Àmplia casa de 5 dormitoris amb ascensor, piscina i vista panoràmica sobre el mar en venda a Vilassar de Dalt.\nAquesta casa de 417 m² i generoses proporcions va ser construïda el 2004 en un turó orientada a sud-oest, just a sobre de el centre històric de la vila de Vilassar de Dalt. L'habitatge es distribueix en tres plantes comunicades per ascensor.\nLa primera planta està a nivell de carrer i disposa d'un garatge per a dos cotxes i el dormitori principal amb sortida a una terrassa, vestidor independent, bany amb banyera i oficina (la qual podria ser un dormitori addicional).\nA sota, a la planta baixa, es troba el rebedor principal, el saló-menjador de 60 m² amb llar de foc i portes a jardí, la cuina amb accés a la zona de barbacoa, un lavabo de cortesia, un safareig, un bany amb dutxa i un celler.\nLa segona planta està composta per tres dormitoris dobles, un d'ells amb bany propi, vestidor i terrassa privada. Aquest nivell també inclou un altre bany amb banyera i dutxa.\nEl jardí, compacte i de baix manteniment, compta amb piscina, gespa artificial i zona de barbacoa.\nL'habitatge presenta unes qualitats excel·lents i està equipada amb calefacció central de gas, aire condicionat centralitzat, terres de marbre i fusta massissa i finestres d'alumini amb doble vidre i persianes. Des de totes les plantes es pot gaudir de meravelloses vistes panoràmiques a la mar ia la muntanya.\nSituada en un carrer tranquil, molt a prop de el centre de la vila, aquesta casa seria ideal com a residència principal per a una família o com a segona residència.\nCuina amb àrea d'esmorzar i portes a zona de barbacoa\nDormitori principal amb vestidor, bany amb banyera i portes a terrassa\nDormitori doble amb vestidor, bany amb banyera i dutxa i portes a la terrassa\nJardí de baix manteniment amb paviment i gespa artificial\nAparcament exterior enfront de l'garatge\nL'habitatge està ubicat just a sobre de centre de la vila en una de les millors zones de Vilassar de Dalt. La ciutat de Barcelona es troba a menys de 25 minuts amb cotxe i la platja de Premià de Mar està a uns 10 minuts.


Cicle de concerts de la Guia Sonora: Melting State + Mañana es Tomorrow | La Capsa]\ndivendres, abril 22, 2022 - 21:00\n6,5€ amb consumició\nEl 22 d’abril donem el tret de sortida al cicle de concerts de la Guia Sonora del Prat. Aquests concerts volen ser una descoberta de grups de la ciutat i l’excusa perfecta per a presentar les actualitzacions que es faran periòdicament de la Guia Sonora.\nMañana es Tomorrow és un quartet de rock amb múltiples matisos. Els seus components, vells coneguts de l'escena local del Prat, barregen diverses influències: la passió per la psicodèlia i el jazz rock d'en Pachi, el heavy metal del Chimo i el pop de qualitat d'en Roberto i Salva, bateria dels mitics Extra, troben un espai comú dins d'aquest projecte musical.\nMelting State són una banda pratenca en actiu des de 2011. Els seus components són el Jake Rope, l'Ivanhoe, i Víctor. El seu estil beu del noise rock i punk estatunidencs amb pinzellades grunge. “Interphase” és el títol del seu tercer EP, amb el que tornen sota el braç a La Capsa.\nPer altra banda, les bandes de la ciutat que s’incorporen en aquesta ocasió a la Guia Sonora seran Guillem Segura, Marc Garcia, Melting State i Mañana es Tomorrow. Com ja sabeu, dins la Guia Sonora es pot trobar la seva biografia, els treballs discogràfics, fotos i curiositats d’aquestes bandes en aquest arxiu viu de les músiques de la ciutat.\nSi voleu conèixer totes les novetats i curiositats de les bandes del prat, us esperem a totes a la Capsa] la nit del 22 d’abril!


Guifré el Pelós -Dades Països Catalans-\nGUIFRÉ I DE BARCELONA, dit el Pelós\nCatalunya, vers 840 - 897\nComte de Cerdanya, d'Urgell (870-897), i de Barcelona i Girona-Besalú (878-897)\nFill primogènit del comte Sunifred I (m. 848) i de la seva esposa Ermessenda.\nMiró I el Vell (m. 894 o 895), germà de Guifré, col·laborà amb ell en la tasca de govern i s'encarregà especialment de la regència del Conflent, pagus annex a la Cerdanya.\nPer la fidelitat de la casa de Cerdanya a la monarquia carolíngia, durant la revolta (877-878) del poderós marquès Bernat de Gòtia, Guifré va rebre els comtats de Barcelona i Girona-Besalú, i Miró, el Rosselló. Posteriorment, Guifré va deixar a un altre germà, Radulf (m. 913), el govern del pagus de Besalú, annex al comtat de Girona.\nEls honors de Guifré dibuixaven un gran cercle entorn d'una regió central, les comarques d'Osona i Bages, que eren terra de ningú d'ençà de la revolta (826-827) d'Aissó. Per la situació estratègica d'aquestes terres, calia ocupar-les, repoblar-les i establir-hi una nova frontera, la del Llobregat, Cardener i Segre; Guifré ho féu entre el 879 i el 890, aproximadament.\nGuanyà la vall de Lord per al comtat d'Urgell, recuperà el pagus de Berga, dependència tradicional del comtat de Cerdanya, i establí el comtat nou i únic d'Osona en terres ausonenques i manresanes.\nLa repoblació es realitzà a base d'aprisions, la major part directament per Guifré, pels fidels de la seva cort i també per una gran massa de camperols. Guifré i la seva muller Guinedilda fundaren també els monestirs de Santa Maria de Ripoll (880) i de Sant Joan de les Abadesses (v.885).\nAl marge de l'empresa repobladora, entre el 885 i el 892, Guifré hagué d'afrontar els problemes derivats de la usurpació del bisbat d'Urgell pel clergue Esclua. Aconseguí que Esclua i el seu protegit Ermemir, bisbe de Girona, fossin deposats (concili d'Urgell, 892).\nLa repoblació de les comarques centrals, amb la reconstrucció de la fortalesa de Cardona, obligà els serraïns a fortificar Lleida (882) i a atacar les terres del comte en una sèrie d'enfrontaments (883-884 i 897), en l'últim dels quals Guifré fou ferit greument i morí pocs dies després.


Com es crea una reunió recurrent amb excepcions a l'Outlook?\nCom vostès saben, la reunió recurrent es produirà a intervals regulars a Outlook. Per exemple, una reunió recurrent mensual es produeix a 9: 00AM del primer dilluns de cada mes. No obstant això, pot haver-hi ocasions ocasionalment algunes excepcions a tota la sèrie. Per tant, com es pot crear una reunió recurrent amb excepcions? Sota la solució pot ajudar-vos:\nDe fet, sembla impossible crear una reunió recurrent amb excepcions a Outlook. Tanmateix, podeu crear una reunió periòdica periòdica i, després, modificar o suprimir algunes ocasions especials com a excepcions. Feu el següent:\n1. A la calendari Mireu, creeu una reunió periòdica regular com necessiteu a Outlook.\n2. Feu doble clic per obrir l'ocurrència que configurareu com a excepció.\n3. Al quadre de diàleg Obrir element recurrent, marqueu la casella de verificació Només aquest opció (o Obre aquesta ocurrència opció) i feu clic a la icona OK botó Mostra la captura de pantalla:\n4. Ara, l'ocurrència s'obre en la finestra d'aparició del missatge. Feu els canvis necessaris i feu clic al botó Enviar actualització botó.\n5. Pot aparèixer un quadre de diàleg de Microsoft Outlook per recordar-vos la següent captura de pantalla que es mostra. Feu clic al'enllaç Sí botó per avançar.\nFins ara, heu establert una excepció en tota la sèrie de reunions. Per obtenir més excepcions, configureu-les un per un.\nNota: Si heu d'eliminar una ocurrència d'una reunió recurrent com a excepció, podeu fer el següent:\n(1) seleccioneu aquesta ocurrència al calendari i premeu la tecla Esborrar clau;\n(2) Al quadre de diàleg Confirmar Suprimeix, marqueu la casella de verificació Suprimeix aquesta ocurrència opció i, a continuació, feu clic a la icona OK botó Mostra la captura de pantalla a continuació:\n(3) Feu clic al botó Enviar cancel·lació botó a la finestra d'aparició d'obertura de la reunió.\nCanvieu el temps de reunió recurrent al calendari d'Outlook\nCreeu reunió / cita recurrents en diferents moments a Outlook\nTim Wright · 1 years ago


El llarg hivern de la vida | Joan Millaret Valls/ACPG\nWinter Sleep del cineasta turc Nuri Bilge Ceylan ha oblingut la Palma D’Or a Canes. El crític Joan Millaret Valls ha format part del selecte grup de crítics de la FIPRESCI (federació Internacional de la Premsa Cinematogràfica) que valoren les pel·lícules a competició del festival de Cannes. Millaret havia donat la màxima puntuació al film guanyador, com veureu si consulteu la graella aquí. Vet aquí la seva crítica de Winter Sleep.\nUna imatge de Winter Sleep de Nuri Bilge Ceylan\nEl cineasta turc Nuri Bilge Ceylan aconsegueix amb “Winter sleep” la Palma d’Or de la 67a edició del Festival Internacional de Cinema de Canes acomplint-se els pronòstics després que la seva projecció en el primer cap de setmana de competició ens deixés una empremta inesborrable. Ceylan és un vell amic del festival francès on ha participat en múltiples ocasions i també un bon conegut dels més cinèfils, ja que hem tingut la gran sort de que les seves pel·lícules s’han pogut veure amb regularitat i periodicitat als nostres cinemes. Aquest important guardó, certificat també pel premi de la crítica internacional FIPRESCI, se suma a un admirable llistat de guardons en el propi certamen francès gràcies a pel·lícules com “Once upon a time in Anatolia”(2011); “Tres monos” (2008) o “Uzak” (2003).\n“Winter sleep” es una superba pel·lícula de tres hores de durada centrada, bàsicament, en la vida d’Aydin, actor jubilat que regenta un hotel per turistes estrangers en una zona rústega d’Anatòlia. Aylin és també d’un columnista d’un diari que està casat amb una dona més jove i que acull també temporalment a la seva germana separada. Un simple incident amb els seus miserables llogaters sembla prendre foc a una metxa de ressentiment que no pararà d’encendre’s per fer emergir també un soterrat conflicte social. I quan s’albira el llarg hivern de l’estepa anatòlica, es disposa a marxar cap a Istanbul com sempre, com una fugida, escapant del seu entorn, amics, familiars i els seus ancestres.\nLa pel·lícula teixeix un complert mosaic humà al voltant d’aquest hoteler envellit, de caràcter intractable i arrogant, fet a base d’encontres progressivament carregats de retrets en què el petulant i vanitós protagonista comença a copsar com el perceben els més propers. Es tracta d’una obra cuinada a foc lent, de ritme sostingut, perfectament mesurada, aparentment distesa i intranscendent – alguns en dirien avorrida -, però que gradualment va creixent i es va densificant amb diferents capes i estrats que afegeixen complexitat i transcendentalitat, sobretot per la vida superficial de l’altiu protagonista principal, fins al punt que acaba per emmudir-nos gràcies a la seva bellesa, humanitat i sensibilitat.\nEl cineasta turc és capaç de crear moments antològics amb llargues seqüències en interiors domèstics amb un domini exhaustiu dels enquadraments i la seva composició així com una solvència increïble en l’escriptura dels diàlegs i un inusual magisteri per controlar el temps de les situacions. Així, un seguit de trobades de recolliment a la vora del foc, en escenes il·luminades per les pampallugues del crepitar de les brases, en què els protagonistes successivament es confessen i es sinceren en llargues converses, aconsegueixen una rara intensitat, una increïble profunditat, una serena melancolia i una força emocional senzillament trasbalsadora.


Fil: Luaz 969 m manual\nLuaz 969 m manual.\nReparació manual cotxe luaz 969 m. Luaz 969 m-reparació, manteniment i operació del vehicle.\nDescriu breument el disseny de la càrrega-Off-Road vagó de passatgers Luaz-969 m distància en la mesura necessària per al desenvolupament de la reparació realitzada sobre la base de peces de recanvi preparat, eines especials i equipament. Es fa una recomanació per a la reparació de la cotxe Luaz-969 m, que principalment representa la substitució de les parts danyades i gastades, components i muntatges en sèrie i (o) reparació.\nProporciona les disfuncions possible cotxe bàsic i la seva eliminació. Posar l'eina de reparació especial simples esbossos.\nTreballadors tècnics, estacions de servei de cotxe. Pot ser útil avtoslesarâm, propietaris d'automòbils Luaz.\nAutor: M. Homutinkin, N. Trigub\nNombre de pàgines: 303\nData de llançament: 1984\n348 pàgines, anglès\nFils similars: Luaz 967 m (cotxe-transportador) manual de servei\nManual de reparació de Duesenberg Model J\nLuaz 967 m (cotxe-transportador) manual de servei\nLUAZ - 969M, luaz 969m manual, prodavam luaz 969, luaz 969m radziecki hummer, luaz 969m handbuch, reparació i manteniment tècnic del luaz-969м, luaz 969m Fòrum, part del luaz, rezerves daļas luaz, luaz 969 eren, reparació de luaz, luaz 969 m, luaz, luaz 969 opinie, luaz Fòrum, luaz 969 m, Fòrum luaz, luaz 969m, luaz gépkocsi, piese auto luaz 969, Masina luaz 969m exploatatia, luaz969m, luaz instrukcja, Manual sobre luaz, Kako popraviti luaz 969m\nDescarregar luaz 969 m manual Luaz 969 m servei manual lliure descarregar Luaz 969 m manual de servei en línia manuals de reparació automàtica manuals de reparació d'automòbils en línia lliure descarregar manual de reparació auto lliure descarrega manual de reparació automàtica reparació manual cotxe Auto reparació de formació programes mecànic auto tècnic de reparació d'automòbils millor auto reparació formació de reparació d'automòbils Núvol d'etiquetes de vista\nTotes les hores són GMT + 3. El temps ara és 01:53.


Eduard Ymbert parla sobre transformació digital en la nova acció de XEC Empordà - Empordà\nLa conferència es fa al Museu de la Tècnica de l'Empordà de Figueres\nEduard Ymbert és el ponent de l´acció de la XEC. XEC EMPORDÀ\nEduard Ymbert, enginyer informàtic de sistemes i membre (en representació de FISERSA) de diversos grups de treball creats per l'Ajuntament de Figueres, és el protagonista de la nova acció trimestral que promou la Xarxa d'Emprenedores Competents, XEC Empordà.\nLa cita és aquest divendres, 27 d'octubre, al Museu de la Tècnica de l'Empordà, a Figueres, a les 8 del vespre, i Ymbert presenta una ponència titulada Transformació digital. D´una era de canvis a un canvi d´era. La XEC promou aquest tipus d'acció per compartir coneixements, aportar idees i dinamitzar i actualitzar el sector econòmic de la zona.\nL'acte està obert a tothom i és gratuït, però cal inscriure's prèviament al correu xecemporda@gmail.com.


Segons ho veig, crec ...: Oblidem l'Estatut!\nDéu n’hi do las tonteries que ja es comencen a sentir respecte de la possible sentència del Tribunal Constitucional. Déu n’hi do les que haurem de sentir.\nEn primer lloc, aquells que ens diran que cal acatar la sentència del Tribunal Suprem i en canvi no varen ser capaços d’acatar la voluntat majoritaria del parlament català, la del poble de Catalunya en referèndum i la del Parlament espanyol. Estic parlant del PP però també del Defensor del Poble. De quin poble?\nEn segon lloc, la d’aquells altres que en certa manera ens diran el mateix però amb una mica més de suavitat, no us en fieu! En el fons és el mateix missatge. Recordeu que presumien d’haver passat el ribot a l’Estatut.\nTampoc són de fiar aquells que abans de la passada de ribot en van escapçar un tros a canvi de la promesa de recuperar el poder a Catalunya. Per últim, no us refieu de les cortines de fum d’aquells que varen malmetre el coratge de les seves bases. Ells haguessin firmat “l’estatutet” però la seva gent no els va deixar . Per això els varen fer fora del govern de forma ignominiosa però hi vàren tornar com xaiets, ara els ha crescut la llana i es tornaran a deixar esquilar.\nEns varen embolicar, tots plegats, en la negociació d’un estatut que no ens portava enlloc. No ens portava enlloc des del moment que no eren capaços de defensar-lo i estaven dispossats a escapçar-lo com a moneda de canvi.\nLa intransigència, la falta de visió d’estat i de la seva propia força va fer que Espanya perdés l’oportunitat de tenir-nos contents i enganyats. Us imagineu que hagués passat si al 2006 Espanya hagués acceptat l’Estatut? Algú creu que s’hauria desenvolupat? Hauria millorat el finançament? S’haguessin equilibrat les balances fiscals? S’hagués accelarat la connexió via TGV amb Europa? Tindriem un hub al Prat? Quina oportunitat perduda per l’estat espanyol!\nI si ara Espanya s’adonés que trinxant-nos l’Estatut estan iniciant un camí de no retorn i per això no toquessin ni una sola coma del redactat? No m’ho crec! La seva prepotència els fa creure que són més forts del que en realitat són. Tant se val! Els catalans hem de ser conscients de les nostres possibilitats i oblidar-nos d’aquest Estatut nonat.\nL’Estatut era ja una eina inservible abans de redactar-lo perquè el pacte entre Catalunya i Espanya estava viciat, si és que mai aquest pacte ha estat entès com a tal des de l’altre cantó, des de les espanyes.\nAra ha arribat el moment de travessar el pont, de deixar a aquest costat l’Estatut i tot el que de submissió representa. Hem de travessar a l’altre cantó on hi ha la llibertat per al nostre poble.\nL’objectiu és clar, hi ha qui ja ho veu però també hi ha qui dubta, com també hi ha qui li fa por travessar o ni tant sols vol fer-ho. Cal travessar el pont! Aquells que estiguem decidits a fer-ho cal que ho fem.\nQue comencem a caminar, arribem a l’altre cantó i establim un “cap de pont” ferm i consistent. Finalment, molts seran els que acabaran travessant i pocs voldran romandre a l’altra vora.\nQue ningú posi pegues, que ningú entretingui a aquells que ja han decidit travessar. Que ningú tingui l’atreviment de demanar-nos que ens quedem, que acatem! Que ningú ens prometi que ja passarem més endavant o que hi ha un gual corrent avall. Que ningú ens retardi amb focs d’encenalls. Que ningú ens distregui de l’únic camí possible.\nCal travessar el pont i arribar a l’altre riba, només cal que comencem a caminar damunt del pont, uns quants ja estem en marxa, cada dia serem més!\nPublicat per Pere Soler a diumenge, d’abril 11, 2010


Un grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid” | ACN | Sant Sadurní d’Anoia | Societat | El Punt Avui\nUn grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid” Un grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid” Un grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid” Un grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid” + Un grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid” E-mail\nSant Sadurní d’Anoia - 16 març 2021 8.10 h\nUn grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid”\nUna cuinera de ‘La Plural’ preparant un ‘poke bowl’ ACN.\nEl primer restaurant de ‘La Plural’, a Sant Sadurní d’Anoia, ideat com a local “post covid” ACN.\nDetall d’un ‘poke bowl’ per emportar, durant el procés d’elaboració ACN.\nUn grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid” Un grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid” Un grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid” Un grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid” Un grup de restauració del Penedès impulsa un nou model de locals “post covid” E-mail\nEl grup de restauració Cal Blay, amb seu a Sant Sadurní d’Anoia (Alt Penedès), acaba d’impulsar un nou model de locals ideat sota el concepte “post covid”.\n“Volem oferir espais per teletreballar, amb molta connectivitat, i una carta amb menjar molt ràpid i saludable”, detalla un dels co propietaris, Jordi Carda.\nLa companyia, referent en el sector dels casaments i càterings per a grans esdeveniments, ha viscut una caiguda de la facturació d’un 65% durant el 2020 a causa de les restriccions de la pandèmia.\nUn escenari que els ha dut a idear alternatives i posar en marxa ‘La Plural’ mentre esperen que reflotin els grans actes. “No podem estar plorant en un racó”, sosté Carda, que preveu obrir 20 locals els propers cinc anys.\nEls responsables de Cal Blay lamenten que durant el darrer 2020 no van facturar “gairebé res” en l’àmbit dels casaments -cada any en feien prop de 200- i dels grans esdeveniments.\nAquest sector representa més del 60% de l’activitat de l’empresa, fet que els ha obligat a pensar altres estratègies. “La paràlisi dels grans actes la pots aguantar una temporada, però no dues. És impossible”, subratlla Jordi Carda, que titlla l’últim any com a “nefast”.\n“L’objectiu fonamental era salvar els nostres 180 treballadors i poder tirar endavant l’empresa amb noves fórmules”, afegeix. Carda destaca que les restriccions han permès “tenir molt temps per pensar” i adonar-se de quines són les noves necessitats generades per la pandèmia.\nL’auge del teletreball i del menjar ràpid però saludable han estat els factors bàsics que han desencadenat el seu nou model de locals.\nCarda apunta que els quatre restaurants que el grup té a Sant Sadurní, Subirats, Vilanova i la Geltrú i Esplugues de Llobregat s’adrecen principalment a clients majors de 40 anys, tant pel preu de la carta com pel tarannà dels locals.\nAmb els nous restaurants, però, l’empresa es proposa abaixar aquest llistó. “Volem oferir un concepte diferent del que ja tenim, amb espais d’ambient jove, de manera que tothom s’hi senti còmode però especialment puguem atraure gent a partir dels 25 anys”, explica.\nEn aquest sentit, destaca que els locals de ’La Plural’ contemplen espais per teletreballar, connectivitat a totes les taules, un preu d’àpat d’entre 20 i 25 euros, i un servei de cuina ininterromput de 12h a 24h -quan les restriccions actuals s’aixequin-.\nPel que fa a la proposta gastronòmica, Carda en ressalta l’oferta “fresca”, amb amanides complertes i plats únics healthy. “Anem a buscar menjar ràpid, saludable i a un preu just”, resumeix, mentre explica que també ofereixen servei a domicili i per emportar.\nEl primer ‘La Plural’ s’ha posat en marxa al centre de Sant Sadurní, i l’empresa està enllestint una segona obertura a la zona marítima de Vilanova i la Geltrú.\nA partir d’aquí, el pla d’expansió preveu arribar als 20 establiments el 2026, principalment situats en capitals de comarca. La intenció és crear 250 llocs de treball nous.\nAmb tot, Carda matisa que “serà un creixement molt controlat, garantint que en cap moment es posi en risc l’empresa”.\nEls responsables de Cal Blay confien que propostes com la seva ajudin a reactivar l’economia i el sector de la restauració.\n“Hem d’afrontar el 2021 amb màxima il·lusió i ganes”, diu Carda, que desitja que aquest any també permeti reprendre l’activitat dels grans actes i casaments per eixugar mica en mica les pèrdues del darrer any.


Els illencs malalts pels 'Pimpollo' arriben a 52\nNomés un malalt continua ingressat, però aviat serà donat d'alta\nLa intoxicació per la ingestió de pollastres amb salmonel·la ja ha afectat 52 persones a les Illes Balears, de les quals nou han hagut de ser ateses en centres hospitalaris, però només una hi continua ingressada.\nDes que esclatà la crisi, que afecta diverses zones de l'Estat, ja s'han retirat dels punts de venda de l'Arxipèlag 5.000 pollastres envasats de les marques Pimpollo i Pollo Asado Sada.\nDe les 52 salmonel·losis comptades a les Balears, totes s'han detectat a Mallorca, llevat d'11 que es registraren a Menorca però les patiren mallorquins que s'havien enduit els pollastres. La majoria dels afectats ingerí aquests animals fa uns dies i ja han superat els efectes de la malaltia, que consisteixen en mal de cap, mal de ventre, vòmits i diarrea. La persona que continua ingressada, amb efectes més severs, es troba estable i es preveu que aviat pugui rebre l'alta.\nEl director general de Salut Pública, Antoni Pellicer, comparegué ahir per explicar la situació i avançà que la Conselleria treballa en el seguiment de la crisi alimentària en coordinació amb l'Agència de Seguretat Alimentària, el Ministeri de Sanitat i el Govern de Castella-la Manxa, la comunitat on té la seu l'empresa afectada, Sada.\nDurant el mes de juny, es distribuïren a Balears 19.000 productes de les marques Pimpollo i Pollo asado Sada, i el juliol 21.000 més. D'aquests, ja se n'han retirats del mercat devers 5.000 i la resta potser han estat consumits sense problemes.\nD'altre costat, la Comunitat Valenciana ha comunicat la mort d'un home de 90 anys possiblement pel consum de pollastre contaminat.


Fem de la participació un valor de Lluïsos - LLuïsos de gràcia\nFem de la participació un valor de Lluïsos\nHome»La Junta»Fem de la participació un valor de Lluïsos\nDes de la junta ens hem fixat com a objectiu fer-vos més partícips dels projectes i del dia a dia de l’entitat. Per aquest motiu, us consultarem i us explicarem sobre alguns temes que creiem d’interès per a tots vosaltres.\nHem començat explicant el nostre projecte per aquests 4 anys (a l’equip professional, a la reunió de junta de seccions, a les trobades amb les seccions) i aviat ho treballarem amb tots els socis i sòcies.\nUs hem enviat una enquesta per conèixer com us informeu del què passa a Lluïsos, per poder millorar la comunicació amb tots vosaltres. Hem constatat que el butlletí és una bona font d’informació i que les cartelleres també! Buscarem usar també nous instruments comunicatius!\nFinalment, explicar-vos que estem duent a terme una campanya per a reduir el consum d’ampolles de plàstic a l’entitat i per aquest motiu, portem uns dies presentant-vos Lafont de Dalt i Lafont de Baix, les dues fonts d’aigua de Lluïsos. Bàsquet i Tennis taula hi estan col·laborant activament!\nПредыдущийSeguim reivindicant la llibertat de les persones preses, exiliades, encausades i represaliades.\nСледующийEls comptes econòmics clars: transparència i fem balanç


L’exposició sobre la repressió del “Tribunal de Orden Público” a Sabadell inicia la seva itinerància als centres cívics de la ciutat\nEstarà disponible del 2 al 31 de maig al centre cívic del Poblenou, i de l’1 al 30 de juny al de Torre Romeu\nL’exposició “La repressió del ‘Tribunal de Orden Público’ a Sabadell. TOP Sabadell 1963-1977” inicia la seva itinerància als centres cívics de la ciutat. La mostra estarà disponible del 2 al 31 de maig al centre cívic de Poblenou, i de l’1 al 30 de juny al centre cívic de Torre Romeu. A partir del setembre, continuarà la seva itinerància per la resta de centres cívics. El projecte incorpora alguns exemples de les sentències que aquest tribunal va dictar sobre sabadellencs i sabadellenques en el context dels darrers anys de la dictadura franquista.\nL'exposició vol donar a conèixer, especialment a les noves generacions, un dels elements repressors que la dictadura va fer servir en contra de la lluita antifranquista. En concret, es mostraran les característiques de les 150 sentències que es van dictar a Sabadell i s’oferiran detalls sobre les persones processades, com l’edat, la procedència, les afiliacions polítiques, els barris on vivien o els delictes pels quals les van jutjar. A més, també es podrà veure un recull d’entrevistes realitzades a alguns processats, familiars i advocats.\nLa mostra, comissariada per Antonio Rodríguez Galián, és el resultat d'una investigació duta a terme per un grup de treball format per Glòria Dalmau Pons, Josep Farrés Quesada, Roque Lucas Sánchez, Juan Ignacio Valdivieso i Antonio Rodriguez Galián, sota l'impuls de la Fundació Bosch i Cardellach i de Comissions Obreres i amb el suport del programa de Memòria Històrica i la coordinació tècnica del Museu d’Història de Sabadell.\nCategories: Districtes, Centres Cívics, Cultura i esport, Memòria democràtica, Museus\nTags: Museu d'Història de Sabadell


El temps a Palamós: Els temporals marítims danyen la balisa de RCR Arquitectes\nEls temporals marítims danyen la balisa de RCR Arquitectes\nRecentment, després de catorze mesos d'obres, per fi s'ha reobert el passeig que hi ha a l'espigó del port de Palamós. Això permet veure de ben a prop els desperfectes que van provocar els temporals marítims del passat hivern (sobretot el Gloria) a l'icònica balisa lluminosa que hi ha a la bocana.\nPodem constatar que les onades han fet saltar pels aires diverses plaques de vidre i algunes altres presenten greus esquerdes, tot i trobar-se a una altura més que considerable, la qual cosa ens explica les proporcions que presentaven les onades.\nLa balisa lluminosa dissenyada pels reconeguts arquitectes de RCR Arquitectes, fou instal·lada fa 20 anys i a la llarga ha esdevingut una símbol del port palamosí i de la vila en general.\nAquest element senyalitzador ja ha patit l'embat dels temporals en anteriors ocasions. Per exempe, l'any 2001 ja va patir alguns desperfectes per culpa dels temporals de gregal. A l'any 2004, Ports de la Generalitat va reparar-la amb un cost de 76 mil euros. En aquella ocasió es va reforçar la base de l'estructura, es va fer el manteniment de la instal.lació, es reposaren les peces de vidre trencades pels cops de mar i també es reforçà el voladís i el suport.\nLa balisa és una gran esfera d'acer i vidre, amb un cos de 19 anells exteriors de material vitri. Hi ha dos nivells de llum, que expliquen la relació entre el mar i la terra. El llum verd és per al mar, com totes les balises, i el llum groc va variant d'intensitat, d'acord amb la temperatura ambient.


L'executiu català anuncia restriccions severes a la mobilitat social i la vida comercial, esportiva i cultural per intentar frenar la corba de contagis de Covid-19\nEl Govern tanca les fronteres de Catalunya i confina els municipis el cap de setmana. El vicepresident Pere Aragonès ha anunciat mesures molt restrictives que afecten a la mobilitat, el comerç i l'activitat esportiva de forma severa com a mínim durant 15 dies.\nLes restriccions entraran en vigor aquesta mateixa nit on ja no es podrà entrar ni sortir de Catalunya sinó és per causes justificades. A més els municipis es tancaran perimetralment des de divendres a les sis del matí fins dilluns a les sis del matí.\nTanca l'activitat cultural, es limita el comerç i es clausura el lleure i l'esport\nA més de restriccions a la mobilitat també hi ha una volta de cargol més en les restriccions comercials i de l'oci. El Govern ha decretat el tancament dels centres comercials més grans de 800 metres i la limitació de l'aforament de les botigues al 30%.\nA partir d'aquest divendres queda suspesa tota l'activitat cultural. Tancaran teatres, cinemes i auditoris mentre que arxius, museus i sales d'exposicions limitaran l'aforament al 33%. Les biblioteques només podran obrir per recollir o entregar documents en préstec.\nTambé s'anul·la tota l'activitat de lleure, les activitats extraescolars i les competicions esportives no professionals. Els parcs d'atraccions i fires no podran obrir i els parcs i jardins municipals hauran de clausurar-se a les vuit del vespre.\nEscoles obertes i foment del teletreball\nEs mantenen les escoles obertes però tot l'ensenyament no obligatori, Batxillerat, FP i Universitats s'haurà de fer 'online' amb excepció dels exàmens o pràctiques que requereixin presencialitat.\nEn matèria de treball el Govern demana limitar el màxim la mobilitat laboral, fomentar el teletreball i quan no sigui possible flexibilitzar els horaris per evitar aglomeracions.\nPaquet d'ajudes als sectors més afectats\nEn paral·lel el Govern ha anunciat un paquet de mesures de 300 milions d'euros per ajudar els sectors culturals, esportiu, i de l'hostaleria. També hi haurà un paquet addicional de 200 milions per a la beneficiència. En matèria social el Vicepresident Pere Aragonès també ha anunciat que es limiten els desnonaments.


Noticies que mouen el món\n* Religió i modernitat\nIntervenció del representant bahà’í al V Parlament Català de les Religions a Perpinyà. 18-19 de Juny 2011\nPels qui no coneguin la Fe bahà’í, breument direm que es tracta d’una religió monoteista, nascuda a l’Iran al segle XIX i que té arrels abrahàmiques,donat que comparteix el més essencial de les religions d’aquesta branca i, a més, el seus fundadors, el Bàb i Bahà’u’llàh, eren descendents d’Abraham. El Bàb era un siyyid, és a dir, descendent de Mohammad, i Bahà’u’llàh era descendent d’Abraham a través de la seva tercera esposa Queturà.\nCom que és una religió amb poc més de 150 anys les seves ensenyances i principis bàsics tenen molta actualitat i proposen solucions a la majoria de reptes a què ens enfrontem.\nLa religió com a procés de revelació progressiva.\nDes del punt de vista bahà’í la religió es contempla com un procés evolutiu i continu en la història de la humanitat. Mentre la part més espiritual és pràcticament compartida entre totes les religions, la part que es refereix a les pràctiques i a les relacions socials varia d’acord amb les necessitats de cada època i els condicionants del lloc on cada religió es va desenvolupar històricament.\nL’evidencia més palesa que les religions comparteixen gran part dels seus principis morals i espirituals és la coneguda regla d’or que en el cas bahà’í es pot sintetitzar en el següent fragment dels escrits de Bahà’u’llàh: “Benaurat sigui aquell qui prefereix el seu germà abans que no pas a ell mateix, ja que és veritablement part del poble de Bahà”.\nQuant a les qüestions referides a la pràctica de la religió i la seva influència en la societat,les escriptures bahà’ís diuen que “El remei que el món necessita per les seves afliccions actuals no pot ser mai el mateix que pugui requerir una època posterior”.“Preocupeu-vos ferventment de les necessitats de l’edat en la què viviu i centreu les vostres deliberacions en les seves exigències i requeriments”.\nAixò implica que les religions no haurien de mantenir-se aferrissadament a pràctiques que per les canviants circumstancies de cada època van quedant desfasades. Per tant, per una part, les religions han d’anar evolucionant i adaptant-se —altrament cauran en diverses formes de fanatisme—, i per una altra implica una flexibilitat que ha de permetre l’acceptació de noves expressions de la religió si aporten solucions reals als problemes de la societat del moment. Òbviament l’essència espiritual compartida per totes les religions ha de mantenir-se ja que a la fi,des del punt de vista bahà’í, només existeix una sola religió que, però, s’ha manifestat en expressions diferents depenent del context històric i social del moment en que apareixien.\nModernisme, postmodernisme, transmodernisme…\nDes del punt de vista bahà’í la humanitat evoluciona d’una manera orgànica. Així doncs, no podem parlar d’un procés lineal sinó d’una evolució amb cicles que inclouen períodes de plenitud i de decadència, moments quan alguns aspectes del desenvolupament eclosionen amb força mentre altres semblen atrofiats per posteriorment aparèixer. Per tant, els canvis que es produeixen són complexes i impliquen tots els aspectes de la societat.\nQuant a la època actual, els bahà’ís la veuen com un període de transició on desapareixen elements que poc a poc han quedat desfasats i apareixen noves concepcions del món originades per una nova situació que engloba, per primer cop a la historia, tota la humanitat. Un punt d’encreuament de civilitzacions d’arrels en molts casos mil·lenàries que es posen en contacte per crear una nova civilització global, no sense les naturals resistències que produeixen una situació de llarga crisi a tots els nivells, econòmic, social, filosòfic, moral o religiós, qüestionant tot el que s’ha construït al llarg dels segles, tant els elements que poden ser i seran perdurables com aquells que definitivament hauran de quedar en la historia com a passes temporals fruit de períodes de decadència, o que havent estat útils ara han quedat desfasats. En aquest sentit, des d’un punt de vista filosòfic estaríem parlant d’una situació de transmodernitat on existeix un gran desafiament que és la globalització, un concepte encara polèmic donats els temors cap a una uniformitat i per altre els temors a la diversitat.\nEn aquesta complexitat podem comprendre la quantitat de fenòmens socials que conflueixen en l’actualitat i que qüestionen la religió equiparant-la al mite o a una creació humana originada en la necessitat de donar respostes a temes que ara la ciència i la tecnologia pretenen donar-nos.\nEn els escrits bahà’ís sovint es compara l’evolució de la humanitat amb el creixement d’un nen des de la infantesa fins que arriba a la seva maduresa. En aquesta evolució la religió atorga la força moral pels canvis que haurà de necessitar en cada etapa.\nEn l’ésser humà són els pares qui tenen la autoritat moral. Durant una primera etapa el nen requereix instruccions directes, bàsicament “això sí”, “això no”, posteriorment els contes, les rondalles i histories fabuloses són fonamentals, encara més endavant es va entrant una edat més convulsa, l’adolescència, on es qüestiona tot l’aprenentatge anterior i es produeix l’inici de la independència respecte els pares per, poc a poc, arribar a una edat de maduresa.\nDe la mateixa manera, durant les primeres etapes de l’evolució de la humanitat les religions han dotat la humanitat de principis rígids. Més endavant les històries, com ara les paràboles, han constituït un element fonamental en la comprensió de realitats morals i espirituals més complexes, fins que en un procés de creixement orgànic i complex arribem a l’actual situació d’adolescència de la humanitat on s’ha capgirat i qüestionat tot el coneixement antic, totes les nocions i principis morals adquirits, on l’home intenta independitzar-se creant noves ideologies de tall materialista,com el feixisme o el comunisme, sacralitzant l’esport. És el moment en què la ciència i la religió se separen —si be no completament—buscant un nou sentit. Els éssers humans se senten el centre de l’univers i en certa mesura se separen fins i tot de les nocions espirituals que li han servit de guia i llum durant segles.\nNo obstant,després de l’adolescència—una època realment convulsa, de crisi— el seny va assentant-se i hom esdevé, traspassant la joventut, un home o dona en la seva plenitud, l’època de la maduresa, en què recupera molts dels coneixements anteriors, situant-los en una nova dimensió i sent capaç de crear un nou món.\nPodríem dir que aquesta concepció de l’adolescència de la humanitat es correspondria aproximadament amb les descripcions que els filòsofs i pensadors han denominat com modernisme i sobre tot el post-modernisme. Per tant, arribar a la maduresa implica superar aquestes etapes de modernisme i post-modernisme per a entrar, si volem expressar-ho així, en una transmodernitat, que en els escrits bahà’ís es pot relacionar amb el concepte d’un Nou Ordre Mundial de què es defineixen no tan sols l’esperit que l’anima, sinó també els elements necessaris pel seu funcionament. Tot i així, no es tracta d’una visió acabada, i amb el temps l’estructura bàsica d’aquest Ordre ha d’adornar-se d’aquells requeriments, sovint temporals, que la situació de la humanitat vagi necessitant.\nCom que l’arribada a la maduresa no és un procés lineal,en l’actualitat coexisteixen senyals de desintegració (adolescència) i senyals d’integració que es corresponen millor amb una etapa de maduresa. Entre els senyals de desintegració s’hi troben la corrupció que contamina tots els nivells de la societat, l’augment de la conflictivitat social, la competència desenfrenada o el consumisme descontrolat. Senyals actuals de maduresa són l’increment de la solidaritat, la proliferació d’organismes internacionals, la creixent interdependència dels pobles, la preocupació pel futur, la major consciencia global o les iniciatives de diàleg interreligiós.\nAlgunes consideracions sobre el Nou Ordre Mundial\nLa característica fonamental del nou Ordre Mundial que ha de venir és, des del punt de vista bahà’í, la unitat de la humanitat, que no s’ha de confondre pas amb cap intent d’uniformització de la humanitat, ja que cal preservar la riquesa que constitueix l’àmplia diversitat humana.\nAquesta unitat —que s’assolirà en varies etapes— inclou moments de crisi i sofriment resultants de la resistència d’ideologies que es neguen a perdre la seva influència basada en el poder econòmic i polític; de l’encara persistent influència de prejudicis que actuen a l’ombra o no, com ara el nacionalisme desenfrenat o el racisme; de l’actuació d’un marc conceptual amb preceptes preconcebuts erronis que de manera inconscient sovint paralitza la voluntat d’avançar. Així doncs, avançar en els processos d’integració és més un acte de necessitat o de supervivència, que no pas un acte de voluntat, tot i que les masses clamen amb la seva indignació la transformació del sistema d’organització mundial actual que ja no satisfà les necessitats de la humanitat.\nAbdu’l-Bahà va assenyalar a principis del segle XIX algunes de les diferents unitats que caldrà assolir, i cadascuna es troba en diferents estats d’evolució. La unitat de les nacions és un procés que es va consolidant mitjançant les unions econòmiques a nivell continental i a mesura que les persones prenen consciència de pertànyer a un mateix món; la unitat de les religions va prenen forma en la mesura en què masses de creients s’adonen que en el més fonamental tots compartim un principis bàsics comuns i el moviment de diàleg va agafant embranzida; la unitat en la llibertat que va començar amb la fi del colonialisme, té la seva continuïtat en els moviments d’autodeterminació, ja que no poden existir pobles supeditats a altres per arribar a una unitat mundial; la unitat d’idioma que ja ha comptat amb nombrosos intents,és cada cop més una necessitat derivada del fet que els mitjans de comunicació i transport han convertit el món en veïnat; la unitat en diversitat, que implica el reconeixement de l’aportació que els pobles del món poden realitzar a una civilització comuna i la unitat en les empreses mundials, que ens porta a contemplar els desafiaments que afronta la humanitat com a reptes comuns amb solució únicament a nivell global, donada la creixent interdependència entre els pobles; són algunes de les fites a aconseguir en el camí cap a la unitat de la humanitat.\nLa Fe bahà’í, un model a estudiar\nPels bahà’ís, els elements bàsics del Nou Ordre Mundial són eminentment espirituals i formen part del corpus doctrinal de la seva Fe. Per exemple, la igualtat entre home i dona no és un postulat sociològic sinó que és veritat revelada respecte la naturalesa humana amb implicacions en totes les relacions humanes. El mateix passa amb el principi d’unicitat racial. L’educació universal, la llibertat de pensament, la protecció dels drets humans, el reconeixement que els recursos de la terra són un fideïcomís de tot el gènere humà, la promoció de la investigació científica, o un principi tan pràctic com un idioma internacional auxiliar que promogui la integració dels pobles de la terra.\nPer tots aquells que responen al missatge de Bahà’u’llàh, aquests i altres preceptes similars revesteixen la mateixa autoritat irresistible que els manaments de les escriptures que prohibeixen la idolatria, el robatori o el fals testimoni.\nDins aquest context cal destacar el paper social que se li dóna a la religió. Bahà’u’llàh va escriure: “L’essència de la fe és ser prudent en les paraules i abundant en fets. Aquell les paraules del qual excedeixen els seus fets, sapigueu que en veritat la seva mort és millor que la seva vida”.\nDe fet pels bahà’ís la posició més elevada que pot assolir una persona és la posició de servei. No és millor qui més té, sinó qui més serveix la humanitat. D’aquesta manera el “jo” queda supeditat al “nosaltres”. L’aspiració d’una persona, el seu afany de superació, va dirigit a metes nobles que afavoreixen el be comú.\nD’aquesta forma es pot entendre l’esforç que totes les comunitats bahà’ís fan a nivell de barri. La transformació espiritual de col·lectius cada cop més grans i l’acció social mitjançant petits projectes d’acord als recursos disponibles són alguns dels objectius que busquen aquests esforços. L’experiència obtinguda dins d’un procés d’acció-reflexió ha de permetre amb el temps influir en el discurs social. El nucli d’aquesta empenta el constitueixen reunions de caràcter espiritual i d’oració, la realització d’activitats d’educació moral per a infants, la creació de grups pre-juvenils que emprenen petits projectes a nivell de barri, i cercles d’estudi per capacitar persones pel servei la humanitat.\nSi a més tenim en compte que en la forma d’organització bahà’í no existeix cap tipus de casta sacerdotal i que la presa de decisions es realitza en consulta i buscant la veritat i la unanimitat per part d’institucions escollides en un ambient espiritual i democràtic, ens trobem en un model, aquí només esbossat, digne d’estudi.\nEns trobem en una època d’encreuaments, de crisi on totes les pressuposicions del passat són qüestionades. Els marcs conceptuals que durant generacions han servit, ara ja no tenen força de continuïtat. Les reaccions generades en conseqüència són algunes de caràcter destructiu i d’altres alimenten la construcció d’un ordre a nivell global. És una època convulsa que podem associar a un estat d’adolescència de la humanitat però que ha de conduir necessàriament a una etapa de maduresa on les virtuts i potencialitats dels pobles del món puguin ressorgir amb el màxim esplendor.\nLes persones que ens auto-definim com a religioses tenim una important responsabilitat en ajudar a què l’esperit d’unitat augmenti reconeixent que són molts més els punts que ens uneixen que no pas els que ens separen, i que les diferències responen a expressions diverses i legítimes originades en les especificitats pròpies del moment i del lloc en què cada tradició religiosa va aparèixer i a la necessitat d’adaptació al llarg del temps, creant diferents interpretacions dins les mateixes branques religioses.\nJa que en el últim segle i mig les diferents forces socials, la ciència i el pensament han capgirat el món respecte a com es veia durant segles, i que això ha portat a la humanitat a un allunyament de la religió, és necessari que novament es doti d’esperit aquest món que ja està preparat físicament per a la globalització, però que emmalalteix per la manca d’una visió comuna i unida de la humanitat.\nTal com Bahà’u’llàh va escriure a mitjans del segle XIX, “Aviat l’ordre actual serà enrotllat i un de nou serà desplegat en lloc seu”.\nAquest és un procés ja imparable i a les religions ens correspon no perdre el tren per tal de no allargar els patiments de la humanitat i fer que el nou ordre arribi el més aviat possible.\nLluís Cirera Font, setembre 2011\n* Pau relativa i verdadera pau.\nArticle Publicat al Diari del Baix Penedès el 16 d’octubre de 2009\nCom tots els anys, el 21 de setembre es celebra el Dia Internacional de la Pau. Tot i que la pau és un desig que tothom anhela la veritat és que encara estem lluny d’aconseguir-la en plenitud.\nEs pot dir, no obstant, que hi ha llocs del món amb una pau relativa. En aquesta situació es troben una bona part dels estats més desenvolupats econòmicament, entre els que hi ha els que composen la Unió Europea.\nAquesta pau relativa es sustenta en els elements que proporciona el que alguns anomenen la societat del benestar, que inclou una certa garantia en alimentació, accés als sistemes de salut i previsió social, el dret a la educació o la possibilitat de adquirir una vivenda, entre d’altres, permetent gaudir de temps de lleure i consumir articles i béns de tota mena.\nTots sabem, però, que en moments com l’actual crisi molts d’aquests avantatges no es poden fruir i això porta malestar a moltes persones i famílies. Quan manquen els diners està clar que aquesta societat deixa de ser del benestar i l’angoixa s’apodera de tot ser humà. Podem comprovar les dues cares de la societat en què vivim i el que semblava felicitat i pau, o llibertat quasi sense límits, es converteix en desesperació i desengany.\nÉs per això que la pau que tenim aquí, als països mes rics, és una pau molt relativa. Per moltes comoditats que tinguem, quina classe de pau tenen els nens, dones i homes maltractats física i psíquicament, els drogoaddictes i els alcohòlics, els aturats, els que viuen conflictes de parella o entre pares i fills, els que viuen sols i abandonats pels familiars?\nNo tenim massa dret a queixar-nos, ja que ens ho estem guanyant a pols, i molt menys si ho comparem amb els horrors que comporten les guerres, moltes de les quals la nostra societat hipòcrita sustenta. En l’actualitat hi ha una trentena de conflictes de diversa intensitat, però com que molts d’ells estan massa lluny i no impliquen cap perjudici a la nostra societat dita del benestar, no en sentim a parlar i, per tant, per la majoria de gent no existeixen. Però diàriament moren centenars de persones en aquests conflictes i altres, ferides o no, passen infinitat de penúries, mentre nosaltres vivim distrets seguint els fitxatges dels jugadors de futbol, les frivolitats dels famosos, mirant programes tele-escombraria o pensant en què ens gastarem els diners (qui en té) durant els caps de setmana o les vacances.\nEl més penós de tot és que moltes persones, quan miren els telenotícies i ens ensenyen les desgracies que passen pel mon, són capaces de veure el patiment dels altres de manera totalment indiferent. Potser ens hem anat tornant insensibles de tant veure pel·lícules de violència i fins i tot confonem la realitat amb la ficció. És per això que la nostra pau és relativa, doncs és una pau cega i fins i tot una pau morta, una pau del cementiri on molts viuen a la seva bola tancats en bombolles de cristall i no es plantegen ni tan sols si poden fer-hi alguna cosa.\nLa pau és molt més que no tenir guerres. No és suficient la signatura de tractats. La resolució dels conflictes és un qüestió complexa que implica mesures en camps que normalment no es relacionen amb la cerca de la pau. Un dels reptes principals consisteix en aportar solucions que estiguin basades en principis i no només en un mer pragmatisme. Doncs la pau, en essència, prové d’un estat interior recolzat per una actitud moral o espiritual, i és precisament evocant aquesta actitud que es poden trobar solucions duradores. No és suficient amb les bones intencions. El mèrit dels principis espirituals no és només que presenten una perspectiva harmònica amb la naturalesa humana, sinó que també indueixen una actitud, una voluntat, una aspiració que facilita el descobriment i aplicació de mesures pràctiques. Descartar els principis espirituals comporta sovint que les solucions als conflictes siguin nomes un pegat i no pas solucions definitives.\nEls governants i tots els que ostenten alguna autoritat tindrien més èxit en els seus esforços per resoldre els problemes si primer intentessin identificar els principis en joc i després es deixessin guiar per ells. Mentrestant els ciutadans ens hauríem d’esforçar en rescatar aquests valors espirituals i fer que comencin a formar part de la nostra vida. Potser així despertarem i deixarem de conformar-nos amb una pau relativa i totalment defectuosa i començarem a sortir de les nostres bombolles de cristall que ens allunyen de la realitat per poder contribuir a construir una pau més verdadera.\nLluís Cirera (Membre de la Comunitat Bahà’í del Vendrell)\n* Pau Casals i Elisabeth Eindenbenz\nArticle publicat al Diari del Baix Penedès el dia 18 de setembre de 2009\nAra que fa 70 anys que va esclatar la II Guerra Mundial, el més gran i esgarrifós conflicte mai conegut. La historia ens demostra que en els moments de prova, es pot comprovar la verdadera valia de les persones. En les guerres veiem el més abominable de la degradació humana, però també sorgeixen exemples d’homes i dones que demostren que l’esperit humà té una capacitat de superació i de desenvolupament de qualitats més enllà del que la majoria creu i es converteixen en verdaders herois de la pau i la concòrdia. Tots coneixem com el nostre Pau Casals va ser un d’aquests personatges que varen destacar en la lluita per la pau. Entre les dones, una d’aquestes heroïnes és l’Elisabeth Eidenbenz, testimoni viu amb qui Pau Casals va mantenir relació epistolar i que al Vendrell és pràcticament desconeguda. Fins no fa gaires anys jo no era conscient de que possiblement sense l’ajut d’ambdós potser jo ni hauria nascut.\nQuan es va iniciar la contesa mundial milers de catalans es trobaven als camps de concentració d’Argelers, Sant Cebrià, Ribesaltes i d’altres, a la zona de la Catalunya Nord. Les condicions infrahumanes d’aquells camps són reconegudes i els testimonis fotogràfics de l’època han anat sorgint amb força en els últims anys. Una exposició recent a França ha avergonyit la consciència dels ciutadans d’aquell país quan s’han adonat del maltractament inhumà que van infringir a aquelles persones que fugien d’una guerra i a qui esperava una repressió atroç. En els camps hi convivien a l’aire lliure suportant les inclemències del temps centenars de milers de homes i dones separats per filats, desnodrits, sense condicions higièniques de cap classe, on les mantes eren la sorra de la platja i el mar substituïa les inexistents latrines. En aquells camps les dones donaven a llum a la sorra sense cap privacitat ni cap ajuda i en conseqüència l’índex de mortalitat infantil superava el 95 %.\nEn aquelles circumstàncies va sorgir la figura de l’Elisabeth Eidenbenz, una mestre suïssa que llavors només tenia 26 anys. Amb l’ajuda de la Creu Roja en molt poc temps va ser capaç d’organitzar la reforma d’un palauet mig ensorrat a la localitat d’Elna, prop dels camps de concentració, per convertir-la en una maternitat que pogués atendre les mares a punt de donar a llum i els nadons recent nascuts. Els primers nadons varen néixer el desembre de 1939. Fins al 1944, quan els nazis varen tancar la maternitat, la tasca d’aquesta dona amb una voluntat de ferro, va permetre la salvació de 597 nens, molts d’ells refugiats catalans, però també d’altres nacionalitats i molts nens jueus i gitanos que van aconseguir amagar de la Gestapo. També va protegir i defensar centenars de mares que amb el seu ajut van trobar sortides a la seva vida i a la dels seus nadons.\nLa maternitat era un oasi de pau enmig de la guerra on les mares podien fruir d’alimentació adequada i els nens eren atesos amb amor en els seus primers mesos de vida. Realment era una conquesta que només es va produir per la tenacitat de l’Elisabeth i no exempta de grans dificultats. En ocasions especials a la maternitat es podia escoltar música i sovint eren les suites de Bach interpretades pel mestre Casals les que ressonaven per les parets.\nPau Casals va enviar donatius a la maternitat. Existeix una carta manuscrita del músic que data del 19 de març de 1940 on queda palesa aquesta ajuda, una més de les que generosament va oferir a organitzacions humanitàries i persones de tota condició social. El 4 de gener de 1940 la meva mare Rosa Mª Font va ser la desena criatura nascuda a la Maternitat d’Elna. La determinació de l’Elisabeth i les ajudes econòmiques de Pau Casals i altres donants ho varen fer possible. La meva avia i la meva mare se’n varen beneficiar i la meva existència es deu a aquest fet. Cal estar-ne força agraït.\nHe tingut la sort de conèixer l’Elisabeth quan era un infant i ara tinc referències indirectes perquè la meva mare des de Catalunya segueix tenint contacte de tant en tant amb ella, que resideix a Suïssa. L’Elisabeth és una dona excepcional que no dóna gran importància al que va fer. Fins l’any 2003 la seva tasca va quedar totalment en l’anonimat, només quedava guardada en el record de les persones que en varen ser beneficiàries. Ella digué: “Em varen cridar i vaig anar. No ho vaig pensar massa. Ha estat una gran sort poder fer el que calia fer”. És com un gran arbre que de tants fruits, en lloc de mostrar-se altiu i arrogant, deixa que les seves branques arribin a tocar el terra com a símbol d’humilitat.\nEn els escrits de Bahà’u’llàh es diu que “Només és veritablement un home, qui avui es dedica al servei de tota la humanitat”. L’Elisabeth Eindenbenz i en Pau Casals han demostrat en les seves vides que és possible ser veritables homes i dones. Potser alguns de nosaltres podem emular-los anònimament.\nLluís Cirera Font (Membre de la Comunitat Bahà’í del Vendrell)\n* Vetllem la Sardana\nArticle publicat al Diari del Baix Penedès el dia 12 de juny de 2009\nAmb motiu del 26è Aplec de Sardanes del Vendrell , el diumenge passat vaig tenir l’oportunitat de compartir part de la vetllada i dinar amb alguns amics dels Dansaires del Penedès que des de fa molt de temps fan el que es pot i més per mantenir viva la flama d’aquesta dansa tradicional a la nostra població.\nNo és el primer cop que tot passejant pel poble sento sardanes, normalment a la Rambla i ara de tant en tant a la plaça dita de la sardana. Tot i que m’agrada molt sentir-la, no només per una qüestió tradicional o sentimental , sinó perquè la trobo molt rica musicalment, cada cop més em porta una sensació de tristor. El motiu és la manca de participació.\nÉs cert que jo no sóc dansaire, ni tan sols les circumstancies de la meva vida m’han permès aprendre aquesta dansa –ni cap altre, ja que em considero bastant poc dotat per ballar–, però us asseguro que allà on senti les notes d’una cobla interpretant una sardana la meva oïda queda absorta i qualsevol altre so mediambiental desapareix per art de màgia, i per aquesta mateixa màgia sóc atret, com si la música l’interpretés el flautista de Hamelin, cap al lloc d’on provenen aquestes notes encisadores.\nPer mi, que he viscut varis anys a Madrid, no us imagineu què significava sentir melodies de sardana allà –al parc del Retiro en celebren ballades de tant en tant. És com sentir-te a casa i reviure la teva catalanitat.\nNo obstant, aquí al Vendrell, un cop arribat al lloc on els músics interpreten la bella dansa, veig que el grup de persones atrapades per la música i els participants a les rotllanes és molt reduït si ho comparem amb els d’altres esdeveniments musicals, culturals o tradicionals.\nAlguns diuen que la sardana és un patrimoni que va quedant per les persones més grans i que pel jovent no és gens atraient. Però jo no estic d’acord amb això, perquè malauradament sembla que només pot ser atraient el que surt sovint als mitjans de comunicació, i especialment tot allò que té un recolzament comercial al darrere. Això fa que sovint músiques i danses de dubtosa qualitat, per no parlar de l’estupidesa i grolleria de moltes lletres, es converteixin en les icones de la moda juvenil i dels no tan joves, reflectint la decadència moral en què, probablement de manera inconscient, viu gran part de la societat. En aquest context, doncs, no ens ha d’estranyar que la sardana no estigui de moda.\nLa sardana és musicalment rica i plena de matisos. Tot i ser popular, al meu parer té tots elements de la música culta, és a dir, del que col·loquialment anomenem música clàssica, i per la peculiaritat d’alguns dels instruments que la interpreten, té un timbre propi que l’arrela al sentir del poble. Això la diferencia de moltes altres músiques tradicionals. Com a dansa, alguns podrien dir que és una mica sosa, sense massa cabrioles, voltes i floritures; però té moltes virtuts. Precisament per la seva senzillesa tothom la podria aprendre fàcilment, però a més, i quina meravella, és un ball d’unitat, obert, en què tothom hi cap i en qualsevol moment s’hi pot entrar. És un ball que ens agermana.\nEn un moment en què tenim tants problemes d’immigració, on la gent se sent sola, tot i viure de manera massificada, i on tant cal trobar valors que ens apropin, aquesta dansa és en realitat un símbol de què ens hauríem de sentir contents. Un símbol que forma part del nostre patrimoni cultural, que caldria promocionar i posar de moda. Per això m’estranya tant el poc impacte que té als mitjans de comunicació, el poc interès que desperta per un bon sector dels politics o en el sector educatiu –on podria convertir-se en un mitjà d’apropament cultural amb els infants nouvinguts. Després de tants anys de democràcia i autogovern a Catalunya, tot i que hauria de semblar evident, la sardana no ha assolit encara reconeixement com a dansa pròpia de Catalunya. L’ajut ha estat insuficient i fins i tot recentment està sent objecte del joc polític.\nCal, doncs, promoció, un interès mes genuí de l’administració i veure la sardana com una eina d’unió i integració. També necessita recolzament publicitari i econòmic amb potser alguns patrocinadors.\nEm puc imaginar un anunci com els de la Coca-Cola, amb tot de joves de tots els orígens somrient i ballant en una rotllana amb la música d’una sardana. D’aquesta manera la sardana seria atraient i, a més, estaria de moda.\nLluís Cirera Font\nMembre de la Comunitat Bahà’í del Vendrell.\n* Coneixement i bondat: llum sobre llum.\nArribades aquestes dates els estudiants de totes les edats ja estan en època d’exàmens finals i alguns d’ells tenen proves especials com les del programa PISA que té com a objectiu avaluar el rendiment escolar i el nivell educatiu.\nEm sembla molt positiu que es facin proves que, després del seu anàlisi, promoguin canvis que han de repercutir en la preparació de les noves generacions. El programa PISA sembla que aquest any s’ha centrat sobretot en la capacitat lectora, i també en el nivell assolit en matemàtiques o ciències. Entenc que existeixi una preocupació per què els estudiants arribin a uns mínims acceptables en aquestes matèries de forma que puguin desenvolupar-se adequadament en el moment en què comencin a exercir com a adults, i per tant benvingut tot el que es faci en aquest sentit.\nNo obstant, hi ha una sèrie de temes directament relacionats amb l’educació que penso que no s’estan avaluant convenientment. Em refereixo al nivell de maduresa i equilibri emocional, la capacitat d’harmonitzar las idees i la conducta, el compromís social o la qualitat moral i espiritual dels estudiants.\nÉs molt decebedor comprovar el baix nivell de comprensió lectora de molts alumnes, o la manca d’habilitats matemàtiques, però tan greu o pitjor com això és que un bon nombre d’ells no sàpiguen respectar els mestres ni els companys, que no tinguin un comportament social mínimament acceptable i utilitzin com a eines normals l’agressió verbal i física, el menyspreu i l’amenaça, i això, no ho dubtem, ho traslladaran a les seves relacions en el futur.\nSi haguéssim de posar en una balança quin valor tenen els coneixements que reben els estudiants i aquells altres elements que formen el caràcter de la persona, ens adonaríem que a l’hora de la seva utilitat per a la societat segurament tenen més pes aquests últims. De què ens serveix tenir persones amb molts coneixements si no van acompanyats de les grans virtuts humanes? Per mostra no cal anar a les altes esferes sinó al dia a dia. Si fóssim empresaris, no preferiríem tenir un empleat treballador i honrat –en el sentit més ampli de la paraula– i amb ganes d’aprendre, que no un amb grans coneixements però groller en els seus modals i que ens mereixi desconfiança o ens enganyi? I si demanem a un treballador autònom que ens faci una feina, no preferim aquell que és modest i fa la feina ben feta a aquell que t’entabana amb els seus coneixements i et deixa la feina inacabada o et cobra per damunt del que fóra correcte?\nTal com va expressar en una ocasió ‘Abdu’l-Bahà, “el nen que es porta bé, tot i ser ignorant, és de benefici per altres, mentre que un nen entremaliat, de mal comportament, està corromput i és nociu per altres, encara que sigui il·lustrat. No obstant, si el nen és educat tant per ser il·lustrat com bo, el resultat es llum sobre llum”.\nCrec realment que hem d’estar preocupats per què malauradament el principal fracàs dels sistemes educatius no és solament el baix nivell lector, la manca d’habilitats matemàtiques, o la manca de preparació per entrar a les universitats, que ja de per sí és greu, en cas de donar-se; sinó per què no s’estan donant les eines necessàries per assegurar que les noves generacions siguin més justes, més generoses, més esforçades i treballadores, més honrades i respectuoses i per tant estem posant en perill la viabilitat mateixa de la convivència futura. De fet la manca d’aquestes virtuts està influint directament en la pèrdua d’eficiència educativa. Les conseqüències ja són evidents. Fins quan la comunitat educativa i els pares haurem de lamentar-nos? Fins quan tolerarem que els principals mitjans de comunicació des-eduquin els nostres fills? Fins quan la relativitat moral farà créixer als nostres infants sense límits? Fins quan els nostres nens creixeran sense models d’identitat i persones exemplars a qui admirar i de qui aprendre?\n* Els bahà’ís del Vendrell escullen la seva primera assemblea\nArticle publicat al diari del Baix Penedès el dia 1 de maig de 2009\nEl passat dia 20 d’abril els membres de la Comunitat Bahà’í del Vendrell , igual que més de 12.000 localitats arreu del món, varen escollir la seva primera Assemblea Espiritual Local, la institució que administra els assumptes de la comunitat i que està formada per nou membres.\nTot i que hi ha bahà’ís al Vendrell des de fa uns 10 anys, al llarg dels quals han estat presents a diferents actes, no ha estat fins ara que s’ha assolit el nombre de membres mínim per escollir-hi una Assemblea. Per tant pels bahà’ís és tot un esdeveniment.\nJoves bahá'ís del Vendrell\nDins la Fe bahà’í no hi ha cap jerarquia semblada a un clergat i les decisions les prenen les institucions, que són escollides per un sistema democràtic on tots el membres de la comunitat són votants i alhora elegibles. Les eleccions bahà’ís, a diferencia de les governamentals, tenen la característica de no permetre candidatures de cap mena. L’individu vota, doncs, amb total llibertat. En comptes de parlar de noms concrets es consideren les qualitats que els membres d’aquestes institucions haurien de tenir, com la capacitat de servei a la comunitat i a la societat, experiència i maduresa, lleialtat i manca d’egoisme.\nLes funcions d’una Assemblea Espiritual bahà’í no es limiten, però, als assumptes de la comunitat, sinó que es té una vocació de servei a la societat, una faceta que es va desenvolupant a mesura que la comunitat creix. En aquest sentit els bahà’ís gestionen més de 1.500 projectes de desenvolupament, la majoria promoguts per aquestes assemblees a nivell comunitari i avocats a pal·liar mancances materials, socials i espirituals de les poblacions a qui van destinades. L’esperit que anima aquestes activitats té la seva base en la creença que els éssers humans som ciutadans d’un mateix poble, la Terra, que les diferències entre la gent s’originen en prejudicis de caràcter racial, econòmic, de sexe o religiós i que la solució als problemes del món passa per l’acceptació de la unitat de la humanitat i el respecte als elements positius que aporta l’àmplia diversitat existent. Al mateix temps els bahà’ís treballen per una transformació de la societat en base a criteris morals i espirituals, la qual cosa intenten, no sense dificultats, dur a terme en les seves pròpies vides i accions.\nActualment al Baix Penedès hi ha una trentena de membres de la Comunitat Bahà’í i les principals activitats regulars són classes d’educació del caràcter per a nens i adolescents, cercles d’estudi per desenvolupar capacitats de servei i reunions d’oració i reflexió. Aquestes activitats se celebren en grups petits, normalment a diferents llars, i a més dels membres de la comunitat hi participen nombrosos amics i simpatitzants. L’Assemblea Espiritual Local del Vendrell és segur que continuarà promocionant i expandint aquestes activitats a diferents punts del poble i ajudant a les localitats de les rodalies fins que puguin formar les seves pròpies assemblees.\nA Catalunya hi ha comunitats bahà’ís a unes 40 localitats i des de fa quatre anys es manté un acord de col·laboració amb la Generalitat de Catalunya, l’únic dels existents amb les comunitats religioses que no té contraprestació econòmica per petició de la pròpia Comunitat Bahà’í.\nLluís Cirera Font – Membre de la Comunitat Bahà’í del Vendrell.\n* Declaració Interreligiosa sobre els llocs de culte\nLa Declaració interreligiosa sobre els llocs de culte és una declaració del Grup Inicial de l’Associació UNESCO per al Diàleg Interreligiós, del que formo part com representant bahá’í. Pel seu interès la publico en el meu blog.\nEl Grup Inicial està format per membres de diferents tradicions religioses presents a Catalunya que, des de ja fa uns quants anys, dialoguen amb regularitat al voltant de temes com, per exemple, l’encaix entre religions i laïcitat (sobre el qual té publicada una declaració de l’any 2002) o el paper de les religions en l’assoliment dels Objectius de Desenvolupament del Mil·lenni de les Nacions Unides (sobre el qual té pendent publicar un treball extens). En aquest cas, es tracta d’una declaració sobre els llocs de culte o, més concretament, sobre el dret –comprès en el dret a la llibertat de pensament, de consciència i de religió- de disposar de llocs on manifestar la pròpia religió o les pròpies creences. La declaració coincideix amb la propera aprovació, per part de la Generalitat de Catalunya, d’una llei sobre els llocs de culte. En espera de conèixer la versió definitiva d’aquesta llei, la present declaració està feta amb esperit constructiu i ànim de suport.\n• L’article 18 del Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics de les Nacions Unides diu que “tota persona té dret a la llibertat de pensament, de consciència i de religió” i que això inclou “la llibertat de manifestar la seva religió o les seves creences, individualment o col·lectivament, tant en públic com en privat”.\n• Totes les directrius, normatives o polítiques, relatives als llocs de culte o de reunió amb fins religiosos han de ser coherents amb aquest article i, alhora, partir de la base que protegir el dret a la llibertat de pensament, de consciència i de religió no només passa per fer-ne una tutela passiva, de paraula, sinó per facilitar, activament, amb fets concrets, els mitjans perquè aquesta llibertat sigui possible.\n• De l’article 18 es deriva que el culte o la reunió amb fins religiosos són activitats que s’han de poder desenvolupar tant en llocs públics o de pública concurrència (esglésies, temples, mesquites, oratoris, centres, etc.) com en llocs privats o habitatges particulars (llars).\n• Pel que fa al dret de manifestar la religió o les creences “en públic”, aquest dret no es limita a les activitats que es desenvolupin en un lloc de propietat privada (ja sigui de compra o de lloguer) sinó que abraça el dret a exercir el culte o la reunió amb fins religiosos en llocs de propietat pública, ja siguin tancats (centres cívics, poliesportius, escoles, cementiris, etc.) o oberts (carrers, places, parcs, etc). Els poders públics han de facilitar activament un exercici ampli d’aquest dret, és a dir, de manera que es tinguin en compte tots els usos possibles.\n• El dret a la llibertat de culte i reunió amb fins religiosos tampoc està limitat a contextos urbans sinó que també s’ha de poder exercir i ha d’estar garantit i facilitat en contextos rurals i naturals.\n• Els llocs de culte o de reunió amb fins religiosos no han de ser vistos com una amenaça per a la convivència als barris i a les ciutats. Tot al contrari, en virtut dels principis i valors que representen les tradicions religioses (entrega desinteressada, solidaritat, compromís social, etc.), aquests llocs tenen i poden tenir una influència positiva a l’hora de construir una cultura de la pau i crear cohesió social. De la mateixa manera, també poden tenir un impacte mediambiental positiu i ajudar a preservar entorns naturals.\n• Els poders públics han d’afavorir la creació de llocs de culte o de reunió amb\nfins religiosos multiconfessionals a través dels quals es fomenti el diàleg interreligiós, la pau i la cohesió social. Aquests llocs poden ser de titularitat pública o privada compartida interreligiosa).\n• L’activitat religiosa, d’altra banda, no es limita al culte i a la reunió. També comprèn el desenvolupament d’activitats culturals, socials, humanitàries, educatives, administratives, etc. que han d’estar igualment protegides i activament facilitades.\n• El límit al dret a la llibertat de pensament, de consciència i de religió queda recollit en el mateix article 18, quan diu que “la llibertat de manifestar la pròpia religió o les pròpies creences estarà subjecte únicament a les limitacions prescrites per la llei que siguin necessàries per a protegir la seguretat, l’ordre, la salut o la moral públiques, o els drets i llibertats fonamentals dels altres”.\n• A l’hora de regular i facilitar el culte i la reunió amb fins religiosos, els poders públics han de voler respondre a les necessitats reals que, quant a espai i per raó de les seves característiques (nombre de persones, tipus de culte, tipus d’activitats, etc.) i limitacions (econòmiques, materials, etc.), tinguin les diferents comunitats i entitats religioses. En canvi, en cap cas han de pretendre definir què és o què no és una activitat de culte o de reunió amb fins religiosos. Això ho han de definir els membres de les comunitats i entitats en virtut del seu dret “de tenir o d’adoptar la religió o les creences de la seva elecció”.\n• L’entrada en vigor d’una normativa que regula el dret de culte o de reunió amb fins religiosos sempre ha d’anar acompanyada d’una tasca pedagògica, promoguda pels poders públics amb el suport de la societat civil i les pròpies entitats religioses. La tasca s’ha d’adreçar tant a les administracions locals que han d’aplicar la llei com als membres de les comunitats religioses i als ciutadans en general. L’esforç pedagògic s’ha de fer tant pel que fa al contingut concret de la pròpia llei com pel que fa al dret a la llibertat de pensament, de consciència i de religió i a la diversitat religiosa en general.\n• Aquesta tasca pedagògica ha de fer especial incidència en els prejudicis existents\nrespecte als llocs de culte de determinades confessions, especialment desconegudes o malconegudes entre la societat catalana i occidental en general. També ha de remarcar l’impacte positiu que la presència d’aquests llocs de culte o de reunió amb fins religiosos pot tenir en la convivència dels barris i les ciutats i en la preservació dels espais rurals i naturals. Aquests llocs són representatius d’unes tradicions i savieses, d’unes creences i unes conviccions, que criden els fidels i no només a ells a comprometre’s amb l’ideal d’una societat convivencial.\n• És igualment recomanable la creació i el manteniment d’un registre, públic, de lliure consultació, tant d’entitats religioses com de llocs de pública concurrència que es facin servir per al culte o la reunió amb fins religiosos. La transparència ajuda a combatre les pors i els prejudicis existents.\n• Qualsevol normativa i política relatives a la llibertat de pensament, de consciència i de religió ha d’equiparar les diferents entitats i comunitats religioses entre elles, com també equiparar-les amb els grups representatius de conviccions no religioses (atees, agnòstiques, etc.).\n• Finalment, volem fer palesa, davant l’opinió pública, l’existència d’un concordat entre la Santa Seu i l’Estat espanyol, normativa de rang superior que privilegia la religió catòlica enfront de les altres, condiciona i pot treure-li eficàcia a qualsevol actuació legal i política en matèria de llibertat religiosa i de culte.\nSignat a títol personal a Barcelona, a 6 d’abril del 2009.\nJoan Botam, cristià catòlic\nAbel Camps, cristià evangèlic baptista\nLluís Cirera, bahá’í\nDuarka Das, hindú\nLaurentiu Datcu, cristià ortodox\nJaume De Marcos, unitari universalista\nYaratullah Monturiol, musulmana\nNathalie Reverdin, cristiana protestant\nLama Tsondru, budista\n* Justícia i Immigració\nArticle publicat al Diari del Baix Penedès el dia 03 d’abril de 2009.\nEn els últims anys hem vist com el Vendrell ha anat incrementant la seva població bàsicament per la arribada dels -diguem-ne nouvinguts- de diversos orígens. Ni ha que són catalans provinents d’altres territoris, com és el meu cas, però normalment als catalans no se’ns considera nouvinguts i en poc temps estem incorporats a la vida del poble amb normalitat. Altres provenen d’arreu de l’estat espanyol, i de llocs més llunyans d’Europa o dels països menys afavorits econòmicament. D’aquests, uns amb estudis i feina, altres fugint de la pobresa o amb tradicions culturals i religioses diferents, a la fi, constitueixen una diversitat difícil de catalogar.\nDes que he arribat al poble, no obstant, m’han estranyat els comentaris sovint amb tints racistes i força prejudicis respecte els immigrants provinents de determinades zones del globus terraqui. Els marroquins i africans, els veïns provinents dels països de l’est d’Europa i els sud-americans, possiblement per aquest ordre, son objecte de tot tipus de converses no massa afalagadores. Davant d’aquesta situació em pregunto quina diferencia hi ha entre una persona d’aquestes procedències i jo mateix, que també, en certa manera, sóc un nouvingut, català, es cert, però a la fi també nouvingut. I sense pensar gaire he arribat a la conclusió que les diferencies són totes supèrflues: el vestit, les faccions ètniques, l’accent de l’ idioma, certs costums culturals o religiosos (que jutgem sense conèixer) i sobretot econòmiques, ja que un nouvingut ric, no és objecte de menyspreu o rebuig.\nUn dels comentaris més reincidents és que els nouvinguts demanden i se’ls donen uns privilegis –sobretot econòmics- per sobre dels vilatans autòctons, tals com ajudes, no pagament d’impostos, etc. També se’ls acusa de delictes diversos tals com robar o no pagar impostos amb el beneplàcit de les autoritats que miren cap a un altre costat. N’hi ha de tots colors. Encara recordo quan corria el comentari que als pisos que es farien al Puig i al Pèlag desprès hi aniria a viure gent indesitjable provinent dels pitjors barris de l’àrea metropolitana de Barcelona. No dic que hi hagi més d’un cas que justifiqui certs comentaris, però generalitzar-ho per a grups de ciutadans sencers és una murmuració que parteix del desconeixement mutu i del prejudici.\nEls partits polítics fan bandera amb aquest tema i és un factor que té pes en el decantament dels vots a les eleccions. Així doncs no es tracta d’un tema gens fàcil. Però per a mi, tot i que hi ha molts factors a tenir en compte, la clau és la qüestió de la justícia.\nPer definició justícia és donar a cadascú allò que li correspon. Però, a la pràctica, definir què correspon és realment difícil perquè no hi ha dos casos idèntics i sempre partim de supòsits i circumstàncies diferents. La justícia té com a base el concepte moralment admès que tots els essers humans naixem iguals, amb els mateixos drets i oportunitats. A la realitat es dona el cas, però, que el lloc on neixes és determinant i fa que les oportunitats en uns llocs siguin enormes i en altres molt minses i per tant els que neixen en llocs poc afavorits cultural i econòmicament es troben en una situació d’injustícia manifesta. Pensem per un moment si nosaltres haguéssim nascut al Marroc, o al Congo, quina seria la nostra situació i les nostres justes aspiracions. Així doncs, partint del sentit de justícia, les persones que venen a viure al nostre poble i cerquen unes millors condicions de vida tenen tot el dret de fer-ho i en justícia hauríem de fer el possible per què se sentin a gust i ajudar-los a conviure en harmonia. Fer-ho d’aquesta manera ens evitaria molts dels problemes que ara atribuïm a la immigració. En aquest cas parlar de justícia es equivalent a solidaritat. No és cap excusa que a cada lloc del món les persones tenen el que es mereixen, doncs sabem que la història està plegada d’injustícies, de pobles opressors i oprimits, tant per l’acció externa o per enemics interns que exploten al seu propi poble. No oblidem que, en qualsevol cas, tractar amb respecte i deferència les persones, sigui quin sigui el seu origen, és font de benestar, i fer l’inrevés només pot comportar problemes.\nPer un altre costat, parlar de justícia en aquest tema també implica tenir en compte que afavorir l’assimilació dels nouvinguts no ha d’implicar injustícia pels autòctons. Així, en condicions d’igualtat, les ajudes públiques han de ser equitatives per a tothom, el serveis que rebin els ciutadans –tret dels que en un primer moment puguin necessitar els nouvinguts, quant a coneixement de la cultura, idioma i costums nostres– han de ser equivalents, i la preocupació pel benestar de cada persona a incloure a tothom en plena igualtat.\nS’ha de reconèixer, no obstant, que els ajuntaments tenen un gran problema per aconseguir-ho, i sempre les mesures que puguin implementar, de caràcter assistencial, educatiu o laboral, tindran els seus detractors mentre hagi població amb postulats ratllant el racisme. En aquest sentit em resulta graciós el típic, “jo no sóc racista, però …” sota el qual sovint s’amaguen pensaments d’indiferència o menyspreu a l’estrany. Un altre motiu pel qual els ajuntaments no poden fer-ho tot –independentment de la ideologia que pot afavorir més o menys afrontar adequadament la qüestió– és que sovint es poden veure desbordats per les arribades de gent, factor que hauria de tenir cert control, doncs els recursos a destinar han de ser equilibrats als pressupostos disponibles, sempre escassos i massa cops no prou ben gestionats; i per un altre costat l’arribada d’immigrants transcendeix de llarg l’àmbit municipal, sent no tan sols una qüestió d’estat sinó de justícia i repartiment de recursos a nivell internacional. Cal admetre, però, que degut a la crisi s’ha produït un fre al creixement del nombre de nouvinguts.\nEn honor a la justícia, si no s’han d’admetre actituds xenòfobes i racistes, això ha de valdre per a tothom i per tant no es pot acceptar que persones nouvingudes, sigui quin sigui el seu origen, mostrin actituds semblants pretenent uns privilegis basats en uns casos en una suposada superioritat (cultural o religiosa), i en altres en una inferioritat, probablement inconscient, que provoca actituds reactives. Hem de ser conscients que aquestes actituds tenen arrels llunyanes motivades per decennis i segles en què els occidentals ens hem considerat un poble superior. La ignorància i la falta de coneixement mutus fa que aquestes actituds persisteixin.\nAixí doncs l’esforç per canviar la situació és formidable i requereix mesures en molts àmbits: cultural, educatiu, social; però també una transformació dels pensaments, una rectificació d’actituds i dels hàbits culturals. Però això ha de partir d’un enteniment i comprensió que tots els homes, pel fet de néixer, som iguals, i que tots els pobles tenen els mateixos drets, no ho oblidem pas. Aquest pensament no pot quedar només en això, i per poder posar-ho en acció necessitem tenir elevades conviccions. Estic segur que les següents paraules d’Abdu’l-Bahà poden ajudar a aconseguir-les: “el conflicte i la disputa no es permeten sota cap circumstància. Tot agressor es priva a si mateix de la gràcia de Déu. Incumbeix a tots mostrar el major amor, rectitud de conducta, franquesa i sincera bondat a tots els pobles i races del món, siguin amics o estranys. Tan intens ha de ser l’esperit d’afecte i bondat, que l’estrany se senti amic, l’enemic, un veritable germà, sense haver entre ells cap diferència, perquè la universalitat és de Déu i totes les limitacions són terrenes”.\nMembre de la Comunitat Bahà’í del Vendrell\n* Probablement el Déu que ens imaginem no existeix\nArticle publicat al Diari del Baix Penedès el dia 23 de gener de 2009\nFa pocs mesos en els autobusos de Londres van aparèixer – promoguda per associacions atees – una publicitat qüestionant l’existència de Déu. A primers de gener una campanya semblant ha començat a Barcelona, i és molt probable que aviat, en alguna altra gran ciutat, els ateus encetin iniciatives semblants. Aquí al Vendrell, però, segurament ens en lliurarem.\nEn la nostra part del món, on la presencia de Déu en la vida quotidiana de les persones és mes aviat escassa, crec – com a creient– que és d’agrair que una noticia així ens dugui a reflexionar sobre la seva existència. Hi ha molta literatura sobre el tema i, de fet, recentment els llibres que qüestionen la viabilitat de Déu destaquen en les seccions corresponents de les grans llibreries. Sembla, doncs, com si hi hagués un moviment interessat en fer-nos dubtar.\nLa discussió pot ser molt llarga i fins i tot pot arribar a ser inútil i insidiosa. Però, mira per on, és aquest un tema que a mi sempre m’ha encisat, i ja que se’ns invita a reflexionar-hi, crec que seria interessant compartir alguns pensaments al respecte.\nEn primer lloc penso que hi ha varis motius que han fet i fan que la gent dubti o no cregui en Déu. Molts encara recordem les imatges de Déu com un senyor gran amb barba blanca en un tron al cel que ens ensenyaven quan érem petits. No dubto de la utilitat pedagògica pretesa amb aquesta imatge, però és evident que el que pot servir per un infant, quan anem creixent, se’ns ha de anar presentant d’una altra manera; i es lògic que no puguem creure en un Déu així. Tampoc podem acceptar un Déu que, com un espia, està contínuament vetllant-nos per detectar què estem fent malament, esperant enviar el seu càstig diví, sigui en la pròpia vida o en una altra. O un Déu que mou els fils del món al seu caprici i, per tant, al que fem culpable de les nostres desgràcies o responsable de la mort dels éssers estimats, com si Ell tingués la potestat de deixar algú viu per sempre. Tampoc és assimilable per la ment un Déu que esculli un poble per sobre d’un altre, o que admeti diferències d’altra mena, com per exemple entre homes i dones; O que negui les veritats que descobreix la ciència i/o la utilitat de la tecnologia. Si Déu és així, entenc perfectament que molta gent no hi cregui. Tampoc jo hi creuria.\nEn segon lloc, si utilitzem a Déu i, en el Seu nom, iniciem conflictes, beneïm canons, justifiquem els nostres desitjos egoistes, manipulem les masses amb la por o amb la promesa de Paradisos, si creure en Déu ha de significar anul·lar la creativitat i la iniciativa personal, convertir-nos en éssers que deixen de fer-se preguntes, fins i tot arribar a ser fanàtics irreflexius que creuen tenir la veritat absoluta, tampoc jo creuria en Déu i afirmaria que una religió que utilitzes Déu d’aquesta manera és, en paraules de Marx, “l’opi del poble”.\nEn tercer lloc, hi ha els arguments de l’anomenat ateisme científic i els dubtes respectables dels agnòstics, molts dels quals son realment coherents i poden ser subscrits per nombroses persones, que dubten de la existència de la creació i veuen el resultat de l’existència com un procés evolutiu causat per l’atzar.\nNo obstant, tot i haver tants arguments per no creure-hi, crec en Déu. Perquè realment Déu, en la forma com l’entenc i tal com crec que expressen les religions quan verdaderament aprofundim, és diferent del déu (en minúscula) o déus de què parlem i tant discutim. Aquells déus no existeixen, són tan sols un fruit de la nostra imaginació o, com a molt, un esforç intel·lectual per intentar explicar l’inexplicable: la causa, el motor i el sentit de l’existència. Per això diria que probablement el déu que ens imaginem no existeix i que la gent adora tan sols un error de percepció.\nAra bé, sense necessitat d’entrar en massa profunditats, ens podem preguntar com l’existència podria crear un ésser intel·ligent –la ment del qual permet la subjectivitat i l’expressió d’emocions complexes– a partir d’una cosa objectivament ignorant, una força cega i inconscient? O podem qüestionar-nos com es va fer la primera partícula de l’existència, o què hi havia abans de aquest moment, doncs de la no-existència no se’n pot crear res. Per tant, tot el que podem admetre és que hi ha alguna força creativa, intel·ligent, superior en tots els sentits a la nostra capacitat de comprensió, els designis de la qual escapen l’enteniment humà. Com pot la taula comprendre el fuster que la va crear? Dins d’aquest context de reflexió, fins i tot la creació i l’evolució poden formar part d’un mateix camí i no veure’s com aspectes incompatibles de l’existència.\nEn aquest sentit, les següents paraules d’Abdu’l-Bahà, una de les figures centrals de la història bahá’í, crec que aporten llum a aquest tema i ens ajuden a albirar un concepte diferent de Déu: Aquella Essència de les Essències, aquell Invisible dels Invisibles, està santificat per sobre de tota especulació humana, i mai serà abastat per la ment de l’home. Mai aquella Realitat immemorial habitarà dins els límits d’un ésser contingent. El seu és un altre domini, i aquest domini mai podrà ser comprès. No hi ha accés; tota entrada està prohibida. A tot estirar es pot dir que la seva existència pot ser provada, però les condicions de tal existència són desconegudes.\nLLUÍS CIRERA –Membre de la Comunitat Bahà’í del Vendrell\n* Palestina o Israel: des de el cel no hi ha fronteres\nArticle publicat al Diari del Baix Penedès el dia 9 de gener 2009\nEl passat cap de setmana va començar un nou episodi del conflicte que durant més de 60 anys enfronta Palestins i Jueus pel control d’un territori que per a uns és Palestina i per als altres, Israel. Per la majoria de gent és molt fàcil jutjar la responsabilitat i els esdeveniments sovint truculents del conflicte, ja que els mitjans de comunicació ja s’encarreguen de dirigir l’opinió cap a una o altre direcció depenent del país. Però en realitat el tema és molt més complex que no ens pensem i és molt fàcil caure en generalitzacions i tòpics.\nEn un conflicte tan durador com aquest hi podem trobar persones moderades (potser la majoria) a ambdós bàndols que voldrien un únic estat que permetés la convivència en pau de qualsevol persona amb independència del seu origen –que seria el més coherent– o bé dos estats que es respectessin i poguessin desenvolupar-se independentment en pau. Per un altre costat hi ha fanàtics, siguin de caire nacionalista o religiós que voldrien l’eliminació complerta de qui consideren l’enemic. Partint d’aquests pressupostos podríem preveure reaccions diverses davant el conflicte, però si a més afegim components com l’esperit de revenja o la por i la utilització interessada i degudament manipulada pels fils del poder dels sentiments de les persones –ja a flor de pell per la cruesa dels esdeveniments que sovint et toquen de prop–, podem comprendre com tan sovint es produeixen reaccions, en ambdós costats, que sobrepassen no només la raó sinó els límits de la humanitat, convertint les persones en sers pitjors que les bèsties, ja sigui quan l’acció la fan directament amb violència física o psicològica, o tranquil·lament amb ordres llançades des d’un despatx d’un polític, per un líder fanàtic, el comandament militar o pels caps d’unes milícies guerrilleres. Al final, però, les conseqüències les paguen tant innocents com altres que no ho són tant, en el sentit que molts recolzen el perpètuament d’aquests caps sostenidors del conflicte .\nCaldria dir també que la lluita pot ser desigual, sigui per qüestions econòmiques o d’armament. També aquí és molt fàcil caure en tòpics. Potser per entendre què passa caldria posar-nos en la pell d’uns i altres. De vegades em pregunto com actuaríem si tinguéssim dins el nostre estat democràtic un percentatge de gent prou significatiu que en desitgés la destrucció. Sí que sé com una majoria de la població espanyola pensa respecte a una minoria molt més minsa i infinitament menys destructiva com la banda terrorista ETA. Encara que la majoria dels palestins no són terroristes sí és cert que una part significativa està disposada a fer el possible per destruir l’estat d’Israel, que val a dir que és, amb diferencia, l’estat de la zona que, per modern i democràtic, s’assembla més al model occidental. Davant d’això, si ens posem en la pell dels jueus, ens quedaríem impassibles?\nPer un altre costat si fóssim palestins fustigats en el dia a dia per una manca de recursos d’allò més bàsic, tant per una mala gestió dels seus propis governants dividits com per les conseqüències d’un conflicte massa llarg que implica la pèrdua de vides, el bloqueig econòmic i la misèria econòmica, així com el bombardeig d’idees suïcides i de venjança o la indiferència i hipocresia històrica (salvant excepcions) dels estats àrabs veïns. Què faríem en aquest cas?\nUna part del problema resideix en creure una sèrie de tòpics que, com a tals, són totalment discutibles, encara que poden tenir certs fonaments. Ens pinten els jueus com a font de molts mals (i quantes acusacions històriques infundades han patit) i els palestins com a bressol de terroristes, islamistes que volen envair Europa, etc. Si insistim en aquestes imatges i entre ells no hi ha gestos d’aproximament per conèixer-se millor, si no hi ha voluntat per part dels governants d’anar en aquesta direcció, dominants pels grups extremistes, la solució es difícil. Sortosament hi ha nombroses iniciatives civils en aquest sentit que apleguen per igual israelians i palestins, i aquestes són les que han d’anar prenent força per canviar la situació i potser des dels organismes de decisió internacionals caldria reforçar-les. Mentre potser faria falta una intervenció més decidida pels governs per posar una força d’interposició i unes sancions a ambdós contendents que els fessin desistir de postures extremistes, i permetessin a tothom qui vol la pau prendre el protagonisme en la resolució del conflicte. Hi ha, però, molts interessos de països forans i dels agents econòmics per mantenir el contenciós, per això, els intents repetits de pau es queden només en intencions i els avanços són, en conseqüència, lents.\nPer una altre banda es parteix d’un pressupost fals: que un territori pertany a un poble en particular, sigui per raons històriques, religioses, o per permanència. Des de el cel la Terra no té fronteres i tothom, per igual, té dret a gaudir de les belleses i dels recursos que proporciona el nostre planeta. Les divisions administratives, necessàries organitzativament, segurament no suposarien cap problema si existís una justícia generalitzada. La creença que uns pobles són superiors als altres i que per tant tenen més drets, incloent el territori, és una de les fal·làcies més grans que cal abandonar. Potser a tots ens ferien reflexionar les paraules d’Abdu’l-Bahà sobre la absurditat de la guerra: “La terra no pertany a un poble, sinó a tots els pobles. Aquesta terra no és la seva llar, sinó la seva tomba. I és per les seves tombes pel que es barallen!”\nHora Decisiva en castellà\nQui fa aquest blog\nDiari del Baix Penedès (15)\nBahá'í World Service Notices\nComunitat Bahá’í del Vendrell\nHora decisiva (castellà)\nArxius Selecciona el mes setembre 2011 (1) setembre 2009 (2) juliol 2009 (1) maig 2009 (2) abril 2009 (1) març 2009 (1) gener 2009 (1) desembre 2008 (2) novembre 2008 (3) octubre 2008 (2) setembre 2008 (3) juny 2008 (1)\n© 2018 Hora Decisiva | powered by WordPress | Theme by Stinkyink


El bloc de la classe de segon » 2016 » Octubre\nDiumenge, Octubre 30th, 2016\nAl llarg de la setmana prèvia a la Castanyada, a l'escola realitzem diverses activitats relacionades amb aquesta celebració, i ara us n'explicarem un parell!\nEn aquesta època comencem a menjar castanyes, però no només això, també panellets. Doncs nosaltres hem fet els nostres. Amb l'ajuda de l'Òscar pastisser que ens ofereix el seu obrador i, amb la seva experiència, hem fet uns panellets de cirera i de xocolata molt i molt bons! Això sí! Nosaltres anem més que preparats, davantal posat, mànigues arremangades i mans ben netes! Un cop fets només queda posar-los al forn i esperar per fer-ne una bona mossegada!!!\nPer veure com hem fet els panellets, cliqueu la càmera.\nI com que els portarem cap a casa… Per què no fem un cistellet? Doncs tots els nens i nenes del segon cicle d'educació infantil hem realitzat tres tallers per adornar-lo. Podíem triar entre adornar un moniato, un panellet o una castanya, i utilitzant un tetrabric… Aquest ha sigut el resultat final! Bonic, oi?\nPer veure totes les imatges del taller, cliqueu la càmera.\nPosted in Activitats de Temporada, General | Comments Off\nVisita al mercat i a l’hort de l’escola\nDilluns, Octubre 10th, 2016\nAmb l'arribada de la tardor, els nens i nenes de P4 i P5, hem anat a fer una visita al mercat d'Igualada. D'aquesta manera hem pogut veure totes les parades que hi ha, però el nostre objectiu era trobar fruites de la tardor. I no ens ha costat gaire, ja que el mercat n'està ple! Magranes, raïm, carbasses, moniatos,… quin munt que n'hi ha! I com que a la nostra classe treballarem la MAGRANA, doncs n'hem comprat unes quantes i cap al cistell!\nTot voltant també hem trobat una parada que no coneixíem gaire… venien planter! Ens hem preguntat que devia ser, i el botiguer ens ha explicat que el planter el podem plantar a l'hort de l'escola i si el cuidem molt bé, amb pocs dies veuríem el resultat. Així doncs hem agafat enciams de diferent mena i unes quantes cebes. Ara només faltarà plantar-ho i esperar el resultat final!\nSi voleu veure més fotografies d'aquesta sortida i activitat, feu un clic a la càmera!\nPosted in Descoberta de l'entorn, Activitats de Temporada, Sortides, General | Comments Off\nYou are currently browsing the Nascuts al 2012 weblog archives for Octubre, 2016.\nActivitats de classe (34)\nActivitats de Temporada (42)\nDescoberta de l'entorn (27)\nEducació emocional (8)\nEducació Visual i Plàstica (10)


El veïnat de les Alegries farà la missa del Traginer sense festa | Nova Ràdio Lloret\nMissa de la Festa del Traginer 2020 (NRLL)\nEl veïnat de les Alegries ha suspès la Festa del Traginer, que s’hauria hagut de celebrar aquest diumenge, però sí que farà una missa. Serà a les dotze del migdia i l’oficiarà mossèn Martirià Brugada.\nHo ha confirmat una membre del veïnat, Montse Xirgu, que remarca que aquest any la cerimònia té més sentit que mai, ja que és una missa en honor als difunts de la vila.\n“Aquesta missa sempre ha estat oferta als difunts de la vila i aquest any, malauradament, agafa més força perquè són moltes les pèrdues que hem tingut”\nRecordem que cada segon diumenge de l’any l’ermita de les Alegries acull la celebració de la Festa del Traginer, amb un seguit d’activitats al llarg del matí que culminen amb la representació de la llegenda.\nRepresentació de la llegenda del Traginer 2020 (NRLL)\nUna història protagonitzada per un traginer que veu com se celebra una missa a les Alegries, quan feia segles que l’ermita estava tancada. El final es revela cada any a la Festa, que aquest cop s’ha hagut de suspendre, però que el veïnat espera poder recuperar el 2022.\nArticle anteriorL’Aurora ha obert les inscripcions per al taller de dansa oriental\nArticle següentEl Club Hoquei Lloret torna a la competició amb ganes de sortir del descens