el diari d'en Manel Mas: de maig 2008\nQuan era minyó al col·legi del Germans Maristes de Sant Josep celebràvem el mes de Maria, també anomenat mes de les flors. Cada dia anàvem a la petita capella a resar a la Verge. Bé, com que jo era petit em semblava una estança molt gran, i de fet ens hi atapeïen a més d’una classe que ja de per si eren nombroses. Al menys aquest és el record que en tinc.\nAquesta setmana fent la descoberta del nou “CaixaForum” de Madrid m’he topat amb l’exposició d’Alphonse Mucha. De fet anava a veure les obres dels Ufizi “El pan de los ángeles”. Suposo que estic embafat de pintura religiosa i l’exposició no m’ha sorprès especialment llevat de la peca de Botticcelli que l’encapçala.\nEn canvi, l’altra exposició que hi ha, la de Mucha, si que m’ha agradat, ja que si bé és conegut i popularitzat el seu treball, m’ha semblat interessant veure’l en un conjunt explicant què va ser i representar.\nAlgun detall rellevant que destaco: aquesta “Verge de les liles”, que s’escau pel mes que estem.\nCaldrà anar a Chèquia a veure la seva monumental obra “Epopeia eslava”.\nMadrid, 27 de maig.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 8:14 p. m. Cap comentari:\nPSC. Trenta anys.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 5:56 p. m. Cap comentari:\nAl·leluia! Déu ens ha salvat!\nJa ho veus, Joan. Com tantes altres vegades. Ha vingut el maig (cada dia un raig) i s’han tornat a omplir els pantans. Ja està, ja ha passat la situació d’emergència. Els “urbanites” ens hem tornat a salvar de les possibles restriccions. A viure, que són quatre dies!\nI si d’aquí un temps hi tornem a ser?\nBé, ja veurem… ja correrem a fer alguna cosa. No pateixis pas però, aviat tindrem les dessaladores i llavors ja no haurem de dependre de ningú. Ni dels aragonesos, ni de tortosins i ampostins, ni de gavatxos, ni dels de Madriz,… “Nosaltres sols”. Si ja en sabem un ou. Amb la de crisi com aquesta que hem gestionat ..., bé, es un dir. Tu ja m’entens, oi?\nSi home, però caldrà energia per fer-les anar.\nAixò és una cosa que ja la trobarem, farem anar molinets, bé si no impedeix el vol d’algunes aus protegides, o seguirem comprant petroli… A quin preu? Al que vulguin els “moros” o en Putin o qui en tingui. Diu que ara en trobaran a l’Àrtic. Nuclear?, no fotis home! Això mai! Sobre tot reciclatge, reducció, reutilització.\nNo, si tal com anem aviat passarem al nivell de “guarrindongos”.\nHome, millor per l’industria de la perfumeria que a casa nostra és molt important. Visca en Puig!\nI així, a empentes i rodolons qui dies passa anys empeny.\nI si un dia no hi arribem a temps?\nPerò no recordes el que diu la Bíblia: “Mireu els ocellets del cel, ells no sembren ni recullen i el Pare Celestial els alimenta.”\nDoncs, això, tots a missa, a pregar a Déu Nostro Senyor, que ha fet el cel i la terra. O, a la Moreneta que la portem al cor. Amén.\ni plou al cor\nPerò res d’això és prou.\nUn liberal americà.\nPaul Krugman: “Después de Bush”. Ed. Crítica. B-2008.\nEl darrer llibre d’en Krugman és un al·legat per una Amèrica (bé, els EUA) diferent, manifestant sense embuts la seva particular posició política.\n“Así, los liberales queremos reinstaurar la sociedad de clases medias en la que crecí; quienes se llaman a sí mismos conservadores pretenden retrotraernos a los días de la Edad Dorada, haciendo caso omiso de un siglo de historia.”\nLa societat americana i la política allà és molt diferent a l’europea. Segurament la seva curta i particular història els ha fet ser com són. Ara, a les portes d’escollir una nova Administració aquest novembre que ve (el segon dimarts desprès del primer dilluns…) aquest conegut economista analitza com ha anat l’administració Bush, perquè, i quina alternativa proposa.\nArranca de força enrere, del que van representar els anys de l’etapa de la “Gran Compressió”, com ell anomena els posteriors a l’establiment del New Deal de Roosevelt. En contraposició a l’etapa de la “Llarga Edat Daurada”, la del creixement de començaments del segle XX, marcat per profundes desigualtats, la “Gran Compressió” va portar la reducció de les mateixes a través de la política fiscal d’establir impostos pels rics i molt rics i alhora la pressupostaria d’establir serveis pels més necessitats, com la Seguretat Social que no incloïa, i encara no inclou, el sistema sanitari públic.\nDe com l’extrema dreta s’apropià del partit Republicà i com tot el sistema bascula cap a la dreta als anys 80. Segons ell, els demòcrates estan encara allà mateix, els que han canviat són els republicans, desprès d’haver acceptat les conquestes del “New Deal” als anys cinquantes amb Eisenhower. I com això ha generat una etapa que anomena de la “Gran Divergència”, en la que augmenten els extrems de l’escala social i pateix la classe mitja amb un fort increment de les desigualtats. Hi ha hagut molt creixement, però d’ell no se’n ha beneficiat la majoria, sinó uns quant que ja viuen fora de la societat, en la seva societat de multimilionaris.\nSorprèn per un europeu sentir parlar de la lluita per establir un Sistema de Salut per a tothom. Llevat dels majors de 65 anys (Medicare) i els desvalguts (Medicaid) hi ha un 15% de ciutadans/es que no tenen cobertura sanitària (res, 45 milions de persones! Com tota la població d’Espanya). La majoria de la gent estan coberts per assegurances que paguen les empreses o els particulars directament. Tot un capítol del llibre està dedicat a reivindicar que el principal objectiu que s’han de plantejar els “liberals i progressistes” és l’establiment d’un Sistema general de Salut per a tothom des de l’Administració.\nAcaba manifestant la consciencia d’un liberal: “Creo en una sociedad relativament igualitaria, fundada sobre instituciones que limiten tanto la riqueza como la pobreza extremas. Creo en la democracia, en las libertades civiles y en el imperio de la ley. Todo ello me convierte en un liberal y estoy orgulloso de serlo.”\nSerge Grosz. Metrópolis. 1916-1917\nMataró, 30 de maig.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 2:24 p. m. Cap comentari:\nLes finances boges no ens han de governar.*\n*Article publicat a Le Monde el 22-05-08 per un conjunt de personalitats polítiques sobre la situació econòmica.\nHe pensat que per la dificultat d'accedir-hi i la seva comprensió era bó penjar-lo aquí.\nÉs urgent constituir un comitè de crisi europea per aportar respostes sòlides a la crisi actual dels mercats.\nAquesta crisi financera no és pas fruit de l’atzar. No era pas impossible de preveure, com ho pretenen avui alts responsables del món de les finances i la política. L’alarma ja l’havien donat, fa uns quants anys, individus lúcids. La crisi encarna de fet el fracàs dels mercats poc o mal regulats i ens ensenya igualment les inquietants desigualtats de les rendes, que no deixen de créixer en les nostres societats i llança seriosos dubtes sobre la nostra capacitat d’establir un diàleg creïble amb les nacions en desenvolupament tractant amb elles els grans desafiaments mundials.\nEls mercats financers han esdevingut cada vegada més opacs i la identificació del que suporten i avaluen els riscos sembla que és un desafiament titànic. El sector bancari dit “de l’ombra”, poc o no regulat, no ha fet més que créixer en els últims vint anys. Els grans bancs han participat en un joc de “creació i distribució” de productes financers extremadament complexes i s’han embarcat en la venta, sota un embolcall força dubtós, de deutes lligats a préstecs immobiliaris d’alt risc. Sistemes de primes inadequats, una visió molt a curt terme i els evidents conflictes d’interès han encoratjat les transaccions especulatives.\nEls préstecs hipotecaris dubtosos, basats equivocadament en la idea que els preus immobiliaris continuarien augmentant sens parar, permetent així reemborsar el deute contret, no són més que els símptomes d’una crisi més gran en matèria de governança financera i de les pràctiques comercials. Les tres agències més grans del món de qualificació han anotat aquests valors boixos com que si no tinguessin massa risc. Una banca d’inversions ha guanyat milions de dòlars americans especulant a la baixa sobre títols “subprimes” venent-los als seus clients, el que resumeix de forma més que eloqüent la pèrdua de tota ètica en el món dels negocis!\nHavíem estat advertits dels perills d’aquesta situació. Alexander Lamfalussy i el Comitè de savis, en un informe sobre els mercats de valors europeus (2001), han subratllat el lligam entre la aparent eficàcia creixent dels mercats i el preu a pagar en matèria d’estabilitat financera. Paul Volker, ja fa uns anys, havia expressat la seva inquietud. Paul Krugman també ha assenyalat amb el dit les amenaces que comporten entitats financeres no regulades que han crescut en no fa poc més d’un decenni. Al 2003, Warren Buffett ha qualificat el productes derivats d’”armes de destrucció massiva”.\nUn informe del Banc d’Anglaterra sobre l’estabilitat financera ha destacat la perillosa separació que hi ha entre els creditors i les conseqüències de les seves decisions. El problema està en el model actual de la governança econòmica i empresarial centrada en una reglamentació escassa, en un control inadequat i en una oferta molt feble de béns públics.\nLa crisi econòmica demostra clarament que la indústria financera és incapaç d’autoregulació. És imperiós millorar el control i el marc reglamentari dels bancs. És necessari també revisar els marcs reglamentaris dels instruments d’inversió. La utilització d’instruments financers (com el CDO, obligacions lligades a actius financers varis) ha de ser reglamentada. Totes les institucions financeres haurien, a semblança dels bancs, de mantenir reserves mínimes, i la ràtio d’endeutament no pot ser il·limitada. En fi, els règims de les primes han de ser revisats per evitar que la presa de riscos no considerats no sigui estimulat sense una mica de prudència.\nPel que fa a les conseqüències de aquesta crisi sobre l’economia real, sembla que els experts econòmics de tot el món han patit un atac de timidesa. Quasi bé tots els instituts de previsió revisen les seves avaluacions de creixement a la baixa per als països desenvolupats pel 2008 i el 2009. Però ningú gosa dir clarament si Europa està o no amenaçada per una recessió econòmica. Alguns símptomes no obstant no enganyen. En el cas de la Unió europea, una recessió aquest any o el què ve tindria conseqüències dramàtiques.\nLa desigualtat creixent de rendes s’ha produït paral·lelament a un creixement continuat del sector financer. És cert que els progressos tecnològics han contribuït de forma significativa a diferències cada cop més grans de rendes afavorint la mà d’obra altament qualificada. No obstant, les polítiques mal pensades han tingut igualment un impacte més gran en aquest camp. El capital financer representa hores d’ara quinze vegades el producte interior brut (PIB) de tots els països. El deute acumulat de les famílies, les empreses financeres i no financeres i les autoritats públiques americanes representa tres vegades el PIB dels EUA, és a dir dues vegades el nivell que es va registrar quan el crack borsari del 1929.\nEl món de les finances ha acumulat una massa gegant de capital fictici que no millora gaire la condició humana i la preservació del medi ambient. Aquesta crisi financera ha permès constatar les alarmants disparitats de rendes que no han fet més que augmentar en el curs dels darrers decennis. La ironia de la qüestió està en que els salaris i les primes de nombrosos Presidents -Directors Generals (PDG) han arribat a nivells extremadament alts mentre que el rendiment de les seves societats s’estancava o àdhuc baixava. El repte ètic és encara més gran!\nEls mercats lliures no poden deixar de tenir en compte la moral social. Adam Smith, pare del laissez-faire econòmic, ha igualment escrit la Teoria dels sentiments morals (PUF, 1999) i Max Weber ha establert el lligam entre el dur treball i els valors morals d’una part, i l’avenç del capitalisme per l’altre. El capitalisme decent (és a dir un capitalisme respectuós amb la dignitat humana, per entomar les propostes d’Amartya Sen) requereix una intervenció pública més eficaç. La recerca del benefici continua essent l’essència de la economia de mercat. Però quan tot s’hi val, la cohesió social s’esmicola i el sistema s’enfonsa. La crisi financera actual ha reduït la capacitat d’Occident d’emprendre un diàleg més constructiu amb la resta del món, sobre la gestió dels efectes de la mundialització i l’escalfament del planeta, mentre que el boom econòmic extraordinari de l’Àsia posa nous desafiaments sense precedent.\nEls augments espectaculars dels preus de l’energia i els productes alimentaris vénen a agreujar els efectes de la crisi financera i són de molt mal auguri. És significatiu que els fons especulatius hagin contribuït a l’alça de preus dels productes alimentaris bàsics. Els ciutadans dels països pobres seran els més afectats. Ens arrisquem de trobar-nos front una misèria sense precedents, a una proliferació d’Estats en fallida, a fluxos migratoris més importants i a més conflictes armats.\nAlguns diuen alt i fort que Europa compta “amb economies sòlides”, amb un millor control financer i una millor reglamentació que els Estats Units. Es podria dir que en part és així. Però no oblidem pas els problemes creixents en els mercats immobiliaris en el Regne Unit, a Espanya i a Irlanda. Pensem igualment en el nacionalisme econòmic i el populisme, que tenen ambdós el vent de popa.\nEls responsables europeus, tant a nivell de la Unió com a nivell nacional, han d’aportar una resposta ferma a l’actual crisi financera. Tenim necessitat de pragmatisme, d’obertura d’esperit i de cooperació en la recerca d’objectius comuns.\nEuropa ha d’estudiar aquestes evolucions i identificar les conseqüències previsibles en el curt i llarg termini a fi d’elaborar proposicions a la comunitat internacional que permetin de fer front els efectes i les causes profundes d’aquesta crisi.\nÉs el moment de crear un comitè de crisi europea que aplegui representants polítics d’alt nivell, antic caps d’Estat i de govern o ministres de finances així com economistes de renom i experts financers de tots els continents. Aquest comitè ha de tenir com a tasca:\n-Procedir a una anàlisi detallada de la crisi financera en el context més ample que hem intentat descriure més amunt;\n-Identificar i avaluar els riscos socioeconòmics que comporta la crisi financera per l’economia real, en particular per Europa;\n-Proposar una sèrie de mesures al Consell de la UE per tal d’evitar o limitar aquests riscos;\n-Presentar al Consell de Ministres, als Estat membres del Consell de Seguretat de l’ONU, al director general del FMI i a totes les autoritats i instàncies implicades una sèrie de proposicions per tal d’eliminar els efectes de la crisi i preparar una conferència mundial per tal de repensar les regles de les finances internacionals i la governança per que fa als temes econòmics mundials.\nAl 2000, ens varem posar d’acord per fer de la Unió Europea la regió més competitiva del món. Aquesta ambició va ser reiterada el 2005. Hem de garantir que la competitivitat de Europa sigui mantinguda i no minada pels mercats financers. Hem d’actuar sens tardança: pels nostres ciutadans, per més inversions, pel creixement econòmic, per la justícia social, per les oportunitats d’ocupació, i en definitiva per un millor futur per tots els europeus\nJacques Delors, Jacques Santer, Helmut Schmith, Massimo d’Alema, Lionel Jospin, Pavvo Liponnen, Goran persson, Poul Rasmussen, Michel Rocard, Daniel Daianu, Hans Eicher, Par Nuder, Ruairi Quinn, Otto Graf Lambsdorff.\nLe Monde, 22-05-08.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 12:00 p. m. Cap comentari:\nEl Sant "Cristo".\nSort que no seré mai Ministre (Manel, en política no es pot dir mai mai!. Ja, ja, ja….)\nCom es pot fer per anar eliminant els símbols i les manifestacions religioses de la vida pública? Mira, noi, de mica en mica. Però, si ja portem trenta anys de regim democràtic! No hi ha cap norma que obligui a mantenir-los, però no es farà cap norma per treure’ls.\nBé, potser a la següent presa de possessió de nous ministres algú (?) haurà indicat al cap de protocol de la Casa del Cap de l’Estat, a la Zarzuela, que no cal posar el Sant Crist sobre la taula amb una Bíblia. Que sols amb la Constitució ja n’hi ha prou.\nTinc algunes anècdotes al respecte. Al 79 al costat de la porta del despatx que em va ser assignat a la Casa Gran (al 2on. pis) hi havia un Sant Crist que presidia la sala. El vaig retirar i endreçar, però sorprenentment l’endemà va tornar al seu lloc. No era cap miracle. El cap de la secció d’hisenda, que era molt nacional- catòlic l’havia reposat. Va anar i tornar varies vegades, fins que al final va desaparèixer definitivament.\nAl 92, amb motiu de l’agermanament de Mataró amb Créteil, vàrem fer un acte institucional al Saló de Sessions de l’ajuntament, i l’Alcalde francès, Laurent Cathala, em diu: “Què hi fa “aquell” allà?” senyalant-me un Sant Crist que estava discretament en un costat de la Presidència de la Sala. No hi havíem donat mai importància. Es va treure de sobre la taula presidencial, davant de l’Alcalde, l’any 79 al començament de la democràcia i tretze anys desprès encara estava allà on s’havia deixat. Res, atesa l’observació del francès vàrem retirar-lo definitivament i ningú es va ressò de res.\nAlgun dia també es parlarà de si s’ha d’anar a missa a les festivitats, pròpies i d’altres i a les processons. Algunes d’aquestes manifestacions ja han anat desapareixent per si soles tal com ha anat evolucionant la vida cívica. D’altres ja aniran caient. És qüestió de temps. O potser, no. Depèn dels ciutadans/es. Mireu, sinó els batejos, els casaments i els enterraments.\nMadrid, 28 de maig.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 10:04 a. m. 2 comentaris:\nEl viatge dels '60.\nEls fills em diuen que per celebrar els ’60 hem d’anar tots plegats al centre del món (pagant jo, per cert, faltaria més): A Nova York (amb permís d’en Dalí que deia que el centre del món era l’estació de Perpinyà).\nElls ja sabien d’entrada que no em fa massa gràcia, sóc molt europeu i em queden moltes coses a veure aquí. No és que no hagi fet mai el salt transoceànic, de fet he anat cinc vegades a les Amèriques, però llevat d’una nit d’estada a Miami de pas cap a El Salvador, no he estat mai als EUA. Per tant, el primer que van fer va ser regalar-me alguns llibres sobre el tema. Com que saben molt bé la meva afició per preparar els viatges, creuen que així es dissoldrà la meva recança.\nBrendan Behan: “Mi Nueva York”, Marbot ediciones, 2007. Aquest és un llibre que va sortir en la seva primera edició original ja fa uns quants anys, (Hutchinson & Co. Ltd. Londres, 1964) que recull impressions sobre la ciutat d’aquest escriptor irlandès d’agitada i alcohòlica vida il·lustrat amb dibuixos de Paul Hogarth. Bé, una entrada al tema com moltes altres possibles deu haver-hi, especialment en el camp de la novel·la. Paisatges, personatges, vivències, reflexions, …, molt des del punt de vista del món irlandès i de la seva immigració cap allà.\nTothom m’ho diu, i a poc de començar aquest llibre el seu autor també: “Es fácil ver que Nueva York es la mejor ciudad del mundo, por un lado y por el otro y por cualquier lado: de espalda, de cara y de perfil.” Veurem, comença a interessar-me.\n“Una ciudad es un lugar donde vive el Hombre, un lugar donde camina, habla y come y bebe a la luz brillante del día o a la luz de la electricidad, las veinticuatro horas del día. En Nueva York puedes dar un paseo a las tres de la madrugada, ver gente, leer el periódico y beber algo: zumo de naranja, café, whiskey o lo que sea. Es el mayor espectáculo que hay sobre la Tierra, abierto a todos. De noche, su fastuosa belleza ya era la mayot maravilla del mundo hace quarenta años.”\nQuaranta quatre anys més tard d’aquesta exposició, ho continuarà sent? Això promet. Ja tinc els bitllets i la reserva de l’hotel. Anem per les guies.\nAlguna perla del llibre, atenent la significació del seu autor, per correlacionar: “Alguien le preguntó una vez a Dorothy Thompson qué pensaba de sus compatriotas, del pueblo americano, y ella respondió: Depende de si estamos hablando de Franklin D. Roosevelt o de Al Capone.”\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 9:25 p. m. 2 comentaris:\nLa meva companya Arantza.\nCada any he de parlar de REE (Red eléctrica espanyola), l’empresa que gestiona la xarxa de distribució en alta de l’electricitat a Espanya. En vaig parlar el 2006 arran de les puntes de consum a l’estiu. Al 2007 per l’apagada de Barcelona. Ara ho he de fer per la incorporació al seu consell d’administració com a consellera dominical de la meva companya Arantza Mendizábal Gorostiaga.\nQuan em vaig incorporar al càrrec de Diputat en Corts m’assignaren la feina de portaveu del GPS a la Comissió d’indústria. N’erem dos, l’Arantza que portava els temes d’indústria i energia i jo que portava els de turisme i comerç. Era aquella divisió tant “madrilenya” de l’industria pels bascos (i les basques, com era el cas) i el comerç pels catalans.\nL’Arantza, electe per Biscaia, tenia ja un llarg recorregut parlamentari (aquesta hagués estat la seva sisena legislatura), fins hi tot havia estat membre de la direcció del GPS durant un mandat. Al començament, per una malaltia que va patir m’ho vaig haver de fer tot sol, però quan es va refer va assumir amb autoritat els seus temes. Per a mi va ser un goig tenir al costat i treballar amb una persona amb experiència que, a més, era col·lega amb molts més coneixements, ja que és Doctora en econòmiques i catedràtica a la Universitat del País Basc, i vaig enyorar la feina quan em van traslladar a d’altres ocupacions. Per edat i trajectòria política continuàvem compartint reflexions, comentaris, neguits, il·lusions i vivències.\nAra tornava a ser la portaveu del GPS en temes d’indústria i energia, i encara que no és incompatible ser consellera d’una empresa amb el càrrec de Diputada ella renuncia a l’escó per una qüestió d’ètica i estètica que l’honra. Aquesta empresa que cotitza a Borsa, i és una de les 35 del IBEX, té una participació en el seu accionariat de l’Estat a traves de la SEPI. Com es pot comprendre la seva activitat és cabdal pel funcionament no sols de l’economia sinó del conjunt de la nostra vida quotidiana. L’Arantza hi aportarà els seus coneixements acadèmics i polítics sobre el tema, la seva fermesa basca i el seu recorregut vital, pel que puc dir en confiança que ho farà bé.\nNo pas per això deixarà la política ja que continuarà sent membre de la comissió executiva del PSE ajudant a aconseguir la seva il·lusió, i també és la nostra, de que Patxi López arribi a lehendakari del Govern d’Euskadi.\nGràcies, Arantza, pel tros de camí que hem recorregut plegats. Espero que tinguem oportunitats de retrobar-nos moltes vegades (al menys per compartir uns “pintxos” a la teva terra). Permet-me que et deixi una de les meves “postals” i una d’aquelles reflexions d’altri que agafo al vol. Una abraçada.\nStaatliche Museen zu Berlin, Gamäldegalerie.\n“Enseñar a vivir sin certidumbres y aun así no quedarse paralizado por las dudas es tal vez lo más importante que puede hacer aún la filosofia en esta época por aquellos que la estudian.”\nMataró, 24 de maig.\nSi anéssim a les hemeroteques, no gaire enrere, el que passa ara és que tot s’oblida més de pressa, trobaríem que deu fer uns deu anys el Partit Socialista estava, si fa no fa, patint el mateix que ara està patint el Partit Popular. No per les mateixes causes, però si en les conseqüències.\nLa “dolça derrota” de les eleccions generals de 1996 a mans de l’Aznar, desprès d’una perllongada agonia dels darrers governs de Felipe González, va comportar molts mals de cap al PSOE. Recordeu? Les primàries, ganyades, contra “l’aparato” per en Josep Borrell contra Joaquín Almunia que era el Secretari General i que no va plegar. De com la convivència es va fer impossible, de com van sortir nous temes escandalosos que esquitxaren a en Borrell (cas Aguiar), de com van sortir de malament els primers enfrontament a la tribuna del Congrés amb l’Aznar, de com va plegar el de La Pobla, de com es va coure la “Nueva Via”, de la qual sols en queda ara el record del nom i res més, de les eleccions de l’any 2000 amb un acord de darrer moment amb l’IU, d’en Paco Frutos, que no va entendre ningú i menys els electors, i d’aquí a la victòria aclaparadora per majoria absoluta aquesta vegada del PP. Tot no es va calmar fins arribar el 35è. Congrés i la seva resolució amb un nou cap, el lleonès Zapatero.\nNo fa pas tant anys i ara tot passa al camp contrari. En Rajoy, diuen que ha perdut dues eleccions. Home, les del 2004 ell sol no, eh!. I com que no s’ha atrevit a fer neteja fins que ha vist, passades les segones eleccions perdudes, que amb aquells vímets (mimbres) no aniria a enlloc, ara que ho intenta es produeix un terrabastall. Que si “amagos” de candidats alternatius (em fa molta gràcia la denominació de “lideresa”), que si renuncies anunciades amb temps i sense gaires formes, que si fugides a la privada (noi, amb quines retribucions!), declaracions explosives a favor i en contra de vells i joves, estripades de carnet per part de “símbols vivents”, i vinga!, carnassa pels mitjans. Com nosaltres al seu temps, els hauran d’obsequiar amb un pernil per Nadal com a mostra d’agraïment (alguns mitjans, “progres” i carques, al PP)\nFa de mal dir, i més venint d’un adversari polític, quin pot ser el resultat de tot plegat, d’aquest enrenou. Crec que a nosaltres ens pot convenir una cosa, però intueixo que al país (si, i també al país més proper) li convé una altra. Però clar, no està en les nostres mans, sinó en les seves pròpies, resoldre-ho. I espero que tinguin el seny suficient per no fer-se, i fer-nos a tots plegats, massa mal. En tot cas aquí deixo una recomanació per la cura si la precisen.\nMataró, 23 de maig\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 8:59 a. m. Cap comentari:\nAVE vs. Pont aeri.\nPels que tenim que fer sovint el trajecte Barcelona –Madrid - Barcelona, com és el meu cas, l’establiment de la nova línia de l'AVE representa un increment d’oferta de transport i alhora una alternativa a l’avió.\nAra, amb unes quantes vegades de fer-ho amb els dos sistemes, ja començo a veure’n avantatges i inconvenients de cadascun. Si fa no fa, el temps des de Mataró no és gaire diferent. Clar, segons les hores i el sistema pot variar. Sortir a les vuit del matí en cotxe per anar al Prat, o tornar a mitja tarda a casa comporta suportar l’embús quotidià a aquestes hores de les Rondes del Cinturó de Barcelona (el de Dalt i el de Baix). Agafar Rodalies cap al migdia per anar a l’estació de Sants, o tornar ja a la nit des de Madrid comporta menys freqüència de pas de combois.\nAnar i tornar amb AVE és més llarg, sobre tot els trens que fan parades a totes les estacions intermèdies possibles, però és més còmode i més distret. Travessar, com ahir, una tamborinada de pluja a 300 km/h. mirant-t’ho rere l’ample finestral és bonic. Es pot treballar millor, ja que estàs més ample.\nPerò ja he detectat un gran inconvenient, al menys per a mi: l’ús inadequat de la telefonia mòbil per part d’alguns passatgers. Acostumats al silenci del avió, malgrat que hi ha persones civilitzades i educades com cal que surten a la plataforma tant bon punt els sona el “telefonino” o el volen usar, ara els timbres (variats i curiosos alguns) i les converses en veu alta són habituals i sembla que a algunes persones no els fa cap pudor parlar en públic amb qui sigui al davant.\nUn dia és un advocat, o agent de la propietat, amb la seva ajudanta que van facturar les tres hores dalt del tren cercant resoldre no sé quin embolic d’una finca a Alcorcón. L’altre és un Ministre bocamoll, si tot un senyor Ministre, que sense embuts explicava al mig del vagó temes de la seva feina i impressions que se les podia haver guardat, al menys en públic. Ahir, una senyora que deuria ser sevillana ens va fer partícips als que l’envoltaven (no pas per voluntat pròpia, que si de nosaltres hagués estat hauríem baixat o l’hauríem fet fora) de com va anar enguany la “Feria de Abril” passada per aigua i que ja els dies del cap de setmana ja no són el què eren. Que al Rocío hi va faltar el “polvo del camino” (suposo que el d’abans i el de desprès). I tot adobat amb els intents de vendre una propietat immobiliària per una milionada i a quin preu estava l’hora dels servei domèstic.\nClar, si fas el viatge per plaer totes aquestes coses potser no t’amoïnen gaire, fins i tot et poden distreure i fer psicosociologia dels teus companys de viatge. Però si vols concentrar-te una mica, llegint o treballant, o si vols estar relaxat, això és una nosa. De continuar utilitzant el servei de l’AVE estic pensant en comprar-me aquelles eines que fan servir a les obres públiques i als llocs de treball sorollosos per tapar les oïdes. Potser serà massa aparatós i cridaner, cridaner per la poca consideració que alguns personatges tenen respecte a la convivència.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 8:11 a. m. 1 comentari:\nLa morositat ha estat molt baixa en els darrers temps de creixement econòmic continuat. Ara que la cosa ja no va tan bé el indicador de la morositat també comença a pujar, i ràpid.\nÉs normal, hi ha molts factors que poden contribuir a aquesta pujada i un de possibles, en el cas dels particulars i no sé si és el més destacat, és el derivat de l’alegria amb la que alguns, per consum o inversió, s’han endeutat. Mentre les coses anaven bé, cap problema. Però si hi ha menys feina, si hi ha menys comissions, o hores extres, o encàrrecs, llavors no arriben els ingressos per a fer front als compromisos adquirits i alguns queden pendents. Alegria o necessitat, però inadaptació dels ingressos a les despeses que porta a ròssecs negatius, a números vermells. (Va bé recordar aquí la vella dita catalana “Quan la misèria entra pel portal, l’amor surt per la finestra”, que en castellà és: “Donde no hay harina, hay mohina”, però això és una altra cosa.)\nFa pocs dies la CNMV (Comissió Nacional del Mercat de Valors) i el Banc d’Espanya han presentat un Pla d’educació financera que han posat en marxa amb l’objectiu de millorar la cultura financera dels ciutadans. El tema em sembla força interessant ja que tothom té molts dubtes de la correcta comprensió sobre les complexitats actuals del sistema financer per part de la majoria de la població tant en la seva part d’operacions actives (estalvi) com de les passives (endeutament).\nD’aquest Pla d’educació financera n’extrec alguns paràgrafs que crec són il·lustratius del què es pretén:\nSobre la seva necessitat:\n"La educación financiera permite a los individuos mejorar la comprensión de conceptos y productos financieros, prevenir el fraude, tomar decisiones adecuadas a sus circunstancias y necesidades y evitar situaciones indeseables derivadas bien de un endeudamiento excesivo o de posiciones de riesgo inadecuadas."\n"La educación financiera beneficia a los individuos en todas las etapas de la vida, independientemente de su nivel de renta. A los niños les hace comprender el valor del dinero y del ahorro; a los jóvenes les prepara para vivir el día de mañana de manera independiente y a los adultos les ayuda a planificar decisiones básicas como la compra de una vivienda, el mantenimiento de una familia, la financiación de los estudios de sus hijos o a preparar la jubilación."\nSobre els seus objectius:\n"El Plan tiene como objetivo general mejorar la cultura financiera de la población, a fin de que los ciudadanos estén en condiciones de afrontar el nuevo contexto financiero con suficiente confianza."\n"Para la consecución de este objetivo general es preciso, como paso previo, que los ciudadanos adquieran conciencia de la necesidad de mejorar su formación financiera. Hay que combatir la idea generalizada de que las finanzas resultan inaccesibles y deben dejarse en manos de los profesionales. Por el contrario, incumben a todos y cada uno de los ciudadanos: la gestión de la economía personal es una responsabilidad indelegable para la que es necesario estar preparado."\n"El objetivo es poner de manifiesto la vinculación de las decisiones económicas con la realidad cotidiana: qué necesitamos saber ante determinadas situaciones vitales (el primer trabajo, la compra de la vivienda, el ahorro para la jubilación, etc.), cómo gestionar el presupuesto personal, cuáles son nuestros derechos como consumidores y cómo defenderlos, etc."\nCrec que és una bona iniciativa, la dels dos organismes conjuntament, que es basa en recomanacions de la OCDE i de la Comissió Europea (que es detallen en els annexos al Pla) i de la que ja n’existeixen algun antecedents a d’altres països com el proposat per la Financial Services Authority britànica.\nMataró, 21 de maig.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 5:44 p. m. Cap comentari:\n2 gràfics sobre l'economia espanyola.\nS’ha d’anar seguint amb atenció el que va passant a l’economia espanyola, (i a la mundial). Els dos gràfics, extrets de les habituals notes del INE, ens ho expliquen clarament.\nLa caiguda de l’activitat és molt forta i sobtada, després d’un quants anys de continuat i gradual creixement.\nLa inflació malgrat el seu creixement manté la diferència amb la resta d’Europa.\nEn mig de la tempesta és important mantenir el rumb? Fer, ara, cops de timó podria ser perillós. Per exemple en la construcció: Cal resituar a nivells raonables aquest component del nostre creixement que ha estat important els darrers anys però que era insostenible des de molts punts de vista. Per exemple en l’estabilitat pressupostaria: Sense tenir temptacions ni de rebaixar impostos, ni de trencar el sostre de despesa. Cal mantenir els objectius pressupostaris establerts pel 2008. A la vista de l’evolució de l’economia, serà a la tardor quan veurem què cal fer per l’any que ve.\nLlavors, sols capejar el temporal? No, això solament no. Les mesures anunciades són correctes, però l’economia té un gran component psicològic, d’expectatives subjectives que determinen accions objectives. Cal tenir confiança en que tenim elements, tant en el sector públic com en l’àmbit privat, per sortir-nos-en.\nMadrid, 21 de maig.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 2:41 p. m. Cap comentari:\nA casa d’un amic he descobert una llauna d’una beguda energètica nostrada (Vid. Fabra: de la nostra terra o pàtria). El seu nom, Desperta Ferro . "La Beguda Energètica dels Catalans. La beguda per fer despertar als Catalans adormits" (adient, suposo, per aguantar llargues nits de tabola i xerinola)\nA partir d’aquesta troballa, cercant per la xarxa, he arribat fins a la XENCA que ofereix tot una panòplia de productes, interessants “quant même”: aigua, vi, rom, whisky, cervesa, vermouth (sic), refrescos, te, cava, licor, all i oli, samfaina, … de noms ben patriòtics. La cola catalana té gràcia, amb la cita de la Isabel-Clara Simó: “Els catalans som meitat botiguers, meitat Almogàvers” (El que em perdo no llegint l’Avui!).\nEn fi, tot és trobar el nínxol de mercat i l’enginy per explotar-lo degudament.\nMataró, 18 de maig.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 10:22 a. m. 1 comentari:\nLa legislatura que acaba de començar no arrenca. M’ho va dir un diputat garrotxí: “Això no començarà fins al setembre, desprès dels congressos dels Partits”. Té raó, estem en una situació d’impàs que a molts ens fa estar frisosos per la escassa activitat. Els resultats electorals van dibuixar un nou panorama per quatre anys que els partits, especialment aquells que no han vist acomplertes les seves expectatives, o aquells que han tingut una rebolcada, han d’interpretar (correctament, o no) per establir la seva posició d’ara en endavant.\nA començaments de l’estiu, PP, PSOE, PSC, ERC, CiU, IU faran els seus processos congressuals. El PNV té sobre la taula què fer amb el full de ruta anunciat fa temps pel lendakari Ibarretxe.\nEl Partit Popular es debat intentant trencar la dinàmica diabòlica en que estaven posats des del març del 2004. Dóna la impressió que Rajoy vol canviar el rumb, però que aquesta intenció és fortament contestada pels sectors més durs de la dreta espanyola recolzada mediàticament per l’emissora dels bisbes i per la premsa del “sindicat del crim”. Cada dia són noticia per la tempesta que estan travessant. Veurem si el Congrés a València aconsegueix consolidar alguna cosa. Alguns indicis en aquest primers dies poden fer presumir canvis: la nova direcció del grup parlamentari, les primeres intervencions d’alguns dels seus membres, sobre tot l’actitud aquesta setmana amb el tema del atemptat que va costar la vida a un guàrdia civil. Al Govern i al GPS els interessa saber-ne el resultat, ja que d’ell dependrà si hi haurà possibilitats de concloure alguns acords que serien necessaris per avançar en algunes qüestions important, o per el contrari tornarem a una legislatura a caure d'un burro sense poder tancar-ne cap d’acord.\nDe ser una o altra possibilitat l’estratègia socialista també haurà de ser una o altra. De moment, la imatge de la investidura del President del Govern en segona votació per majoria simple era expressiva de la situació i de la voluntat dels socialistes de marcar el terreny i els temps. Cap compromís immediat, oberts i flexibles a les possibilitats que es poden donar.\nMalgrat la victòria i l‘augment en el nombre d’escons, el GPS no té la majoria absoluta per tirar endavant sol les seves pretensions. Fins hi tot podríem dir que ho té pitjor que la legislatura passada per la major dificultat en fer aliats estables. Les forces que van votar la investidura del President del Govern el 2004 han patit una forta patacada: ERC, IU, ICV han baixat la seva representació i estan immersos en debats que impedeixen, ara per ara, saber si es pot comptar amb ells, malgrat que em sembla que tan ells com els socialistes no en són gaire partidaris de repetir experiències passades, segurament per motius diferents.\nD’altra banda, els grups de CiU i del PNV presenten també problemes en l’establiment de les seves estratègies: més o menys “soberanisme”? Sembla que és això el que estan discutint. Si més, més dificultats a Madrid. Si menys, potser més dificultats a Barcelona i Vitòria. Ja els agradaria probablement a alguns sectors socialistes concloure pactes estables amb ells, entre d’altres coses per la imatge de serietat que tenen, encara que amb contrapartides evidents a l’hora de passar el “platet”. Però a ningú se li escapa la dificultat que comporta l’existència dels “tripartits”, diferents, que hi ha als Govern autonòmics de Catalunya i el País Basc.\nEls ministres comencen, lentament, a comparèixer davant les Comissions corresponents. Per cert les Comissions Mixtes Congrés-Senat ni s’han constituït encara ja que s’està discutint la seva composició donades les diferències de correlacions a ambdues cambres. Les sessions de control dels dimecres a la tarda vindran marcades per alguns assumptes d’actualitat. No hi ha encara activitat legislativa. La sequera i la financiació autonòmica perfilen el panorama actual, i malgrat el seu abast i recorregut, són temes que és cremaran aviat, vaja que han d’estar acabats abans de la “rentrée” del setembre.\nMataró, 16 de maig.\nUna rata sàvia.\nLa Montse, companya i alhora amiga, em va regalar amb motiu dels meus ’60 la novel·la “Firmin” de Sam Savage. Al meu torn jo ja l’havia regalat, sense haver-la llegit, a una altra Montse també molt amiga.\nDeliciosa la història la rata nascuda en una llibreria d’un barri de Boston que acabarà enderrocat per la remodelació urbana. M’ha captivat. A la llista de recomanar i regalar.\nTranscric el començament del capítol 8:\n“Hi ha dues classes d’animals en aquest món: els que posseeixen el do del llenguatge i els que no el posseeixen. Els animals que posseeixen el do del llenguatge es divideixen, al seu torn, en dos tipus: els que parlen i els que escolten. La major part d’aquests últims és constituïda pels gossos. Són tan extremadament ximples, amb tot, que porten la seva afàsia amb una mena de goig servil, que exterioritzen remenant la cua. No era el meu cas: no suportava la idea de passar la resta dels meus dies en silenci.”\nMataró, 17 de maig.\nMoltes de les exposicions temporals del Museu Thyssen-Bornemiza es fan conjuntament amb la sala d’exposicions de la Caja Madrid (no sé si totes). Generalment pretenen mostrar aspectes diferents del que exposen. En el cas de la que aquests dies s’acaba “Modigliani y su tiempo”, expliquen que en una hi ha obres de l’autor i els seus mestres i en l’altra de l’autor i els seus amics. No hi entenc gens, però em va semblar una justificació. Si, al Passeig del Prado era més de lo primer i a la Plaça de San Martín més de lo segon, encara que …, potser, com ja he dit és que no hi entenc gens. (A.Modigliani. Cariátide rosa con contorno azul)\n(P. Cézanne. Muchacho con el chaleco rojo)\n(A. Modigliani. Hombre con sombrero)\nEm va agradar molt, i sort que no vaig fer l’error de pensar que la part del Thyssen era la més important, l’Elisenda ja m’ho va advertir. A l’espai de la Caja Madrid vaig descobrir, ja que fins ahir no en sabia res, el pintor polonès Moïse Kisling i vaig poder deleitar-me amb “La casa gris” d’en Chagall. A la Thyssen vaig conèixer les escultures d’en Constantin Brancusi, i molt especialment les escultures dels “caps”, extraordinaris, d’en Modigliani.\n(C.Brancusi. El beso)\nD’aquella època, que va començar desprès de Cézanne, hi ha obra de Gauguin, Gris, Picasso, Foujita (val a dir que els seus nusos són esblanqueïts en comparació, per exemple, del color d’en Kisling i del propi Modigliani), Braque, Matisse, Chagall, entre d’altres. I del protagonista principal, els seus retrats i els seus nusos ben coneguts ara, malgrat que en la seva curta i destarotada vida no en va treure rendiment sols que per malviure.\n(A.Modigliani. Desnudo recostado)\n(M.Kisling.Desnudo de Arletty)\nGens original aquesta entrada. Buscant material per documentar-me he trobat uns quans blogs que també han gaudit de l’exposició i n’han deixat constància.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 8:30 p. m. 2 comentaris:\nPrimera compareixença de la legislatura del Vicepresident Solbes. Es tractava d’explicar la situació econòmica i el recentment ratificat Decret-Llei de mesures econòmiques. Això segon ja no tenia sentit donat que se’n va fer el debat la setmana passada al Ple i per tant era reiteratiu. Si que tenia sentit una més llarga exposició de la visió que té el Govern, i el seu responsable en aquest tema, sobre la situació econòmica.\nDues coses gens desconegudes: L’impacte de la crisi financera internacional sobre l’economia real que cal seguir amb atenció, ja que sembla que és més gran i va més de pressa del que es pensava, i la inflexió a l’alça dels preus del petroli i dels aliments. La nostra obertura econòmica ens fa més vulnerables i cal afegir-hi la crisis del sector de la construcció residencial. Les conseqüències són les esperades i previsibles, especialment en matèria de creixement de l’atur i de reducció del creixement.\nPerò també cal tornar a dir que estem preparats pel que ens ve, superàvit i baix endeutament públics, a menys que hi hagi un col·lapse mundial (si cau el cel, tots hi estem al sota). Cal continuar insistint en les polítiques destinades a cercar un patró productiu de més valor afegit, d’aquí la importància de la R+D+i, i de la inversió en capital humà i en infraestructures. Haurem d’adaptar la Directiva europea de Serveis, i serà molt important ja que aquest sector representa el 67% del nostre PIB i haurem de continuar millorant la supervisió de l’activitat financera.\nEn resum, no gaires coses noves de les que s’han vingut fent i anunciant darrerament. Si de cas l’accent en que no s’ajudarà al sector de la construcció que ha de retornar per si mateix a la normalitat desprès dels temps de disbauxa.\nEl debat que van fer els grups parlamentaris d’aquesta explicació no va aportar gaires elements interessants. Vaig trobar fluixes les intervencions d’en Sánchez (CiU) i de l’Herrera (ICV) que es van quedar en aspectes puntuals, el compliment de la revisió de la financiació autonòmica i les inversions en ferrocarrils, importants sens dubte, però massa parcials pel que s’estava debatent. Si que em va agradar les maneres del nou portaveu d’ERC, en Joan Ridao, encara que per comparació amb els seus predecessors no era massa difícil.\nPer mi la intervenció que va fer el portaveu popular, Cristóbal Montoro, va representar una decepció. Ell és catedràtic, havia estat Ministre d’Hisenda en els Governs d’Aznar, ara tornava a la Cambra desprès de ser eurodiputat aquests darrers quatre anys, tenia bona premsa en els mitjans locals madrilenys, i la seva primera intervenció a la tribuna la setmana passada apuntava un altre to respecte al que ens havia acostumat Martínez Pujalte, per exemple. Però va centrar la seva intervenció, i ho va repetir en la rèplica, en que ara l’economia espanyola en mans dels socialistes era igual que com l’havien deixat el 1996 quan van entrar ells.\nSorprenent! No n’han passat de coses a l’economia en aquests dotze anys! Per citar-ne algunes: la moneda única i la pèrdua de la política monetària, les polítiques d’estabilitat pressupostaria i l’èxit que hem tingut amb governs d’ells i nostres, les variacions dels preus a nivell mundials que s’estan veient aquests dies, l’emergència dels països BRIC’s amb tot el seu potencial humà, el fenomen de la immigració i l’increment de la població activa espanyola, l’extensió de la societat de la informació i les noves tecnologies,... Tot això no hi era l’any 1996!\nParlar de l’economia espanyola comparant les dades d’ara amb les equivalents de fa dotze anys no té cap sentit. Els paràmetres són completament diferents. Ni les causes del què passa, ni les conseqüències són les mateixes. Respecte a aquestes darreres podem pensar que són semblant però els mecanismes possibles i disponibles no tenen res a veure amb els que hi havia llavors.\nSuposo que és difícil plantejar polítiques econòmiques alternatives, especialment si no es volen ensenyar les cartes de veritat (“decretazos” per exemple, o liberalitzacions i desregulacions a tot drap), però és que no va dir ni proposar una mesura nova o diferent. Es va quedar en la crítica que es pot fer a la barra d’un bar tot prenent una cervesa. Llàstima, potser eren les expectatives, i a mi me les va decebre.\nLlegit a la premsa:\n“Obama ha tratado de explicar sus palabras recordando que las clases medias americanas, pauperizadas, tienen razones para sentirse amargas. Pero en política, frente al trueno mediático irracional, quien tiene que explicarse, pierde.”\nJosep Borrell: “Pero, ¿qué dijo Obama?”. El Siglo, 5-11-de mayo de 2008.\nMataró, 10 de maig.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 11:16 p. m. Cap comentari:\nMercè Sala. La generació de la reconstrucció.\nAquesta tarda al tanatori de Sant Gervasi, mirant els presents, escoltant el que deien els que han parlat, les músiques, l’ambient, saludant a antics coneguts, m’ha vingut al cap que la Mercè i els que la sobrevivim de la mateixa edat, o d’uns anys més o menys (com és el meu cas), no mereixem ser considerats, i pitjor, recordats com a membres de la generació del 68, del maig francès, de la que es torna a parlar tant aquest dies per causa del seu 40è. aniversari.\nCertament, estàvem llavors a la flor de la joventut i ho varem seguir, encara que dubto de si amb gaire intensitat i de quina manera ens va influir més enllà del que n’ha quedat en el record mitòman. El que si que podem presumir i assumir de ser reconeguts és del que varem fer després: La reconstrucció política, i especialment física del nostre país.\nA la Mercè feia trenta anys que la coneixia. De la construcció del Partit, dels primers ajuntaments democràtics, del seus treballs amb el transport col·lectiu a TMB, a Madrid a “las caracolas” de la RENFE. I després ens varem continuar veient per la seva activitat a la privada, als temes de selecció de personal, al equips pels vagons de tren, a la universitat,...\nAvui entre els parlaments de companys polítics, de treball, amics, acadèmics, familiars (una abraçada un altre cop, Carles!) i les músiques de la nostra generació. Lennon, Els Pets, Ana Belén, Serrat, la de Barcelona del 92, “Ne me quitez pas” del Brel, acabant pel “Cant del ocells”, rodejat de moltes cares conegudes de temps he vist que en el teu enterrament et fèiem un fort homenatge com a membre rellevant de la generació de la reconstrucció.\nGràcies per la teva amistat i companyia, Mercè.\nMataró, 9 de maig.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 10:40 p. m. Cap comentari:\nArran del bicentenari de la Guerra del francès (com va ser coneguda a casa nostra) a Madrid ho estan commemorant amb diverses activitats més o menys “patrioteres”. Com que recentment ja em vaig llegir “Un día de cólera” ja en vaig curat d’algunes d’aquestes manifestacions.\nEl Museu del Prado ho han aprofitat per fer una bona exposició sobre “Goya, en tiempos de guerra” que repassa l’extraordinària obra del pintor en aquells vint-i-cinc anys de la història d’Espanya. Les obres més conegudes, i d’altres que no tant, al menys pel gran públic. Les restauracions del “Dos de Mayo” i el “Tres de mayo”, més l’excepcional “Familia de Carlos IV” que s’havia restaurat no fa gaire. Retrats dels personatges de l’època, aristòcrates, militars, burgesos, familiars,…, interessant observar l’evolució de figures i vestits; les “Majas al balcón”; pintura religiosa; els “Caprichos”, els “Desastres de la guerra”, la “Tauromaquia”; bodegons,…Crec que val la pena i precisa varies mirades. Per tornar-hi.\n“Ataque a un campamento militar” h. 1808\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 8:22 p. m. 1 comentari:\nAmb l’arribada del bon temps la capital, com totes les grans ciutats que han esdevinguts parcs temàtics –culturals, de compres, esportius,…- s’omple de manades de turistes, preferentment en aquesta època de joves escolars i de jubilats grans. Com estols d’orenetes van cap els indrets de més anomenada omplint de brogit carrers i places.\nCulturalment ho tenen fàcil a Madrid. Al Thyssen, Modigliani. Al Prado, Goya. Al Caixaforum, fons dels Uffizi. Al Reina Sofía, fins fa pocs dies, Picasso. Això les temporals, afegiu-li les permanents. Tot en un puny i extraordinari.\nLes botigues renoven el aparadors i el prestatges de productes per afrontar la temporada. Ara llueixen més. A finals d’estiu quedaran les restes triades i remenades mil vegades. Els quioscs, als expositors de postals n’hi ha de noves, i en alguns d’ells (que ja tinc ullats), a la Gran Via, al Passeig del Prado, amplien l’oferta de reproduccions d’anuncis de propaganda antics. Aprofito per adquirir-ne algunes que sempre em serveixen per il·lustrar entrades de temes d’actualitat.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 11:06 a. m. Cap comentari:\nEl camarada Busquets. Un cabdell.\nLa família de la meva dona el coneixien com en Batista i més col·loquialment com "el primo”. Va ser en Terri, ja fa anys, que em va explicar que se’l va trobar a una reunió clandestina a Barcelona com en Busquets que era el seu nom de guerra, bé un dels que va tenir, mentre feia política a l’interior als anys quaranta per compte del MSC.\nEn Joan Baptista Bellsolell i Vilella havia nascut a Mataró el 1919. Era fill dels cadiraires del carrer de Sant Josep que van tenir el negoci obert fins pràcticament el final del franquisme, fins la mort del oncle Federico. Ell va fer la guerra, com a comissari polític, i desprès es va exiliar a França, i a partir del anys cinquanta es va dedicar al cinema. L’havia conegut poc. Venia i se’n anava ràpidament, i mai vaig tenir amb ell un contacte suficientment llarg que ens permetés establir una certa confiança. La relació amb la seva família era complicada més enllà dels seus pares. Per una família tradicional un personatge bohemi com ell no encaixava.\nJa de gran, especialment quan se li va morir la seva dona, la Mirose, que quasi bé ni la recordo del poc que la vaig tractar, va tornar força per Mataró. Va viure amb la seva mare un temps, fins a la seva mort, anant i venint, sempre amb “projectes” de pel·lícules i series televisives. Parlava d’Andorra, França, els seus contactes, demanant diners a tothom per anar tirant i sobrevivint.\nVa acabar, no sé pas com, a la Residència “El Mirador”. Però encara ens venia a veure per fer-nos partícips dels seus desitjos de continuar fent coses. Recordo que la relació amb mi es va estroncar quan al despatx de l’Alcaldia li vaig dir que el que havia de fer era vida de jubilat i que no podia anar a veure a la gent perseguint-los per que l’ajudessin en les seves dèries.\nAra, arran de la seva mort, vaig recuperant fils que va anar deixant aquests darrers temps que van sorgint d’amics i coneguts que en sabien alguna cosa i dels pocs papers que ha deixat i que intentaré ordenar i decidir amb la família on acaben. S’havia fet del PSC i estava al corrent de quotes, encara que no va fer vida orgànica. L’única foto que en tinc és aquesta amb en Jordi Pujol al seu despatx en el últims temps de President l’any 2004, en que el va anar a veure per exposar-li, suposo, el seu projecte sobre en Macià i el fets de Prats de Molló.\nUna història més que es tanca d’un temps i unes persones especials que poc a poc s’anirà perdent en el oblit. Potser, amb algun company, estic pensant amb en Pep, aconseguirem reconstruir algun aspecte de les seves vicissituds i de la seva complexa personalitat per deixar-ne constància.\nMadrid, 7 de maig.\nP.S.: Un altre fil.\nCuriosament ara surten coses que tenia a prop sense saber-ho. En una pila de revistes endarrerides ha aparegut el número de Valors del desembre del 2005 en la que hi havia una carta del meu germà Jaume des de Jilotepec (Mèxic), on vivia en aquell temps, explicant vivències seves i just al darrera, a dues pàgines amb foto inclosa, una entrevista amb en Batista que no jo recordava en absolut en la que explica algunes coses de la seva vida. Vida de pel·lícula com la titula l’entrevistadora.\nLa foto, i suposo que l’entrevista, està feta a la seva habitació a “El Mirador” que va ser el seu darrer cau amb unes vistes espectaculars sobre la seva ciutat natal que arribaven fins a Montjuic.\nMataró, 11 de maig.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 9:11 p. m. Cap comentari:\nAquests dies arran de la tamborinada mediàtica a que he estat sotmès he escrit força. No aquí en el blog, que vaig començar a fer-ho responent a alguns dels comentaris que m’entraven, però que al veure com creixia la negra nuvolada vaig deixar-ho.\nDemano excuses a tots els que se’m van adreçar, tant en contra com a favor, ja que vaig optar per tancar el tema i no publicar el que em deien.\nVaig respondre extensament i en privat, per escrit i de paraula, a alguns amics i coneguts, encara que a alguns també els vaig dir el mateix, de concloure el debat.\nSi que vaig dedicar-me a posar per escrit una petició d’un curt treball per la Fundació Rafael Campalans sobre Hisenda Local que feia temps que em demanàvem i que m’ havia compromès a fer basada en alguns principis que ja he explicat en molts llocs. Espero el text hagi resultat d’acord amb l’encàrrec que se’m va fer i serveixi quan menys per fer debat sobre el tema que bé s’ho val, especialment pels temps que sembla que venen.\nMataró, 6 de maig.\nEl preu de la disbauxa: consumidors, propietaris i promotors, bancs i caixes,...*\n*(article pel Capgros.com)\nHem d’acceptar que el que ha passat en els darrers anys a Espanya i a altres països del nostre entorn immediat (ja que no hem estat els únics) amb el tema de la propietat immobiliària ha estat una gran disbauxa. M’agradaria pensar que això és passat però no en tinc la certesa.\nUn conjunt de factors es van ajuntar perquè això fos així. Tots ells molt coneguts i explicats. Pel cantó de la demanda: noves condicions socials (estructures familiars, immigració, lleure i estil de vida...) i econòmiques (disponibilitats de renda i riquesa, tipus d’interès, noves condicions hipotecàries,...). Pel cantó de l’oferta: extenses (semblaven) possibilitats de negoci i amples possibilitats de sòls desocupats, abandonats, amortitzats i/o reciclables.\nAquest panorama comportà que una gran majoria de la població es pensés que era rica en patrimoni (la propietat urbana està molt repartida) i es llancés a una desenfrenada espiral que ha comportat un cicle immobiliari d’una intensitat i durada com no s’havia conegut en molts anys. La clau no era la construcció sinó la disponibilitat de sòl. Qui tenia alguna propietat, per adquisició antiga o per herència, es va trobar de sobte assegut sobre un cofre ple de monedes d’or que, a més, dia que passava s’incrementava. Els qui no en tenien van veure possibilitats d’enriquiment a través d’aquesta parcel·la (mai tant ben dit) d’activitat i es van llençar a participar-hi, apalancant-se si era precís, anant al crèdit que era molt barat en comparació als guanys que es podien esperar (de què sinó totes aquestes noves empreses i “fortunes” que ens refregaven, dia si dia també, per la cara?).\nEls fenòmens especulatius són ben coneguts en la història econòmica. I arriba un moment que s’acaben (les bombolles es punxen), i llavors...: “tonto l’últim”. Aquells que se’ls hi queda a les mans l’actiu sobrevalorat se’n adonen que com que el seu valor és el que n’hi volen donar i no el que pretenen que té, doncs que val menys del que es pensaven, realment, ja que no hi ha ningú que vulgui donar-los-hi. I han d’assumir les pèrdues.\nPerò l’activitat del sector immobiliari comporta ocupació de treballadors (mira que n’hem arribat de col·locar d’immigrants aquí) i activitat econòmica (algun punt percentual del creixement del PIB) i ara tot són esgarips per intentar que no s’estronqui el raig de la mamella i que alguns no hagin d’assumir les conseqüències de la situació que ells mateixos van provocar. I en mig del “triomf” de l’economia de mercat malden perquè l’administració pública es faci càrrec del resultat del desori. Que si el refredament del conjunt de l’activitat, que si els perills socials de la situació dels immigrants, que si les expectatives d’ingressos de les pròpies administracions, ... Cal ajudar al sector! Bé, el que volen dir en realitat és que no volen assumir pèrdues. Volen una economia de mercat sols amb guanys.\nPerò els guanys d’uns sempre són pèrdues per d’altres. Hi ha hagut durant tots aquesta anys de disbauxa una transferència de renda i riquesa cap als detentadors de sòl i el que ha girat al seu voltant: promotors, intermediaris, comissionistes. Els que necessitaven aquest tipus de béns, especialment els que sols tenen per vendre el seu treball, havien de fer mans i mànigues per pagar el que els demanaven pel “dret” a l’habitatge, i fins i tot alguns s’han hagut endogallat més enllà del que podien.\nAl final del trajecte, què cal fer? Des del New Deal i Keynes sabem la resposta a les situacions de recessió. Però aquesta no pot ser il·limitada. La col·lectivitat ha d’ajudar a les situacions més extremes i ha de vetllar per què el conjunt de l’economia no se’n vagi en orris. Però fins un cert punt. Cal atendre les necessitats d’habitatge més punyents, dels més necessitats, però no què passa amb les segones residències d’esbarjo. Cal mantenir la confiança en el sistema financer, però alguns dels seus gestors no se’n poden anar de “rositas” sense assumir part de la seva irresponsable responsabilitat. Cal assegurar l’existència d’un sector immobiliari, però cal esporgar-lo profundament d’especuladors i aprofitats. Cal que les administracions públiques s’adeqüin a la nova situació afinant les prioritats, repensant “alegries”, i sent més eficients.\nCal, en fi, assumir que algú haurà de perdre, perdre actius, possessions, perspectives i, fins i tot en alguns casos, “bous i esquelles”. No pot ser que desprès d’haver aguantat tant de temps els beneficis del “lliure mercat” ara no se’n vulguin assumir també les pèrdues.\nMataró, 2 de maig.\n"... me atrevo aplantear las siguientes consideraciones prudentes:\n1. No se debe premiar la estupidez de los compradores de vivienda más insensatos que adquirieron casas que no se podían permitir.\n2. No se debe ni se puede volver a poner en pie a los prestatarios más temerarios, ya sean agentes hipotecarios de mala muerte, Bear Stearns, Investment Bank o Merrill Linch.\nPaul Samuelson: "Cómo prevenir una larguísima depresión", a El País-Negocios. 27 de abril de 2008.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 1:31 p. m. Cap comentari:\nPostals: Calendari. Maig.\nTemps de fires.\nPublicat per Manuel Mas i Estela a 9:12 p. m. Cap comentari:\nEl preu de la disbauxa: consumidors, propietaris i...


El sector de la discapacitat intel·lectual defensa els centres especials de treball - Diari de Girona\nAlerten que entre 2019 i 2020 es perdran prop de 1.600 llocs de feina si el finançament no millora\nP.T.V. / Acn\n11·04·19 | 19:03\nTreballadors dels centres de la Fundació Map, de Ripoll, manifestant-se a Barcelona Fundació Map\n«Amb la feina no s'hi juga!» ha estat el lema dominant de la manifestació que el sector de la discapacitat intel·lectual ha organitzat dijous al matí a Barcelona, i que ha tret al carrer 6.000 persones, per alertar que ha arribat a «una situació límit» i que, si no millora el finançament, prop de 1.600 treballadors d'especials dificultats perdran la feina a Catalunya entre 2019 i 2020.\nLes fundacions Ramon Noguera (Girona), Tallers de la Cerdanya (Puigcerdà), MAP (Ripoll), Aspronis (Blanes) i l'Associació Montseny-Guilleries (Arbúcies) van participar en la protesta amb prop de 300 persones, segons dades de l'Associació Empresarial d'Economia Social (AEES) Dincat, impulsora de la protesta. Només de la Fundació MAP, s'hi han desplaçat 130 persones, majoritàriament personal del centre especial de treball (CET).\nLa marxa ha començat a les 11 del matí davant la delegació del Govern de l'Estat i es va aturar a les seus dels departaments d'Economia i de Treball, Afers socials i Famílies de la Generalitat. En cada aturada s'ha llegit el manifest elaborat per AEES Dincat i lemes, donant la veu als usuaris dels CET. Alguns dels llegits per treballadors de la Fundació MAP han estat «Les entitats que ens donen suport garanteixen els nostres drets. Prou congelacions!» o «Nosaltres tenim dret a treballar. Salvem els Centres Especials de Treball».\nTal com explicava al manifest, la protesta s'ha organitzat «després de molts mesos de reclamar a la Generalitat i denunciar que els mòduls i tarifes dels serveis assistencials estan congelats des de fa més de 10 anys»; en alguns casos, afegia, fins i tot s'han retallat. Aquest gener, la puja del salari mínim interprofessional -referent en els centres especials de treball- sense un augment proporcional de les subvencions ha agreujat una situació que, tal com van especificar, també inclou la manca de mesures per afrontar l'envelliment prematur de les persones amb discapacitat i especials dificultats. En la manifestació es van exigir millores en el finançament dels CET i dels serveis per atendre el col·lectiu de la discapacitat, a més de denunciar la «precarització del finançament públic».\nTreball inspecciona els drets laborals d'alguns centres\nEl secretari general de Treball, Afers Socials i Famílies, Josep Ginesta, ha acusat l'Estat de no acompanyar la pujada del salari mínim amb més recursos per als CET. «Si no vol assumir les seves responsabilitats amb un col·lectiu tan vulnerable que ens transfereixi les competències i els recursos, que nosaltres sí que volem», ha dit, i ha assegurat que comparteixen les reclamacions dels manifestants. També ha informat que Treball ha rebut denúncies i està inspeccionat centres on els drets laborals dels treballadors estarien en qüestió.


Una renou característica\nA s'altra banda fa quatre mesos que compten els dies, perquè els van prometre que el 9 d'agost tindrien resolt el finançament econòmic, però des d'aquella data no han fet una altra cosa que donar-los llargues. "Abans que acabi l'any", els van prometre finalment, i com que els catalans són bona gent, s'ho van creure.\nCom que precisament avui acaba l'any, he demanat al nostro espia que vagi a la capital del cocido i la sarsuela a investigar com tenim la cosa. Vostès ja saben que el nostre homo és capaç d'entrar a qualsevol despatx per ben tancat que estigui, i que s'enfonya per les escletxes com si fos un congre.\nAixí és que va entrar al despatx més ben guardat de la capital i perquè no afinassin que era allà es va col·locar entre les figures del pessebre, fent de caganer, que es veu que és l'únic personatge que hi faltava. I quina casualitat, encara no s'havia posat a fer la seva feina que ja entraven per la porta el president i el cap de l'oposició, conversant de la forma més distesa.\n- Tu ja saps -va dir el cap de l'oposició-, que quan el presentis t'hauré de criticar el finançament autonòmic, encara que sigui bo, cosa que me sorprendria de tu...\n- Calla, calla -li va respondre el president-, que ja l'he mostrat a la teva amiga Esperança i ha quedat ben satisfeta. "Açò és un puntàs, Tsapatero", m'ha dit.\n- Bono, d'aquella dona no en facis cas -va replicar el cap de l'oposició-, que només per fer-me la punyeta ha estat capaç de tornar de l'Índia amb calcetins.\n- Que no és broma, Racoi -va respondre el president-, que és un bon finançament! Pensa que també li ha agradat al meu amic Xaves, que ja el tenia magnífic. Si boni bé tothom quedarà satisfet...\n- I els catalans també? -va interrogar el cap de l'oposició posant mala cara.\n- Aquests no crec que hi quedin gaire -va respondre el president-, però ja se sap que la vida és molt dura. A ells els hi quedarà el mèrit de ser els que van reclamar el canvi de finançament.\n- Ja m'agrada -va assentir el cap de l'oposició recuperant el bon humor.\n- Des que hi ha democràcia es queixen que els fotem els doblers -va continuar el president-. I s'ha demostrat que tenen més raó que un sant, però ja se sap que el món està molt mal repartit...\n- I tant! -va respondre el cap de l'oposició- Per açò va bé tenir-los entretinguts. Mira jo, cada vegada que ells rallen de doblers, jo fuetada de lengua común!\n- Però és que tu ets molt animal, et falta talant -va replicar el president-. Jo en canvi, vaig estalonar el seu nou Estatut...\n- Sí, sí -va somriure el cap de l'oposició-. Tu el que vas fer és tenir-los entretinguts durant tres anys amb el ditxós Estatut, I sort que jo el vaig dur als tribunals, que sinó ja s'hauria acabat la distracció.\n- I quan m'han reclamat un bon finançament -va continuar el president- no he parat fins que l'he tingut a punt, i no per a ells, sinó per a tots els que no l'havien de menester!\n- Açò sí que t'ho he de reconèixer -va respondre el cap de l'oposició-, encara que només sigui en privat. Has estat capaç de remenar tot el finançament autonòmic per deixar-los a ells igual.\n- Bonu, igual igual no, una mica més arregladets -va replicar el president-. I tots les altres comunitats, més contentes que mai. Què més vols?\n- En aquest pas, me sembla que ni amb crisi, no et podré guanyar! -va dir el cap de l'oposició mentre l'envaïa una gran tristor- Mira que n'arribes a saber!\n- En confiança -va replicar el president-, també t'he de reconèixer que m'han ajudat molt el govern de Catalunya, que és tan amic meu que està disposat a empassar-se-les totes...\n- Ho tenc fotut, jo... -va insistir el cap de l'oposició.\n- Venga, homo, que ara és hora de brindar per l'any nou -va replicar el president mentre li oferia una copa de cava català i al nostro espia, de tant d'estar en la posició que vostès ja saben, se li escapava una renou característica.


Màster en Estudis Biològic Naturistes on-line per Fundación Universitaria Iberoamericana FUNIBER - educaweb.cat\nDescripció del Màster : Dirigit a llicenciats i diplomats en Ciències de la Salut que estiguin interessats a aprofundir en la prevenció de malalties : que vulguin aplicar la medicina biològica i / o naturista en el tractament de malalties , i també està dirigit a docents del sector . Programa acadèmic titulat per diverses universitats de la xarxa universitària de FUNIBER .\nL'avaluació del Màster s'efectua, seguint la filosofia de l'ensenyament a distància , mitjançant un mètode d'avaluació continuada . És requisit imprescindible per a l'obtenció del títol aprovar tots i cadascun dels exàmens per separat .\nValoració del Projecte Final de Màster ( PFM ): La puntuació obtinguda en el Projecte Final de Màster ( PFM ) representa el 100% de la nota d'aquesta part .\nFitoteràpia i Aromateràpia (Obligatori)\nL'alumne, després de superar aquest primer mòdul, haurà de triar dos dels quatre mòduls descrits a continuació\nMètodes Biològics-Naturistes (Optatiu)\nAplicació Mètodes Naturals (Optatiu)\nBases de la Teràpia Tradicional Xinesa\nEn finalitzar l'alumne haurà de presentar un projecte final de màster.\nEl Màster en Estudis Biològic-Naturistas té com a destinataris Diplomats i Llicenciats en Ciències de la Salut que:\n• Estiguin interessats a aprofundir en la prevenció de malalties.\n• Vulguin aplicar la medicina biològica i / o naturista en el tractament de malalties.\nMaterial: Tots els alumnes matriculats ( mètode tradicional o mètode Virtual ) reben el material per a l'aprenentatge en format paper , així com un nom d'usuari i una clau d' accés al Campus Virtual sense cost addicional. D'aquesta manera , els alumnes el seguiment sigui Tradicional , si bé no podran realitzar els exàmens per mitjà del Campus Virtual , sí tindran la possibilitat de gaudir dels fòrums , documents d'interès, contactes amb estudiants de tot el món, etc . Enviament de la documentació: El material s'envia de forma fragmentada al llarg de la durada del mateix.\n• Facilitar a través de les noves tecnologies de la informació i la comunicació , mitjançant un procés d'ensenyament - aprenentatge tutoritzat l'actualització respecte a les últimes notícies de la temàtica.\n• Proporcionar els coneixements necessaris per a la comprensió de les principals pautes que regeixen la medicina biològica i la medicina naturista .\n• Conèixer i aprendre les aplicacions de diferents teràpies en la salut en diferents situacions fisiològiques i patològiques .


LA MARIONETA DE KING KONG, VIATJANT DE MELBOURNE A BROADWAY, per Damià Barbany - Putxinelli\nPosted by Damià Barbany | març 27, 2019 | Article Destacat, Espectacles, Història i tradicions, Llibres, revistes i exposicions, Portada, Reportatges | 0 |\nCartell anunciador de la primera pel·lícula de King Kong. Foto Rafael Castillejo\nSense res que envejar a Superman o a Micky Mouse o a Homer Simpson, –per posar tres exemples ben carismàtics sorgits del món de la ficció- el gran primat King Kong és un dels personatges més representatius de la cultura popular instaurada arreu del món.\nEl goril·la gegant ocupa el seu lloc principalíssim gràcies a les tres pel·lícules que al llarg dels anys han anat renovant la seva permanència i amb ella el mite etern de la bella i la bèstia.\n1933.Un King Kong en blanc i negre anul·la l’atac d’un ferotge dinosaure del tipus pteranodon, alhora que protegeix la seva enamorada. Foto wall.alphacoders.com\nA la primera pel·lícula, de l’any 1933, la bella Ann Darrow, el personatge femení sobre el qual el gran goril·la aboca tot el seu amor, era encarnat per l’actriu Fay Wray. A la segona, de l’any 1976, Ann era interpretada per Jessica Lange. I a la tercera, de l’any 2005, l’enamorament de King Kong es dipositava en l’actriu Naomi Wats.\nL’actriu Jessica Lange, protegida i acaronada pel la gran mà de l’enorme titella King Kong. Fotobr.pinterest.com\nPerò no som aquí, en trànsit per les pantalles de putxinelli.cat, amb intenció de parlar de la gran criatura cinematogràfica, corporificada –pel·lícula a pel·lícula- mitjançant tota una panòplia de recursos per a dotar-la de la màxima aparença d’ésser viu, des dels efectes més artesanals als més tecnificats i robòtics.\nÉs evident però, que el conjunt de mitjans per aconseguir que un ninot de grans proporcions passi de l’estatisme a l’animació, estan relacionats -poc o molt segons sigui la tècnica utilitzada- amb el món dels titelles i les marionetes. No és cap disbarat assegurar que els robots antropomòrfics de la darrera generació, venen a ser, en definitiva, titelles molt sofisticats.\n2005. L’actriu Naomi Wats, en una situació força difícil! A la seva dreta, el “titella malvat”, amb intenció de devorar-la sense cap mirament. A la seva esquerra, el “titella heroi”, molt enamorat però potser massa voluminós i pelut pel gust de la noia…”. Foto clothesonfilm.com\nSi substituïm la mirada cinematogràfica per una altra qualificable com a “inspecció tecnològica”, ben aviat arribem a la conclusió que les pel·lícules sobre King Kong, més que com a filmacions que puguin interessar-nos pel seu tema, argument, estil, o interpretacions, -deixant a banda l’empatia que en tot moment genera el drama de la bèstia- s’han de contemplar com una carrera de fons per aconseguir mitjançant una determinada tècnica de construcció i acabats, el goril·la més capaç d’impactar i commoure per la seva “humanitat.”\nA les pel·lícules, King Kong és la materialització de tot un seguit d’invents, provatures, avenços, troballes, i sistemes diversos per a fer més orgànic i versemblant –segons reclami la característica particular de cadascuna de les sequències- el ninot titella, o ninot marioneta, o barreja entre l’un i l’altre. Aquest repte en constant procés de superació, s’intensifica quan traslladem King Kong del cinema al teatre? De la pantalla a l’escenari?\n2013. Escena del musical ‘King Kong’ estrenat en un teatre de Melbourne, (Australia) La imatge ens mostra la marioneta gegant en un dels moments on l’espectacle aconsegueix una atmosfera dramàtica i estètica més àlgida, impactant i comunicativa. Foto Jeff Busby\nLa figura destinada a ser protagonista d’aquest article és, efectivament, un King Kong que va abandonar el que havia estat el seu territori: una estreta cinta de cel·luloide enrotllada; per a instal·lar-se –ben visible i en tres dimensions- damunt l’ampli escenari d’un teatre australià.\nLa marioneta gegant de King Kong va protagonitzar un espectacle musical estrenat en un teatre de Melbourne l’any 2013. La producció però, havia començat a posar-se en marxa l’any 2007, sis anys abans de l’estrena.\nL’objectiu més complex que tenien per endavant era, òbviament, el disseny i construcció d’una marioneta gegant capaç de provocar -a l’hora de ser davant del públic- la màxima sensació de realisme. I ser capaç també d’expressar un ventall d’emocions, des de la tristor i l’abatiment a l’ira i la reacció ferotge.\nLa responsabilitat per aconseguir-ho va ser encomanada al constructor Sonny Tilders, i segons va declarar a la premsa, la seva font inicial d’inspiració va ser Hánuman, un déu mico que es venerat a la Indonèsia.\nUna altra escena de l’espectacle musical ‘King Kong’ estrenat a Melbourne. Hi ha bona química entre els personatges d’Ann i Carl, mentre la marioneta gegant que encarna l’enamoradís goril·la, se’ls mira entristida i decebuda. Tal vegada amb gelosia… Foto Jeff Busby\nEl gran esdeveniment però, la notícia que renova i amplia, -una vegada més- la inextingible fama de King Kong, és el seu salt de continent a continent. És el viatge que en el 2018, el du d’Australia fins a Estats Units.\nKing Kong s’estrena a Nova York, en un teatre de Broadway! El sancta sanctorum dels espectacles musicals! Estrenar a Broadway ve a ser, per l’eco que suposa, com estrenar arreu del món!\nLa imatge per excel·lència, -sens dubte una de les més emotives- que s’ha mantingut en el trasmudament del cine al teatre, on se’ns mostra la gran mà del primat, sostenint afectuosament en el seu palmell la seva enamorada. Foto matthew-murphy\nL’alçada de la marioneta és de 6 metres i té un pes de 900 kilos. Disposa d’un esquelet d’acer. L’esquena i els malucs estan modelats en forma de coverol, amb material de fibra de vidre. El pit i els abdominals son airbags inflables, sistema que facilita la flexibilitat.\nEls braços i cames son tubs que s’inflen a alta pressió servint-se d’un motor hidràulic instal·lat a l’interior del cos. En aquest interior també hi ha 300 metres de cable elèctric. L’exterior, sense pèls, es troba recobert per una tela gris que aparenta pell. No cal dir que els habituals fils o cordills que belluguen les marionetes, en aquest cas han estat substituïts per cables d’acer i cordes de fibres de poliamida.\nEl cap és de fibra de carboni. Les dents, estan tallades en escuma escultòrica recoberta de resina pintada de blanc. Els ulls, -molt aconseguits- són d’una fibra acrílica polida pel sistema d’esmerilat, el qual proporciona brillantor i sensació d’humitat.\nBroadway. La presència constant dels manipuladors, situats a dreta i esquerra de la marioneta, es fa evident en aquesta escena. Foto matthew-murphy\nGavin Robins, acròbata i coreògraf, és l’encarregat de dirigir i coordinar la feina dels manipuladors que belluguen la marioneta a la vista del públic. Són un total de catorze. Damunt l’escenari, treballen deu persones. Tres més, auxiliades per setze microprocessadors, ho fan des d’una cabina també visible pel públic. Un altre manipulador, s’encarrega de comandar una grua instal·lada a la part superior de l’escenari, la qual, en molts moments, executa la mateixa feina que en una marioneta de proporcions normals fan la mà i els dits del manipulador.\nCom si fossin alpinistes practicant rappel i escalada, els deu manipuladors d’escenari, homes i dones, pugen i baixen –servint-se de cordes- pels sis metres d’alçada de la marioneta,equivalents al segon pis d’un edifici. És una manipulació molt dinàmica i constitueix per ella mateixa un espectacle visual i atractiu. Res però, eclipsa el protagonisme absolut de King Kong, res entorpeix la seva presència impressionant.\nUna altra imatge on marioneta i manipuladors comparteixen escenari. Foto matthew-murphy\nLa veu de la marioneta, o dit amb més propietat, els seus selvàtics sons guturals -convenientment distorsionats i amplificats- són emesos en directe des de l’escenari, per l’actor Jon Hoche.\nUna diferència destacable entre la versió de Brodway i la de Melbourne, -diferència extensible també a les tres pel·lícules- és el físic del personatge d’Ann.\nA Les quatre ficcions anteriors, la noia tenia un aspecte anglòfil: cabells curts i rossos, ulls clars, pell pàl·lida. En canvi, l’Ann Darrow de Broadway, interpretada per Christiani Pitts, té aspecte llatí o afroamericà: cabells llargs i negres, ulls foscos, pell bruna.\nLa nova Ann Darrow, no sembla impressionada per les considerables dimensions de la gran marioneta. Es diria que no li fa cap mena de por. Es diría que entre el goril·la i la noia existeix una bona amistat…Foto matthew-murphy\nAquest nou físic de la protagonista femenina és signe inequívoc de voler transmetre un discurs favorable al mestissatge, a la globalització, a la pluralitat ètnica. És molt possible que aquesta transversalitat racial no hagi agradat gaire a Donald Trump…\nEl director d’escena a Broadway, no és el mateix que el de Melbourne. Drew McOnie, abans d’acceptar fer-se càrrec de la posada en escena americana, va voler viatjar a Australia i comprovar personalment la presència i les possibilitats expressives de la gran marioneta. Li va semblar tan imponent i intimidatòria que no va trigar ni un segon a signar el contracte.\nEn primer terme, les siluetes del públic en contrallum. La marioneta “King Kong” en primera línia d’escenari, amb la boca oberta mostrant uns ullals amenaçadors. Tota ella, de cap a peus,és una marioneta enfurismada. Són visibles els cables que li procuren estabilitat i mobilitat. Al fons, una projecció amb gratacels novayorquesos. Foto matthew-murphy\nEn aquest King Kong hi ha música i cançons originals de Marius de Vries i Eddie Perfect. L’adaptació teatral és de Jack Thorme. A dia d’avui, mesos després de l’estrena, l’espectacle es continua representant, sinònim indiscutible de la seva bona acollida.\nNo sabem però, si aquest guió i aquestes músiques seran recordades amb el pas del anys i es perllongaran en la memòria de la gent. Sí sabem, que la figura de King Kong perdurarà més enllà de pel·lícules i espectacles teatrals. La gran marioneta és un mite i els mites són immortals.\nUn dels cartells publicitaris de la marioneta“King Kong” de Broadway. Foto kingkongbroadway.com\nUn altre cartell del “King Kong” de Broadway. Promoció i publicitat són elements primordials en la difusió dels musicals. Foto Kingkongbroadway.com\nPreviousMissatge per al Dia Mundial de la Marioneta UNIMA 2019, per Dadi D. Pudumjee\nNextDia Mundial del Teatre: manifest de Guillem Albà\n‘El Sigiloso Conjuro de lo Salvaje’, curs d’Iker Vicente (Mèxic). Intensiu de disseny i realització d’artefactes per el teatre de carrer\nTàrrega, la Mercè i Charleville-Mézière, tres cites indispensables pels titelles i el teatre visual\nRoberto White i els seus personatges de plàstic i ossos


El Bach Collegium Barcelona debuta amb el Concert de Rams a l’abadia de Montserrat - Revista Musical Catalana\nEl Bach Collegium Barcelona, cor i orquestra especialitzat en la interpretació de música antiga, interpretarà cantates de Quaresma i de Diumenge de Rams de Johann Sebastian Bach aquest diumenge, 28 de març de 2021 (21 h, entrada gratuïta amb reserva prèvia), a l’abadia de Montserrat en el debut de la formació en aquest espai. I també anuncia noves dates per al retorn de Mitsingen Bach Collegium, el programa de cantates participatives que recupera l’exitosa proposta dos anys després d’haver-la d’aturar.\nEl concert a Montserrat, titulat “Després vine i segueix-me”, pretén ser una metàfora musical –a través de tres obres del compositor alemany– del recorregut de la Quaresma fins al Diumenge de Rams. Així, obrirà el concert la Cantata BWV 106, “Gottes Zeit ist die allerbeste Zeit” com a invitació al descans en la voluntat de Déu. La seguiran l’ària per a soprano “Ich folge dir gleichfalls” de la Passió segons sant Joan, expressió del desig genuí i quasi ingenu de fer el camí que Jesús ens proposa, i, finalment, la Cantata BWV 182, “Himmelkönig, sei willkommen”, pròpia d’aquest Diumenge de Rams, que fa referència a la resurrecció de Crist (amb aquesta cantata es va estrenar el projecte participatiu fa deu anys).\nCom és habitual, el cor del Bach Collegium Barcelona comptarà amb la participació de diversos solistes integrats en la plantilla del cor, com la soprano Maria Pujades, les contralts Mariona Llobera i Yolanda Romero, els tenors Oriol Guimerà i Matthew Thomson i els baixos Vincent de Sommer i Néstor Pindado; molts d’ells han estat guanyadors de les darreres edicions de la Salvat Beca Bach, una iniciativa liderada i patrocinada per la Fundació Salvat que té l’objectiu de potenciar la formació i la promoció dels joves cantants solistes al voltant de la música vocal de J. S. Bach. Per a aquesta producció, la formació també compta amb la participació d’alguns dels millors especialistes en interpretació històrica del país.\nEl concert es podrà seguir en directe per streaming a Montserrat TV i La Xarxa (de televisions locals), que també l’emetrà posteriorment. Per assistir al concert cal reservar prèviament l’entrada gratuïta al telèfon 93 877 77 77.\nD’altra banda, el proper 30 de maig tornarà el programa de cantates participatives Mitsingen Bach Collegium (MBC; antigament Bach Zum Mitsingen, BZM), que celebrarà el desè aniversari. Aquesta iniciativa coral inèdita a Catalunya interpreta des del 2011 el cicle integral de les Cantates de J. S. Bach en format participatiu al costat de cantaires novells i professionals, amb formació musical i experiència coral. S’interpretarà la Cantata BWV 194, “Höchsterwünschtes Freudenfest”, respectant la data litúrgica per a la qual Bach va escriure l’obra. Properament estaran disponibles els formularis d’inscripció al web https://bachcollegiumbarcelona.com/mbc-cantates.\nFundat l’any 2018 i dirigit per Pau Jorquera, el Bach Collegium Barcelona (BCB) és una iniciativa professional amb un cor i una orquestra especialitzats en la interpretació de la música antiga. L’objectiu fonamental de BCB és la difusió de la música de J. S. Bach amb concerts que incloguin elements de proximitat entre la música i el públic. El juliol de l’any 2018 el BCB va enregistrar el seu primer disc per a cor a cappella, Bach ist meine Freude!, amb motets de la família Bach, com a resultat i resum del treball efectuat els darrers anys.


Quan la Història passa per l’escola, per Neus Parcé | Catxipanda, Diari no diari d'Història\nHome » Articles » Quan la Història passa per l’escola, per Neus Parcé\nPosted on novembre 21, 2021 by tothistoria in Articles, Articles 2021, Escola, Història, Neus Parcé // 0 Comments\nMusa Clio, de Bernhard Rode. Segle XVIII.\nNeus Parcé, Mestra de Primària.\nLa paraula “història” prové del grec i vol dir “testimoni del que veu”. Durant l’Edat Antiga i en algunes civilitzacions es proclamava la Història “mestra de vida”. Savis i filòsofs ja asseguraven que l’estudi del passat pot indicar una possible evolució del futur, de fet, és allò que sempre hem sentit de “El poble que no sap la seva història està condemnat a repetir-la‘“. Polibi deia que “Cap educació és més apta que el coneixement de les accions passades” i Ciceró que “Ignorar la història és com mantenir-se a la infantesa tota la vida”.\nTinguem present que una de les evidències més clares de la importància i la utilitat de la Història, és la manipulació que ha patit per part dels poders polítics de diferents èpoques, i que per omissió o per acció ens han arribat visions modificades de la realitat.\nJa si partim de la nostra història personal, la de cadascú de nosaltres, veiem que forma part d’una Història més gran. El que fem cada dia està condicionat per tot el que hem fet abans, i a la vegada estem construint la Història de demà.\nLa Història és una eina clau per entendre l’evolució de la societat i una societat és el que és per la seva memòria col·lectiva, una memòria que no s’ha d’esborrar. Tenint en compte totes aquestes dades, deduïm doncs la gran importància que hauria de tenir l’aprenentatge d’aquesta disciplina a les escoles.\nTots hem conegut aquesta matèria com a assignatura acadèmica, sovint repetitiva i avorrida. Però la Història no és un llistat d’esdeveniments que varen succeir fa molt temps i que no tenen res a veure amb les nostres vides actuals. No és únicament el coneixement de dades i noms propis de fets i gent que van existir un dia. Aprendre Història és molt més que això.\nLa Història a l’escola ha de ser engrescadora, competencial, propera però diversa, crítica, enriquidora, causalista, compromesa amb la societat i sempre transversal.\nÉs obvi i concloent doncs, després de tenir en compte tot el que hem dit, que quan ensenyem i aprenem Història a l’escola (verbs aplicables indistintament a mestres i alumnes) esdevenen els següents avantatges:\n• Connectem la nostra vida actual amb les arrels del nostre entorn, ens proporciona identitat.\n• Engresquem el coneixement, la curiositat i la inquietud per la cultura.\n• Ens ensenya l’evolució cronològica dels esdeveniments històrics i per tant afavoreix la comprensió del pas del temps i els seus canvis.\n• Ens fa conscients de la relació que hi ha entre la Història i altres ciències i aprenentatges com la geografia, la ciència, l’art, l’economia, la política… Igualment a prendre una visió transversal de la Història.\n• Ens potencia el sentit crític, la deducció, el raonament i el coneixement.\n• Ens ensenya a avaluar, interpretar, argumentar fets contradictoris, accions i esdeveniments. En definitiva, ens ajuda a raonar i a desenvolupar habilitats de pensament.\n• Activem les habilitats socials per relacionar-se assertivament amb els altres, com ara l’empatia, la cooperació, la crítica i el diàleg.\n• Ens convida a infinitat de debats morals, ètics i de valors.\n• Afavorim la consciència de ciutadans, dels drets i dels deures en la societat en la qual vivim.\n• Ens aporta una formació humanista extraordinària per entendre l’evolució de la Humanitat i dels grups humans des del passat fins avui, la seva organització, les relacions que s’estableixen entre les persones, l’ús que fan dels recursos naturals per satisfer les seves necessitats i la cultura que generen. En conseqüència ens fa també persones més informades i cultes.


Mott the Hoople - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nMott the Hoople és una banda de rock anglesa amb fortes arrels de R&B, populars a l'era del glam rock de principis i mitjans dels setanta. Són més coneguts per la cançó "All the Young Dudes", escrita per a ells per David Bowie i que apareix en el seu àlbum de 1972 amb el mateix nom.\nMott the Hoople es va formar el 1966 com Doc Thomas Group amb Mick Ralphs a la guitarra, Stan Tippins a la veu i Pete Overend Watts al baix. Ralphs i Tippins havien estat en una banda local de Hereford the Buddies, i Watts havia estat en una banda local de Ross-on-Wye, els Soulents amb Dale "Buffin" Griffin a la bateria. El grup Doc Thomas va tenir una residència de concerts en una discoteca en una ciutat turística d'Itàlia. Al grup se li va oferir un contracte de gravació amb el segell italià Dischi Interrecord i va llançar un àlbum homònim el gener de 1967. En 1968, Griffin i l'organista Verden Allen s'havien unit a la banda. Tot i que el grup va fer gires i va gravar a Itàlia com Doc Thomas Group, els seus concerts al Regne Unit es van tocar sota els noms de Shakedown Sound i més tard, com Silence. Silence va gravar demos a Rockfield Studios a Monmouth, Gal·les, que van ser comprats a EMI, Polydor, Immediate i Apple sense èxit. El grup va cridar l'atenció de Guy Stevens a Island, que li agradava el grup, però no amb Tippins com a cantant principal. Els anuncis es van col·locar ("Singer el volia, havia de tenir molta imatge i tenir gana"), i Ian Hunter va ser seleccionat com a cantant i pianista. Tippins va assumir el paper de gestor de carreteres. Mentre estava a la presó per un delicte de drogues, Stevens havia llegit la novel·la de Willard Manus, Mott the Hoople, sobre un excèntric que treballa en un espectacle de monstre de circ i va decidir utilitzar-lo com a nom de banda. Silence va acceptar de mala gana un canvi de nom després de la seva primera audició de 1969 per a Stevens. L'àlbum debut de la banda, Mott the Hoople (1969), gravat només en una setmana, va ser un èxit de culte. El seu repertori incloïa versions de "Laugh at Me" (Sonny Bono) i "At the Crossroads" (Sir Douglas Quintet de Doug Sahm) i una portada instrumental de "You Really Got Me" (The Kinks). El segon àlbum, Mad Shadows (1970), es va vendre malament i va rebre comentaris generalment negatius. Wildlife (1971) va anar pitjor encara (malgrat guanyar la posició més alta de la llista d'anuncis del Regne Unit dels anys anteriors al Glam), i va flirtejar amb una postura obertament hippie i en conseqüència (normalment) amb instrumentació acústica. El 10 d'octubre de 1970, Mott the Hoople i Bridget St John es van mostrar a la BBC Two's Disco 2. Tot i que el grup estava construint un seguiment digne, Brain Capers (1971) no es va poder vendre bé. El grup va decidir dividir-se després d'un depressiu concert en un titular de gasos en desús a Suïssa. Quan es va combinar amb una gira britànica avortada amb The Lothringers, la banda estava a punt de trencar-se.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Mott_the_Hoople&oldid=22461468»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 11 des 2019 a les 08:44.


PESCA SALADA: PERQUÈ M’AGRADEN ELS PETS\nFa prop de 20 anys em desfogava a La Vanguardia contra el Rock Català (http://tinyurl.com/2e8sxyc). Avui, amb la perspectiva del temps, rellegeixo la “Carta de los Lectores” que em van publicar aleshores i em reafirm-ho amb la majoria de coses. Perquè coincidireu amb mi que, tota aquella història, va ser de tot menys espontània. Amb un nivell musical entre escola bressol i cicle inicial. En els pitjors malsons encara sento a Sau tocant a l’antic Camp de Futbol d’Arbúcies (I això que no hi vaig anar).\nAbans o després, no ho recordo, el meu amic Joan-Marc em va engrescar (o enredar) a anar a veure a Els Pets a l’antiga Sala 2 del Zeleste. Aleshores eren quatre i cantaven a les avellanes, els profilàctics, a Constantí i a la mare que els va parir. Rock Agrícola en deien. Una mica d’Ska, un poc de Rockabilly, un xic de Soul i molt d’”estic més verd que un pebrot”. En poc temps i amb aquest escàs bagatge es van fer un dels caps de files del Rock Català (Dels pebrots, també).\nAnys més tard, la gira del “Bon dia” va recaure al Camp de Futbol d’Arbúcies (Per ajudar-me, inconscientment, a superar el trauma de Sau). La meva predisposició era defensiva i distant. Però l’alegria posterior no es justificava amb els diversos gots de litre de cervesa de barril que havíem engolit. L’endemà estava convençut d’haver gaudit d’un dels millors espectacles de Festa Major del País. I per mi, una Festa Major no és cap broma. Un conjunt de temes pop directes, de bon ballar, saltar i cantar a cor. Recordo en Marc Grau tirant musicalment del grup, en Lluís Gavaldà assentant-se com a lider i Les Llufes animant el cotarro.\nEl concert de la meva vida va ser el de l’Elvis Costello al Tívoli: Irrepetible. Ell solet amb l’Steve Nieve al piano, repassant el seu extens cançoner. A la mitja part em vaig trobar en Gavaldà pels passadissos. I vaig pensar: ...”Aquest paio no és el Gerard Quintana. És un dels nostres.”...\n“Sol” se’m passa per alt però, just després, ve “Respira”, tot un punt d’inflexió. La seva gira m’enxampa a Sant Pol on em retrobo amb el directe d’Els Pets. Amb menys additius escènics però amb més contundència. Amb uns temes cada cop més rodons i amb les beceroles més que superades.\nI després de l’imprescindible “Agost” i de “Com anar al cel i tornar”, Els Pets ja no m’enganxen desprevingut. Així que aquest mes de juliol me’n vaig al Poble Espanyol a gaudir de “Fràgil”, en un programa doble amb Els Amics De Les Arts. En Gavaldà fa broma amb això que, ara que es valora el seu talent, se’ls etiqueta constantment com a grup madur. Una cosa semblant a que et diguin que estàs a punt per jubilar-te.\nPerò, per mi, després d’un èxit tan precoç, el que els passa ara a Els Pets és que es troben en la plenitud de la seva carrera. De fet, escric aquest post a propòsit de la recent estrena del videoclip de “El que val la pena de veritat”. Jutgeu vosaltres mateixos si tinc raó o no.\nEls torno a veure l’11 de setembre, a la Festa de la Llibertat organitzada per Òmnium Cultural a l’Arc del Triomf. I tot i continuar sent un grup amb una bona i fidel legió de fans, la canalla espera a Els Amics de Les Arts. Fora d’aquest cercle, molta gent et mira estrany si els dius que t’agraden Els Pets. Sort que ara els versiona The New Raemon, un paio que es diu Ramon (Em recorda a allò del “Soy de Vigo, me hago llamar Peter, pero mi nombre es Pedro”), i que és molt “indie”. Deu ser bon senyal... (O no).\nTant me fa. Aniré al novembre a veure’ls al Palau de la Música, perquè m’agraden Els Pets.\nEtiquetes de comentaris: Els Pets, Música\nEi, el Boig per tu i " nascut entres Blanes i Cadaqués molt tocat per la tramuntana,..." van fer molt pel català. Una noia basca que treballava amb mi, parlava el català bastant bé gràcies al rock català. Crec que va ser generalitzat i més veient com ara molts adolescents canten cançons en castellà i miren sèries a Tele 5.\n7 d’octubre de 2010 a les 10:59\nNo ho sé, noi, potser si el que es va anomenar rock català m'hagués enganxat amb 14 anys, li hauria fet una mica més de cas, però ja amb uns quant anyets més, vaig odiar profundament Sau i m'avorrien profundament Sangtraït, Sopa de Cabra i la primera etapa dels Pets. Després em van agradar algunes coses, com "Una estona de cel", si bé sense grans entusiasmes. En definitiva, que em quedo amb Els Tres Tambors,el Pau, el Sisa, Ia & Batiste, Antònia Font i els fabulosos Els Trons. Per cert, aquest vídeo dels Pets me'ls recorda sospitosament.\nMolta sort, mossèn Bacallà. Em mantinc en l'anonimat mentre em busco un bon nick i aprenc la història de la URL, tot i que dubto molt que no em reconegueu.\nEm veureu més per aquí quan parleu de Costello o de Père Ubu que del Peret o el Pescaílla.\n8 d’octubre de 2010 a les 0:47\nNo ho sé, noi, potser si el que es va anomenar rock català m'hagués enganxat amb 14 anys, li hauria fet una mica més de cas, però ja amb uns quant anyets més, vaig odiar profundament Sau i m'avorrien terriblement Sangtraït, Sopa de Cabra i la primera etapa dels Pets. Després em van agradar algunes coses, com "Una estona de cel" i altres temes més, si bé sense entusiasmes desbordants. En definitiva, que em quedo amb Els Tres Tambors,el Pau, el Sisa, Ia & Batiste, Antònia Font (per cert, aquest vídeo dels Pets me'ls recorda sospitosament) i els fabulosos Els Trons.\nMolta sort, mossèn Bacallà.\n8 d’octubre de 2010 a les 0:53


Liffey - La cadena perpètua és clarament una cosa d’homes\nDimecres, 05 April 2017 00:00\nEntrada a la Mountjoy Prison, Dublin 7 / Foto: Liffey\nLes dades facilitades per Frances Fitzgerald, ministra de Justícia, revelen clarament que les condemnes a cadena perpètua són una cosa d'homes i és que les dones condemnades amb aquesta pena només són 10. En global als centres del Servei de Presons hi ha 352 condemnats a perpetuïtat, és a dir, que la representació femenina en aquest col·lectiu és del 3%. N'hi ha 9 al Dochas Centre, que forma part del complex de la dublinesa Mountjoy Prison, i una a Limerick.\nDe tota manera, el fet d'haver-hi tan pocs casos implica que siguin més coneguts, a diferència de molts homes, que un cop han estat condemnats són oblidats per tothom a no ser que el seu delicte hagi estat sonat. La majoria de dones condemnades a cadena perpètua han comès un assassinat amb un toc macabre i molt sovint l'amor hi ha tingut un paper principal. Ser condemnat per assassinat implica automàticament la cadena perpètua i és per això que els acusats sempre intenten que el seu acte es consideri un homicidi.\nPel que fa als homes, 342, estan repartits entre diversos centres i on n'hi ha més és a la presó de les Midlands a Portlaoise (Comtat de Laois), amb 79 "lifers", nom que reben els condemnats de per vida (life), seguida de la dublinesa Wheatfield amb 71.\nMalgrat que algú condemnat a cadena perpètua sembla que hagi d'estar tancat a pany i forrellat hi ha 28 interns als centres oberts de Shelton Abbey i Loughan House, unes presons on no hi ha cel·les i per on es poden moure en llibertat; normalment s'hi envien els presos que no suposen cap perill i a qui no manca gaire temps per sortir en llibertat condicional.\nLa ministra també va facilitar informació sobre la llargada de les estades entre reixes que, malgrat ser de per vida, normalment no és així i per exemple, els set “lifers” alliberats l'any passat havien romàs tancats una mitjana de 22 anys. L'estada mitjana per als sis “lifers” alliberats l'any 2015 va ser de 17 anys i sis mesos, igual que els quatre del 2014.\nURL curta: bit.ly/2oBBrh8\nAltres notícies d'aquesta secció: « Temor a noves vagues llampec al transport públic A urgències 2 de cada 3 vacants no es cobreixen »