 З гідромасажем (джакузі) 1 З більярдом 1 З послугами масажиста Цілодобові 2 З Wi-Fi 2 З караоке\nСауни Івано-Франківської області\nСауни і бані Івано-Франківська\nмісто Івано-Франківськ р-н Каскад Дачний кооператив\nЦіна від 75 грн. Місткість 15 чол.\nмісто Івано-Франківськ вул. Коновальця, 359\nЦіна від 70 грн. Місткість 12 чол.\nмісто Івано-Франківськ Набережна вул. ім. Василя Стефаника, 558\nЦіна від 100 грн. Місткість 15 чол.\nСпортивний клуб «SLine»\nмісто Івано-Франківськ вул.Довга, 39\nЦіна від 300 грн. Місткість 5 чол.\n+38 (098) 908-53-53\nВідпочинок в парній - краще рішення як для великої компанії друзів, так і для сім'ї. Тут кожен може знайти розвагу не тільки для душі, але і для тіла. Тепла пара або холодна вода в басейні, а краще - і те й інше, поліпшить ваше самопочуття, підніме настрій і подарує незабутні години, проведені в компанії близьких людей. Бажаєте відсвяткувати в лазні День народження? Вам буде неважко підібрати належний заклад з залом для урочистостей. Давно не усамітнювалися зі своєю половинкою в романтичній атмосфері? Вам підійде красивий будиночок з дерев'яного зрубу з сауною на краю міста, де ніхто не потривожить ваш спокій.\nМи допоможемо знайти кращу баню для відпочинку\nАле як підібрати підходящий заклад, особливо, якщо Ви вперше в місті? Всі лазні Івано-Франківська можна вивчити навіть не виходячи з дому. Наш портал створений для любителів попаритися з душею. Тут ви знайдете безліч точних описів бань з фото, зможете ознайомитися з будь-яким закладом і зарезервувати його на потрібний час без потреби добиратися до місця призначення.\nХочете зняти баню ближче до будинку або офісу? Завдяки нашому онлайн-порталу це буде простим завданням. Вам всього лише потрібно вибрати потрібне місто і вивчити пропозиції, які висвітяться на карті за розширеного пошуку. Також можна вводити й інші важливі для вас особливості оренди сауни:\nнаявність більярдної або інших ігрових розваг;\nкухня і т.д.\nВикористовуючи наші фільтри пошуку, ви можете знайти найбільш підходящі сауни Івано-Франківська. Тут же ви відразу зможете дізнатися вартість оренди лазні на годину.\nГарний відпочинок в лазні Івано-Франківська\nЩе в давні часи люди помітили благотворний вплив пари, високих температур на організм людини. Сьогодні ці дані підтверджені не одним науковим дослідженням. Єдине, на що потрібно звернути увагу, - це інтенсивність і тривалість процедур. Навіть разове відвідування лазні значно поліпшить самопочуття і настрій. Саме тому зняти сауну після тривалого і складного робочого дня - відмінне рішення для кожної людини, незалежно від статі і віку.\nЩоб ознайомитися з цінами на лазні, перегортайте сторінки нашого онлайн-каталогу. Порівнюйте опис, вартість, наявність додаткових послуг в закладах, щоб прийняти правильне рішення.\nЦіни в банях і саунах Івано-Франківська\nБані на дровах от 70 грн.\nФінські сауни от 300 грн.\nСауна «Дрова» в с. Загвіздя\nІвано-Франківська область село Загвіздя (Тисменицький район) вул. Незалежності, 43\nЦіна від 65 грн. Місткість 10 чол.\nмісто Яремче вул. Хоткевича, 12 Б\nІвано-Франківська область село Загвіздя (Тисменицький район) вул. Озерна, 1\nЦіна від 65 грн. Місткість 20 чол.\nІвано-Франківська область село Угринів (Тисменицький район) вул. Галицька 22 А\nЦіна від 80 грн. Місткість 10 чол.\nБані на Дачі\nІвано-Франківська область село Микитинці (Івано-Франківська міська рада) вул. Дачна, 13\nІвано-Франківська область село Угринів (Тисменицький район) вул. Галицька, 20 А\n+38 (095) 511-84-47


Коли Росія краде чужу історію... | Газета «День»\nДеякі думки з приводу Дня Соборності України\n21 січня, 2020 - 19:26\nАКТ ЗЛУКИ УНР І ЗУНР 22 СІЧНЯ 1919 РОКУ / ФОТО З САЙТА WIKIPEDIA\nЧергову, 101-шу річницю Акту Злуки УНР і ЗУНР Україна відзначає в умовах триваючої майже шість років російської агресії, внаслідок якої втрачено Крим, третину Донбасу, понад 13 тисяч українських патріотів загинуло, близько 40 тисяч поранено, з’явились мільйони біженців, країні завдані величезні матеріальні збитки. Через анексію Росією Криму і Керченської протоки катастрофічно скоротилася наша морська акваторія, реальною стала загроза взагалі бути відрізаними від Азовського й Чорного морів. Тобто Україна втратила дорогою ціною здобуту свою територіальну соборність, її геополітичне становище катастрофічно погіршилось і нині вона переживає один з найкритичніших моментів своєї історії. Як відомо, вони траплялися неодноразово.\nОдин з них виник, зокрема, в період першої агресії російських більшовиків проти створеної під проводом Центральної Ради УНР. В написаній на початку 1918 року після захоплення й руйнування ними Києва статті «В огні і бурі» Михайло Грушевський так сформулював тоді основні завдання українського державотворення: «Тепер наш національно-політичний рахунок дійшов особливо високих позицій. Боротьба йде за закріплення самостійності й незалежності Української республіки, за зібрання українських земель, за забезпечення основних соціальних реформ. Програш загрожує такими страшенними утратами, що від самої думки про них зупиняється серце... Мусимо жертвувати всім, щоб урятувати найдорожче в цей момент: самостійність і незалежність нашого народу»1.\nСьогодні, як і тоді, сто років тому, мова йде про те, бути чи не бути вільній, незалежній, соборній Українській державі. Більш того, чи існуватимуть українська нація, її ідентичність, мова, історія, культура, церква? Адже всьому цьому загрожує смертельна небезпека. І чи розуміє це витворена олігархічними кланами й проросійською пропагандою, але обрана одурманеним і приниженим, стомленим тривалою війною народом, наша нинішня влада? Чи усвідомлюють це керівники політичних партій і громадських організацій, які в запалі передвиборчих баталій мало не перегризли один одного, забувши навіть в умовах війни про необхідність збереження країни? Де ти, українське громадянське суспільство, невже задрімало? Нарешті, чи розуміє це заклопотаний численними внутрішніми негараздами і глобальними проблемами зовнішній світ в особі лідерів впливових держав? Адже наслідки можливої катастрофи потрясуть не лише Європу, але й увесь світ.\nЗагальновизнаний майстер відвертої брехні, дезінформації та історичного ревізіонізму президент Росії В.Путін нещодавно знову обнародував свої чергові територіальні претензії щодо України. Виступаючи 19 грудня 2019 р. на прес-конференції в Москві, він заявив, що все Причорномор’я і східна частина України — це споконвічні російські території, передані нібито Україні російським більшовицьким урядом і тепер Російська Федерація з цим розбирається. Насторожує й те, що ці наскрізь фальшиві, великодержавно-шовіністичні марення були озвучені майже відразу після зустрічі в Парижі в рамках Нормандського формату лідерів Німеччини, Франції, України та Росії. Ось вам ще один яскравий приклад путінської миротворчості, на яку чомусь зробила велику ставку наша влада, — обіцяне припинення вогню так і не відбулось. Як свідчить історичний досвід, нищення нашого народу завжди розпочиналося шляхом загарбання його території.\nГазета «День» в численних публікаціях регулярно інформувала своїх читачів про те, як Росія «пришила собі білими нитками» (за образним висловом К.Маркса) чужу історію. Зокрема, вкрала і привласнила собі нашу давню історичну назву «Русь», її історію, право, культуру, церкву. Як поступово захопила та інкорпорувала в свою імперію переважну більшість етнічно-українських земель. Це, звичайно, полегшує мені реалізацію поставленого перед собою завдання.\nАвтор цих рядків понад два десятиліття спеціально займався дослідженням проблеми соборності українських земель від ідейних її витоків до реалізації в вікопомному Акті Злуки УНР і ЗУНР 22 січня 1919 року. На основі скрупульозного вивчення як вітчизняної, так і зарубіжної історіографії, в тому числі картографічних видань, численних архівів та матеріалів періодичної преси вдалося науково обґрунтувати закономірний, природний, правний, глибоко справедливий характер української соборницької концепції. Адже в основу її був покладений принцип етнічності, згідно з яким українськими вважалися лише землі, де українці складали переважну більшість місцевого населення. Ця концепція, на відміну від російської чи всепольської, ніколи не претендувала на землі інших народів.\nВперше на законодавчому рівні вона була закріплена в III Універсалі Центральної Ради 7 (20) листопада 1917 р., яким було проголошено створення Української Народної Республіки та визначено її територіальні межі. «До території Народної Української Республіки, — підкреслювалося в цьому історичному документі, — належать землі, заселені в більшості українцями: Київщина, Поділля, Волинь, Чернігівщина, Полтавщина, Харківщина, Катеринославщина, Херсонщина, Таврія (без Криму). Остаточне визначення границь Української Народної Республіки, щодо прилучення частин Курщини, Холмщини, Вороніжчини, так і суміжних губерній і областей, де більшість населення українська, має бути встановлене по згоді організованої волі народів»2.\nТаким чином, перш ніж опинитися в лапах більшовицької Росії вказані В.Путіним землі вже перебували спочатку в межах УНР під проводом Центральної Ради. Потім навіть в дещо розширеному варіанті (з містами Ростов на Дону, Таганрог з прилеглими до нього територіями) входили в Українську Державу гетьмана Павла Скоропадського, згодом опинилися в УНР, відновленій Директорією, яка й проголосила 22 січня 1919 р. об’єднання з ЗУНР, що виникла внаслідок розпаду Австро-Угорської імперії. На жаль, соборна Українська держава в силу багатьох об’єктивних і суб’єктивних обставин зазнала тоді невдачі. Переважну більшість українських земель захопили більшовицькі війська, і там було створено УСРР.\nВід УРСР, як відомо, відроджена 24 серпня 1991 р. внаслідок краху СРСР незалежна Україна закономірно успадкувала й свої державні кордони. Головним та визначальним є те, що вони здобули міжнародно-правове визнання й закріплення в численних як багатосторонніх, так і двосторонніх договорах, в тому числі й з Російською Федерацією. Легітимність їх не заперечна і посилання на «споконвічність», «історичні права», чи будь-які інші вигадки, не витримують ніякої критики.\nОсобливу тривогу в зв’язку з цим викликає мовчання з даного приводу нашої влади. Минув місяць, однак ні президент В.Зеленський, ні парламент України, ні навіть міністр закордонних справ В.Пристайко не прореагували, зробили вигляд, ніби нічого особливого не сталося. Та потрібно було в набат бити, звертатися, поки не пізно, в ООН, ОБСЄ, інші міжнародні організації, до лідерів провідних держав світу з вимогами хоча б якось застерегти агресора від злочинних намірів.\nКрилатий латинський вислів гласить: «Хочеш миру — готуйся до війни!». Однак більшість громадян України під впливом російської пропаганди і проросійських сил відкинула цю істину, повіривши в диво. Вакханалія пацифізму, миру за будь-яку ціну, що тривала весь 2019 рік, привела до влади В.Зеленського та його «слуг народу», й водночас завдала великої шкоди Україні. Замість того, щоб зміцнювати оборону країни, антипутінську коаліцію союзних держав, добиватися звільнення анексованих та окупованих Росією українських земель, нова влада стала на шлях по суті капітуляції перед агресором. Пацифізм в умовах війни не тільки не врятує країну, а знищить її. Це ще одна істина, яку не слід забувати.\nОдин із найвидатніших наших політичних мислителів В’ячеслав Липинський, болісно розмірковуючи над причинами втрати Україною 1918 р. своєї державності, в опублікованій 1928 р. праці «Хам і Яфет» висловив стислу, але влучну думку: «Необуздане хамство і цей раз розвалило Українську Державу», бо «не було на Україні своєї власної Яфетової (тобто конструктивної. — І.Гошуляк) сили»3. Вияви політичного хамства яскраво проявляються сьогодні в ігноруванні досвіду своїх історичних попередників, в розбурханій стихії отаманства й анархії, в партійному і світоглядному егоцентризмі, небажанні поступитися вузькопартійними і клановими інтересами, піти на розумний компроміс заради порятунку України. Звідси, до речі, й нездатність висунути на чолі держави справжнього та авторитетного національного лідера.\nВикликає велику тривогу зросла активізація всередині країни антиукраїнських сил, прихильників так званого русского міра. Спираючись на всебічну підтримку з боку Росії та деяких українських олігархів, вони проникли в структури державної влади, оволоділи багатьма телеканалами, іншими ЗМІ й розгорнули шалену пропагандистську кампанію проти державності та соборності України. На жаль, владні структури часто зовсім не звертають на це уваги.\nЗ досвіду багатолітньої боротьби за державність і соборність України випливає винятково важливий висновок. Успішне здійснення цієї величної мети можливе лише за умови єдності всіх українців, досягненні загальнонаціональної згоди. Не випадково і Українська козацька держава, створена Б.Хмельницьким, і згодом Українська Народна Республіка, і Гетьманат П.Скоропадського були повалені, насамперед, через внутрішню українську Руїну, розкол українства на різні, нерідко поборюючі один одного політичні табори, чим вміло скористалися зовнішні вороги. Ось чому варто робити все можливе, навіть неможливе, з метою відвернення внутрішньої, тобто громадянської війни в Україні. Адже, не секрет, що путінська Росія з усіх сил прагне реалізувати саме такий сценарій розвитку подій в нашій країні.\nПеред лицем навислої над Україною національної катастрофи всі наші громадяни повинні згуртуватися з метою захисту корінних національних інтересів, повернення анексованого Криму, окупованих російськими найманцями районів Донбасу, відродження і всебічного розвитку економіки, здійснення всіх інших важливих завдань національного державотворення. Будь-яке ухиляння від роботи й відповідальності, від виконання обов’язку, який диктується нинішнім моментом є недопустимим злочином. Пам’ятаймо слова великого вченого і патріота України Юрія Шевельова про трьох страшних ворогів національного відродження України — Москву, український провінціалізм (комплекс малоросійства й меншовартості) та Кочубеївщину.\n1. Грушевський М. В огні і бурі // Державний центр Української Народної Республіки в екзилі. Статті і матеріали. — Філадельфія, Київ, Вашінгтон, 1993. — С. 28.\n2. Національні відносини в Україні в ХХ ст. Збірник документів і матеріалів. — К., 1994. — С. 55.


Сексуальні фантазії на вільну тему » Івано-Франківський жіночий сайт\n«Ох вже ці ненаситні чоловіки! Їх думки завжди працюють тільки в одному напрямі! Їх еротичні фантазії не знають меж!» - так може сказати про сильну частину людства будь-яка з нас.\nАле чи тільки у чоловіків виникають еротичні фантазії? Виявляється, НІ. Жінка теж мріє про те, як урізноманітити своє життя. У своїх мріях вона не поступається чоловікам. Причому еротичні фантазії відображають те, чого дійсно хоче жінка.\nФантазії відображають реальні бажання жінки\nНі, не тільки чоловік мріє про еротичне захоплення, про секс на столі або про пристрасні пригоди утрьох. Жінка в своїх мріях теж бажає випробувати те, про що часто боїться сказати своєму чоловіку або другові.\nВона надивилася кінофільмів, начиталася любовних романів і зараз мріє про те, чого не мала до цього моменту. Їй хочеться бути головною героїнею не якого-небудь американського бойовика або романа, їй хочеться виконати свою заповітну мрію - насолодитися життям, випробувати те, що вимагає її тонка жіноча душа.\nІ немає нічого поганого в тому, що жінка мріє не про рутинний буденний секс. Вона чудово розуміє, що солодкі марення, що продукуються кіностудіями, рідко мають щось спільне з дійсністю. Але все-таки вона хоче зайнятися сексом на більярдному столі або на роялі.\nНа думку німецького сексотерапевта Крістіни Бауманс, у жінки повинні бути свої сексуальні фантазії, які вона повинна втілювати на практиці. Терапевт чудово розуміє, що дуже малий відсоток може свою мрію донести до чоловіка, чесно розповісти, чого хоче і чекає від своїх фантазій. Жінка боїться, що чоловік може неправильно її зрозуміти, а це погіршить її сімейні або партнерські відносини з людиною, яку вона любить.\nКрістіна Бауманс радить жінкам не соромитися своїх еротичних фантазій, а у міру можливостей реалізовувати їх в сексуальному житті. І абсолютно не важливо, коли вам захотілося насолодитися своєю мрією. Головне для жінки – це кінцевий результат. І не варто відкладати на завтра, на тиждень або на місяць те, що можна випробувати цієї хвилини.\nТак чи потрібно розповідати своєму партнеру, про що ви мрієте до того, як здійснений факт? Чи варто несподівано здивувати чоловіка своєю фантазією і своєю майстерністю? «З одного боку, якщо ваш партнер любить, то чом би і ні. А якщо ні. То не варто ранити його душу. Краще це зробити несподівано під час любовної гри», - вважає Крістіна Бауманс.\nМріями, які можна майстерно здійснювати разом з партнером, потрібно ділитися з чистою совістю. Але якщо жінка, лежачи в ліжку з одним чоловіком, мріє про молодого красеня, з яким вона в своїх фантазіях випробовуватиме неземну насолоду, то в цьому випадку, природно, краще свої мрії тримати у секреті. Де гарантія, що молодий красень задовольнить її, а жіноча мрія збудеться? Іноді зовнішність і молодість брехливі. Ваш молодий герой може опинитися в ліжку нікчемним сексуальним партнером. І вік тут не грає ніякої ролі.\nТільки не варто наслідувати зіркам Голівуду. У буденному житті вони такі ж жінки. Все одно у вас на це не вистачить грошей. Ви знаєте скільки, наприклад, одержують стилісти Стоун за макіяж актриси в одній єдиній сцені? Близько $4000! За таку суму кожна з нас виглядатиме як Елізабет Тейлор.\nМрії про окови і секс з незнайомцем\nБагато хто з нас бажає випробувати щось екзотичне. Раніше незвідане. Ми боїмося про це признатися не тільки своїй кращій подрузі, але і вимовити нашу мрію вголос. Оточуючі вважають вас пристойною жінкою, хорошою господинею і відмінною матір'ю. І раптом. Така мрія.\nБагато хто чекає того моменту, коли коханий зв'яже тіло мотузкою або на руки і ноги надіне наручники, виготовлені з натуральної чорної шкіри з металевим ланцюгом, щоб мрія перетворилася на реальність. Якщо це гарантія того, що ви випробуєте багатократний оргазм, тоді сміливо вперед! Життя дане людині всього лише раз! Так чому не випробувати те, що так вимагає душа?!\nВи знаєте, що половина всіх жінок, згідно опитування про стихійний секс, мріють про секс з невідомим чоловіком? У своїх фантазіях жінка знайомиться з ним на вечірці або на дискотеці, приводить додому в свою спальню, насолоджується щастям і, попрощавшись, навіть не питає його імені.\nСекс з незнайомцем має не тільки негативні, але і позитивні сторони. Жінка може повністю розкритися, сказати йому про те, чого чекає від нього. Вона може свою фантазію перетворити на реальність. У цьому партнерстві здійснюються таємні жіночі бажання. Якщо жінка по своїй натурі владна, але в той же час самотня, то може підпорядкувати собі чоловіка на декілька годин і відчути себе царицею.\nЗгідно дослідженню університету Гамбурга, більше половини чоловіків і жінок мріє про секс в громадському місці. Але тільки 21% з охочих пробували такий секс. З 19% що мріють бути закутими в наручники під час сексу насолодилися реалізацією фантазії лише 5% опитаних.\nБагато хто хоче пізнати непізнаний раніше світ. Зараз газети і журнали пістрявлять статтями про секс. Про жіночий секс. Є жінки, які мріють про любовну гру з коханою, яка знає, які місця вона повинна пестити, щоб випробувати найвищу насолоду. На думку німецького сексотерапевта Крістіни Бауманс, жіночі мрії грунтуються на ніжнішому сексі. Вона вважає, що не всі жінки, які мають лесбіянскі фантазії, – лесбіянки.\nВи знаєте, про що мріють більшість чоловіків? Про секс утрьох. Є жінки, які теж мріють про це. Ось тільки не багатьом вдається свою мрію здійснити. Жінка потрапляє в невідомий їй до цієї пори світ, в чужий, а можливо навіть і дикий. Секс утрьох. Ох, якби про ці мрії дізналися наші предки, вони б перекинулися в труні.\nПсихотерапевт доктор Урбан говорить, що більшість жінок не проти випробувати гру утрьох, насолодитися новим світом і розкрити в собі нові грані. Вони бажають одержати те, що їм не може дати відразу один чоловік. Підраховано, що про секс утрьох мріє 31% жінок і 58% чоловіків. Перевірили це на практиці тільки 6%.\nСекс з кінозіркою\nКому не хочеться опинитися в ліжку з спокусником Джорджем Клуні, випробувати дикий секс з Робі Уїльямсом або насолодитися поцілунком Бреда Піта? Згідно опитування громадської думки, про це мріє більше половини жінок Німеччини.\nПо сторінках «Берлінського кур'єра»\nПереглядів: 6424 | Додав: admin | Коментарі (1)\n#1 написал: WillieNeath (11 лютого 2015 13:50)\naccutane story Accutane accutane antipsychotics Buy Accutane accutane round 2 http://fast-isotretinoin.com - accutane and rems


"Інтер" став лідером недільного телеефіру - Новини каналу - Телеканал "Інтер"\n"Інтер" став лідером недільного телеефіру\n17 березня 2014 | 14:33\nУ неділю, 16 березня, телеканал "Інтер" став лідером серед українських телеканалів з часткою 15,0% за аудиторією 18+ (Україна) та 13,0% за аудиторією 18-54 (50тис.+).\nУ цей день "Інтер" запустив режим спеціального інформаційного мовлення. У його рамках у прямому ефірі вийшли чотири випуски новин - о 9:30, 12:00, 14:00 та 16:00. Крім того, підсумковий випуск "Подробиць тижня" вийшов в ефір на годину раніше, ніж зазвичай - о 19:00, і тривав більше трьох годин. Упродовж ефіру програми відбулося близько десятка прямих включень з Криму, інших регіонів, зарубіжних корпунктів, під час яких спеціальні кореспонденти "Інтера" розповідали про події у режимі реального часу. Ексклюзивні інтерв'ю програмі дали Рефат Чубаров та Віталій Кличко. А своєю оцінкою ситуації в країні та світі поділилися гості "Подробиць тижня", серед яких були Олег Тягнибок, Ольга Богомолець, Микола Рудьковський.\nЗа підсумками дня усі інформаційні випуски "Інтера" стали лідерами слоту серед всеукраїнської аудиторії 18+. Сумарна аудиторія новинних випусків каналу склала більше 34 мільйонів глядачів 18+ в Україні.\nПоказники інформаційних випусків на "Інтері" у неділю, 16 березня 2014 року\nОхоплення в людях\nВипуск "Подробиць тижня" о 19:00 в піку прайму лідирував у слоті серед глядачів 18+ (Україна) та 18-54 (50тис.+).\nТОП-5 каналів 16 березня 2014 року у слоті 19:00-22:19 (частка 18+, Украіна/18-54, 50+, відсортовано за 18+, Україна)\nТакож увечері 16 березня на "Інтері" відбулася телевізійна прем'єра х/ф "Вій". Особливу увагу фільм викликав серед глядачів 18-54 у великих містах. За даною аудиторією "Вій" став найбільш рейтинговим фільмом березня на українському телебаченні, його рейтинг - 5,6%. У слоті показу х/ф "Вій" був беззаперечним лідером з часткою 18,8% серед глядачів 18+ в Україні та 21,8% серед аудиторії 18-54 (50тис.+).\nТОП-6 каналів 16 березня 2014 року у слоті 22:19-24:52 (частка 18+, Украіна/18-54, 50+, відсортовано за 18+, Україна)\nДані дослідження телевізійної аудиторії належать ІТК, надані Телеканалом "Інтер". Показники розраховані для аудиторій 18+ та 18-54. Регіон: вся Україна, міста 50тис+. Період: 16.03.2014. Дані Overnight, надані за показниками частки, рейтингу, охоплення 1 секунди і сумарного охоплення. Детальніше за показниками у глосарії ІТК.


Гроші повертаються. Перекази від трудових мігрантів відновилися між двома хвилями локдаунів — Forbes.ua\nНаціональний банк України у вересні 2020 року зафіксував рекордний обсяг приватних переказів з-за кордону – $1,098 млрд. Цей показник зростає п’ятий місяць поспіль після весняного спаду, коли через європейський локдаун вперше за останні роки він скоротився до $800 млн на місяць.\nЗа дев’ять місяців 2020-го до України надійшло майже $8,5 млрд, що лише на 3% менше, ніж в аналогічному періоді минулого року. Але в розрізі окремих країн динаміка суттєво відрізняється. Найбільший негативний вплив карантинні обмеження спричинили на перекази з Польщі та Росії. І якщо західний сусід все одно залишається беззаперечним лідером за обсягами переказів, то Росія за цим показником за рік скотилася з другого на п’яте місце.\nНадходження з розвинених країн у І півріччі навіть збільшилися: з Великої Британії – на 68%, Нідерландів – на 47%, Сполучених Штатів – на 18%.\nЗростання переказів з цих країн зумовлене насамперед підвищенням заробітної плати, яка з них надходить. Передусім йдеться про оплату послуг IT-спеціалістів, адже експорт інформаційних послуг продовжує зростати, попри загальне зниження експорту послуг з України на 12%.\nПроте криза не минула. Більшість країн-лідерів за переказами в Україну в листопаді оновили максимуми захворюваності на COVID-19, деякі з них повернули жорсткий карантин. Це може виявитися серйозним ударом по українських заробітчанах і по їхніх переказах на батьківщину. Падіння переказів з Польщі та Росії зумовлене як зменшенням кількості трудових мігрантів, так і зниженням зарплат тих, хто залишився. Зокрема, з Польщі в розпал весняного локдауну повернулися майже 160 000 українців – приблизно кожен восьмий. Утім, уже з початку осені в ZUS, польській Установі соціального страхування, реєструється рекордна кількість іноземців. Абсолютна більшість з них – українці.


Початок двадцятого століття, в глибинці Ірландії в великому, до жаху похмурому, темному особняку живуть брат і сестра. Близнюки Рейчал і Едвард ведуть досить замкнутий спосіб існування. У них навіть немає сусідів, та й одна з одною вони практично не спілкуються через дрібниці. А їх змучений зовнішній вигляд викликає чимало запитань, та й взагалі може здатися, що їх життя вже не належать їм. Вони виявилися в полоні у темних силах.\nЩоночі їх маєток занурюється в темряву. Злісна сутність вказує певні правила проживання в цій місцевості. Якщо ключові персонажі не дотримуватимуться правил, то їм буде непереливки. Герої не можуть нікого запросити в гості, а всім стороннім вхід в їх будинок строго-настрого заборонений. Все змінюється в той момент, коли в село повертається сміливий і прославлений вояка — Шон. Дівчина до божевілля закохалася в цю людину, і тепер вона збігає по ночах з дому, щоб провести час з цією людиною. Фільм Мешканці 2018 дивитися в хорошій якості HD 720p.\nАле їй не слід забувати про те, що в котеджі можуть залишатися тільки кровні родичі. Через власну недолугості родичам загрожує серйозна небезпека, але вони збираються відстоювати своє право на щасливе життя до переможного кінця.


Найвідоміші романтики в історії: топ-10 - vsyachyna.com\nYou Are Here:→Відносини→Знайомство→Найвідоміші романтики в історії: топ-10\nНайвідоміші романтики в історії: топ-10\nВід поетів і президентів до королів і куртизанок – історія сповнена великими романами. В цей День святого Валентина ми постаралися виявити деякі з найвідоміших оповідань і незвичайні історії кохання. Від історичних постатей, наприклад, Шах-Джахана, до сучасних любовних справах, як у Елізабет Тейлор і Річарда Бартона, романтична історія яких вже давно турбує уяву.\nБагато невизначеного оточує історію життя знаменитої грецької поетеси Сапфо. Народилася вона близько 610 м до н.е. на острові Лесбос, що тепер частина Греції, і, як говорили, була одружена з Церцанасом, місцевим багатієм. Найвідоміша легенда про Сапфо (зараз вона визнана вигаданої) – що вона стрибнула в море через нерозділене кохання до молодої людини, матросу Фаону.\nУ більшості своїх віршів Сапфо писала про любов – це зробило її популярною в колі молодих дівчат. Сапфо надала одній з них, Акола, освітній і релігійне навчання в рамках підготовки до шлюбу. Увага поетеси на відносинах між жінками і дівчатками змусило багатьох припустити, що Сапфо була лесбіянкою – це слово походить від острова і громад жінок, які жили там.\nВатсьяяна, автор Камасутри\nЦе аскет, вчений, ймовірно, прийняв целібат, який жив в класичній Індії (близько 5 століття н.е.) – кандидат на написання найвідомішої еротичної книги. Мало що відомо про життя Ватсьяяни. Набагато більш поширене саме його дітище. Хоча воно і стало відомим як великої сексуальної інструкції, книга насправді було основою для залицяння і шлюбу у вищому класі індійського суспільства на той час. На додаток до своєї класичної роботі по любові, Ватсьяяна також переписав “ньяя-сутри”, древній філософський текст, складений Гаутами у 2 столітті до н.е., які вивчали питання логіки і епістемології.\nІмператор Індії з 1628 по 1658, Шах-Джахан ( “Король світу”) увійшов в історію завдяки одному з найбільш видовищних будівель в історії, Тадж-Махалу, побудованому ним на честь своєї коханої дружини.\nМумтаз Махал була дружиною князя Хуррама (Шах-Джахан при народженні) з 1612 року, була на його боці в переломні моменти його життя – наприклад, в 1627, коли помер його батько Джахангир. 1631 року Мумтаз померла після пологів 14 дитини князя. Легенда свідчить, що помираючи, вона попросила чоловіка обіцяти побудувати в світі найкрасивіший мавзолей для неї. Через шість місяців після її смерті, глибоко засмучений, імператор наказав почати будівництво великого будинку – з білого мармуру, відливали рожевим на світанку і перлинно-білим в місячному світлі. У центрі його лежить кенотафа – труну, що містить останки коханої дружини Шаха.\nЙого ім’я вже давно стало прозивним, завдяки успіху посмертно виданої в 12 томах автобіографії Джакомо Казанови, наповненою описами його численних сексуальних і романтичних подвигів в 18-м столітті в Європі.\nНародився він у Венеції в 1725 році. Казанова був виключений з семінарії за скандальну поведінку і з тих пір змінив безліч професій та спеціалізацій. За все своє життя він встиг помандрувати по всьому континенту, змінити ім’я, рятуючись від кредиторів, і опублікувати ряд літературних творів. Після роботи в якості дипломата в Берліні, Росії та Польщі і шпигуна венеціанських інквізиторів Казанова провів останні роки свого життя, працюючи над своєю автобіографією в бібліотеці чеського графа. Він помер в 1798 році.\nМері Уолстонкрафт Шеллі\nДочка відомої феміністки Мері Уолстонкрафт і філософа і письменника Вільяма Годвіна (обидва були впливовими людьми в романтичну епоху Британії), Мері Уолстонкрафт Годвін закохалася в поета Шеллі, коли їй було всього 16, а йому – 21, і він до того ж був одружений. Влітку 1816 року пара жила на віллі Байрона в Швейцарії (поет був одним Шеллі), тоді Мері прийшла в голову ідея її майбутнього шедевра – “Франкенштейна” (1818).\nШеллі і Мері одружилися після самогубства його дружини, але громадська несхвалення змусило їх переїхати до Італії. Коли Мері було тільки 24, Персі Шеллі потрапив в шторм і потонув, залишивши її одну з дворічним сином. Письменниця (як і її чоловік, а також Байрон і Кітс) була однією з головних фігур другого покоління епохи Романтизму. Але, на відміну від них, вона жила досить довго, щоб побачити світанок нової ери, Вікторіанської епохи.\nОдин з найбільш шанованих композиторів в історії, Ріхард Вагнер написав саму свою романтичну оперу – “Трістана та Ізольду”, частково надихнувшись пристрастю до Матильди Везендонк, дружині багатого торговця шовком і покровителя Вагнера.\nВже будучи одруженим, Ріхард зустрів Косіма Бюлов, дочка піаніста і композитора Ференца Ліста, яка також була заміжня. Це, втім, не завадило стати їм коханцями, причому свої відносини вони не приховували. Дружина Вагнера померла в 1866 році, але чоловік Косіма здоровий, знав про стосунки своєї дружини з композитором і поклонявся його музиці. Пізніше вона все ж пішла від нього до Ріхарда офіційно.\nНа 33-й день народження Косіма Вагнер замовив орекстр, щоб зіграти симфонію, яку він написав для неї. Надзвичайно романтичний жест був потужним символом зв’язку Вагнера і Бюлов, яка тривала аж до смерті композитора в 1883.\nЕдуард, пізніше принц Уельський, був представлений Уолліс Сімпсон в 1931 році, коли вона була заміжня за своїм другим чоловіком; незабаром вони почали відносини, які суперечили головним інститутам Британії – парламенту, монархії і церкви Англії.\nЕдуард називав Сімпсон досконалої жінкою. Лише через декілька місяців після того, як він був коронований (в січні 1936 року), після смерті батька, Георга V, Едуард зробив пропозицію Уолліс, викликавши величезний скандал і спонукаючи прем’єра Великобританії, Стенлі Болдуіна, сказати, що він піде у відставку, якщо цей шлюб відбудеться. Принц Уельський у відповідь на це прийняв рішення відректися від престолу, щоб бути разом з коханою, але в той же час зберегти цілісність країни.\nВся її життя було відзначене хворобами, трагедіями і іншими труднощами – від початку і до кінця. Народилася Едіт Джоанна Гассіон в 1915, виховувалася бабусею. Співати почала ще в дитинстві, і тоді ж отримала своє ім’я – Піаф ( “горобець”).\nЕдіт двічі була заміжня, але її найбільшою любов’ю був боксер Сердан, який загинув в авіакатастрофі по шляху з Європи в Нью-Йорку в 1949 році. Саме для нього Піаф співала болісно романтичне Hymne AL ‘Amour.\nНародилася в 1939 році в Олександрії, штат Луїзіана. Вудівісс була молодою дружиною і матір’ю, коли вона почала писати романтичну фантастику як відповідь на її незадоволеність існуючої “жіночої фантастикою” того часу. У 1972 році вона опублікувала свій перший роман. Його вигадливий стиль надихнув легіон наслідувачів і викликав новий бум романтичної фантастики. В інтерв’ю видавництву Weekly Вудівісс твердо заперечувала характеристику її книг як еротики, стверджуючи, що вона писала тільки “любовні історії з невеликою кількістю спецій”.\nАктриса з раннього дитинства, Елізабет Тейлор отримала два Оскара в номінації “Краща актриса” (за “Баттерфілд 8” в 1960 році і “Хто боїться Вірджинії Вульф?» В 1966 році), але вона, мабуть, скоріше більше відома своєю рідкісною красою – і епічної історією кохання. Вона була одружена в цілому вісім разів – двічі за одним і тим же людиною, актором Річардом Бартоном.\nТейлор і Бартон зустрілися на зйомках “Клеопатри”, коли обидва були в шлюбі з іншими людьми; їх зв’язок незабаром стала надбанням громадськості і отримала несхвалення від неї. Їх спільна сімейне життя було зіткане з крайнощів (від ненависті до романтики), просочених пристрастю. Після розлучення в 1973 році вони виявили, що не можуть бути порізно і знову одружилися в 1975, щоб розійтися чотири місяці по тому.


Максим Козицький оглянув будівництво амбулаторії у Вільхівцях | Турківська районна державна адміністрація\nСьогодні, 24 липня, голова Львівської ОДА Максим Козицький з робочим візитом перебуває у Жидачівському районі. У межах візиту очільник Львівщини ознайомився з ходом реалізації будівництва амбулаторії групової практики, що у с.Вільхівці на вулиці Шашкевича, 13 а.\nСтаном на сьогодні внутрішні роботи на об’єкті готові на 90%, а зовнішні – на 95%. Для того, щоб завершити та ввести амбулаторію в експлуатацію, необхідно: встановити пандуси, виконати благоустрій території, а також придбати медичне устаткування.\nЦя амбулаторія – одна з 43-х, які запрацюють на Львівщині і збудовані у межах програми “Доступна медицина”. Зазначимо, що кожна з сільських амбулаторій отримує автомобіль Renault Duster, необхідне сучасне медичне обладнання та меблі.\n« Розпочалась реєстрація на всеукраїнську школу молодіжних рад\nУ Жидачеві завершують капітальний ремонт міського будинку культури »


Берег дитинства: 27 ПРИЧИН ЧИТАТИ КНИГУ ПРИЧИНА № 9\n27 ПРИЧИН ЧИТАТИ КНИГУ ПРИЧИНА № 9\nКниги легко знайти в бібліотеці\nЩе у древні часи люди вирішили, що дуже зручно тримати книжки в одному місці. Набагато легше шукати книги, коли знаєш, де вони зібрані. Їздити світом у пошуках певного примірника, коли тобі всього лиш треба уточнити певний факт, не дуже зручно. Отже, почалося збирання бібліотек.\nЦі заклади були вкрай важливі, адже давали людям змогу долучитися до світових знань. Окрім того, вони обережно зберігали книги, щоб ті не зіпсувалися.\nСпочатку книгозбірні належали певним людям чи організаціям. Але згодом з’явилися публічні бібліотеки. Відкриті для всіх охочих.\nБібліотеки виявилися дуже важливими закладами, тож вони популярні і сьогодні. Більш того. Їх мережа удосконалювалася та розгалужувалася.\nЗараз бібліотеки бувають різних видів. Ті бібліотеки, які належать певній людині чи організації називаються приватними. Є державні бібліотеки – ними опікується держава. А от якщо у тебе дома є колекція книг, то це твоя особиста бібліотека.\nОкрім того, бібліотеки розподіляються за тематикою книжок, що в них зберігаються. Так, є бібліотеки з певних галузей знань: в одній книжки лише про медицину, в іншій про техніку тощо.\nА є універсальні, що містять потроху книг про кожну з наук. Серед них є спеціальні бібліотеки для дітей, для підлітків, для дорослих. Також є бібліотеки для людей з вадами зору. При кожній школі та університеті неодмінно є своя бібліотека, до якої можуть звертатися школярі та студенти. І ви також можете завітати до цього закладу.\nОпубліковано Барська районна бібліотека для дітей о 06:26\nМітки: бібліотека, книги, читачі


Питання про водопостачання в заміському будинку є ключовим. Наявність централізованого водопроводу в більшості поселень відсутня і єдиним виходом із ситуації є облаштування власного артезіанського колодязя. Цю послугу сьогодні виконують багато компаній. Якщо при централізованому водопостачанні підключення до магістральної системи автоматично забезпечує потрібний тиск в системі, то, для вирішення проблеми як завести воду в будинок з свердловини, доводиться докласти чимало зусиль.\nОблаштування домашнього водопроводу\nВода подається зі свердловини, що представляє собою трубу, встановлену на певній глибині. Щоб вона функціонувала круглий рік, у її підставі потрібно викопати і утеплити колодязь, має глибину 2-3 м. В ній встановлюється насос, який качає воду в резервуар(дізнатися більш детально про резервуари можна на сайті rezervuary.com). Насос функціонує тільки для заповнення резервуара, а в інший час не діє. При витраті води і падінні обсягу нижче певного рівня, насос автоматично відновлює свою роботу. Безперечною перевагою такої схеми є економія електроенергії і працездатність системи при короткочасному відключенні електрики. Для опускання і підіймання устаткування, що подається в свердловину, необхідно підіймальний пристрій, в якості якого може використовуватися електрична або ручна лебідка.\nОбладнання, що дозволяє здійснити проект, як завести воду в будинок з свердловини\nВ число основних елементів, що входять у водопровідну систему входить:\nпогружной насос, який підвішується в трубу за допомогою троса;\nспеціальний кабель, призначений для роботи у вологому середовищі. Для створення герметичного з’єднання зі свердловиною кабель прокладається через термоусадочну муфту, а на вході встановлюється оголовок;\nлатунний перехідник, призначений для з’єднання свердловини з водопровідною трубою;\nзворотній клапан, що підбирається по зовнішньому діаметру труби. Для його монтажу необхідно придбати 2 пластикових перехідника і зворотний клапан. Він перешкоджає зворотному відтоку води при відключенні електрики;\nполіетиленові або пластикові труби (ПНД), розмір яких визначається потужністю насоса. Самим оптимальним рішенням є закопування труб у грунт на глибину нижче величини промерзання;\nнакопичувальна ємність або гідроакумулятор. У сучасних моделях вбудована еластична мембрана, призначена для створення тиску в системі. При його падінні спрацьовує реле, яке запускає насос. Для під’єднання резервуара необхідно придбати пятививідний адаптер, кран, манометр, перехідник і гнучку підводку.\nСамостійний монтаж системи досить складний і вимагає спеціальних знань.\n← Про натяжні стелі зі слів монтажника Вплив сіп панелей на організм людини →


Зимові штани Hillman XPR | Safari.dp.ua\nОптика і комплектуючі (303)\nОдяг та взуття (615)\nСпорядження та екіпірування (692)\nЗимові штани Hillman XPR\nКод товару: 1325-50\nЕкіпірування для полювання включає в себе не тільки захисні аксесуари, зброю та засоби індивідуального захисту. Штани - це також важливий елемент гардеробу кожн�...\nЕкіпірування для полювання включає в себе не тільки захисні аксесуари, зброю та засоби індивідуального захисту. Штани - це також важливий елемент гардеробу кожного любителя активного проведення часу на природі.\nЩо стосується матеріалу виготовлення одягу для полювання та риболовлі, це в своїй більшості натуральні дихаючі тканини, які мають високий ступінь захисту від вологи. Зимові штани Hillman XPR зимового типу в обов'язковому порядку доповнюються внутрішнім утеплювачем, що запобігає переохолодженню в суворих природних умовах.\nВ інтернет-магазині Safari можна вибрати високоякісні предмети гардероба для риболовлі та сезонної полювання. Тут пропонуються тільки оригінальні вироби за прийнятною ціною.\nРюкзак-стілець Hillman Chairpack\nГлушник Nielsen Sonic 45 Max 8 M18 x 1\nТермобілизна Helikon-Tex US LVL 2\nМисливськи черевики Orizo Brunico Max-4\nПневматичні кулі Umarex Stealth pointed (Hunter) k .177 500 шт\nШтани для полювання Alaska SUPERIOR BLIND TECH INVISIBLE