PLATGES DE MONT-ROIG (1): CONTRABAN, CORSARIS I SUBMARINS – Ressó Mont-rogenc\nInici > General > Història > PLATGES DE MONT-ROIG (1): CONTRABAN, CORSARIS I SUBMARINS\nPLATGES DE MONT-ROIG (1): CONTRABAN, CORSARIS I SUBMARINS\n- 26 de Gener de 2018 26 de Gener de 2018\nLes platges de Mont-roig, els tretze quilòmetres entre el barranc de la Pixerota i el riu Llastres, històricament han estat un territori escassament habitat i allunyat del nucli de població. Recordo sentir explicar a algun vell que, fins molt modernament, no havia estat mai a les ruïnes de Miramar. Deia que, fins que no hi van haver cotxes, eren unes dues hores amb carro o a peu. La zona costanera quedava lluny. Si no tenies un tros en aquests paratges no hi anaves. També recordo com explicava l’àvia Dolors Ferratjes Tost (de ca la Pobreta) que amb uns catorze anys, cap al 1916, anava cada dia a peu a treballar a la Barquera del Jordi. Aquesta era una gran extensió de terreny. Les Barqueres són una partida de terra a l’extrem de Les Pobles, a tocar del mar i de la riera de Riudecanyes. Eren uns vuit quilòmetres, des del poble cap al mar. Jo mateix he conegut fins als dotze anys (1962, més o menys), aquelles platges gairebé solitàries dels estius dels Prats, de Rifà o de la Pixerota. Després va arribar la modernitat, els càmpings, els turistes… Un se’n recorda, també, dels camins dels Prats en aquelles nits d’estiu, quan no hi havia gaires xalets i poca llum a l’exterior, com es podia distingir aquell punt lluminós d’una lluerna a la vora del camí. Això fou fins gairebé a finals dels seixanta… Després les lluernes van desaparèixer. Per què? Per l’excés de llum de l’entorn? Per la proliferació d’urbanitzacions i càmpings? Penso que fou per l’arribada de la pròpia modernitat, per la invasió de turistes en aquelles terres poc habitades a tocar del mar i la creixent industrialització. El 1966 es va construir la refineria de Tarragona i a l’any següent la primera central nuclear de Vandellós. L’octubre de 1974 l’autopista esberlava el Camp de Tarragona… És el que el cineasta i escriptor italià Pier Paolo Pasolini anomenava “el temps de la desaparició de les lluernes”.\nAmb aquests articles hem proposo relatar informacions diverses, molt diverses, que he anat recollint des de fa anys sobre les platges de Mont-roig i, per extensió, sobre la franja costanera. Informacions que procedeixen de diaris antics, que m’han arribat per memòria oral (sempre és interessant escoltar quan els més grans parlen de fets antics) o bé, en algun cas, que jo he viscut en aquells anys cinquanta o seixanta, ja prou llunyans.\nDes de xiquet, potser una de les coses que més em sorprenia era quan algú comentava fets relacionats amb el contraban en aquelles tranquil·les platges. La cosa venia de lluny. A la “Història de Mont-roig” de Francesc Riba i Mestres (Centre d’Estudis de la comarca de Reus, 1983), a la pàg. 121, s’hi diu: “El 17 de juny del 1813, a punt d’acabar la guerra contra Napoleó, els anglesos, aleshores aliats de l’Estat espanyol, van volar les torres dels Espanyols i del Torn i la resta de torres costaneres… Així tenen la platja lliure per a fer contraban…”. El diari “La esperanza”, “periódico monárquico” editat a Madrid, del 18 d’abril de 1845, explicava: “Hace pocos días que estaba verificándose un escandaloso alijo en las playas que hay entre Cambrils i Monroig. El estanquero de este último pueblo, sugeto honradísimo, quiso impedirlo en cumplimiento de su deber y encontrando a los carabineros que guardaban las avenidas para que nadie inquietase a los contrabandistas, obligó a los primeros a que hiciesen fuego sobre los segundos, lo que alborotó el cotarro, quedando abandonadas en la playa unas cuarenta cargas de varios géneros. Dispersáronse y dieron a huir con sus caballerías los que habían ido a cargar; y como saliese al ruido de los tiros un destacamento de tropa que hay en Riudoms, cayeron en sus manos de 90 a 100 caballerías con sus dueños, pero sin cargas…”. En aquella època ja hi havia alguns casos de complicitat entre les forces de l’ordre i els contrabandistes. El diari, després diu que aquest fet, aquells trets i un destacament de tropa empaitant aquells altres, va fer creure a alguns que era un aixecament carlí. La I Guerra Carlina s’havia acabat feia poc; fou del 1833 al 1840. Aquest desembarcament de contraban es produïa l’abril de 1845. Poc després es va iniciar la II Guerra Carlina o Guerra dels Matiners, del 1846 fins el 1849.\nFerran Jové Hortoneda en el llibre “Estudi Onomàstic de la vila i terme de Mont-roig del Camp” (Ajuntament de Mont-roig, 1999), pàg. 353, descriu una cova del barranc del Nas, aquell que neix un xic avall de la carretera del Pratdip (T-310), entre els de la Porquerola i el de la Palma Negra, que es feia servir per amagar contraban: “Aquesta cova o balma, ha estat aprofitada en algunes èpoques precedents com a corral per tancar-hi bestiar i encara s’hi conserven restes de les parets que s’hi van construir. Asseguren els nostres informadors que en aquesta cova hi emmagatzemaven provisionalment contraban de tota mena, tabac sobretot, que arribava en barques a la platja pròxima, i pujaven a amagar-ho en aquesta cova d’on el retiraven amb carros des de Mont-roig i d’alguns pobles de la rodalia…”. La platja més pròxima deu ser la de Miramar.\nEn el “Diario de Tarragona”, del 9 d’octubre de 1875, he trobat: “Una sección de carabineros condujo ayer desde Cambrils a esta ciudad un carro con cajas de azúcar de contrabando, procedentes de una presa hecha en Montroig, siendo depositadas en la Aduana…”.\nAls diaris d’inicis del segle XX tenim prou casos de contraban a les nostres platges. Per exemple, el “Diario de Tarragona” del 13 de juliol de 1913 deia: “Con en auxilio de tres individuos, un oficial de carabineros de esta Comandancia, descubrió ayer, escondidos en un campo del término municipal de Montroig, 1.300 kilos de tabaco en 37 bultos y tres cajas, deteniendo al dueño de la finca, tildado de contrabandista”. Deu n’hi do la quantitat! Quatre dies després el “Diario de Reus” (17 de juliol) explicava: “La fuerza de carabineros sorprendió el martes dos carros que iban por la carretera de Riudecols y que llevaban 20 bultos de tabaco de contrabando. De los citados fardos, 17 contenían picadura y los restantes tabaco elaborado. Los vehículos y la carga fueron aprehendidos y conducidos a Tarragona, incautándose la tabacalera del tabaco. Se supone que procede del mismo alijo, parte del cual, fue descubierto en Montroig hace pocos días”.\nUns mesos més tard, tenim una notícia del “Diario de Tarragona”, del 12 de desembre de 1913, que ajuda a completar la informació inicial d’aquest contraban de tabac: “La fuerza de carabineros de Reus practicó un reconocimiento en la finca del procesado en esta causa José Castellví en el término de Montroig hallando en un sitio oculto bajo tierra 37 fardos y 3 cajas de tabaco valorado en 8.562 pesetas. Por no resultar pruebas en contra del Castellví, el abogado del Estado Sr. Despujol retiró la acusación…”.\nAquelles platges solitàries de Mont-roig estaven prou ben comunicades amb el poble i d’aquest sortien camins cap a la resta del Baix Camp. Els tretze quilòmetres de platges de Mont-roig eren un territori que calia vigilar, per això hi havia dues Casillas, la dels Carrabiners a la platja de la Pixerota i la de Maria Cristina a l’Estany Salat. La Casilla dels carrabiners era un edifici de dues plantes. Jo la recordo encara els anys seixanta. Al “Registro fiscal de los edificios y solares de Montroig”, del 1920, consta com a “Afueras 117” i hi diu: “casa cuartel de carabineros, consta de bajos, un piso y desván”. Diu que tenia 89 m2 i que al seu darrere hi havia “las tierras de José Martí Ferrando”. L’altre era la Casilla de Maria Cristina; aquesta estava a l’Estany Salat, entre la via del tren i la platja.\nEls carrabiners eren un cos armat creat el 1829 per fer la vigilància de costes i altres fronteres i lluitar contra el frau fiscal i el contraban. El 1936 es va posar al costat del govern legítim de la II República per la qual cosa el 1939 el van dissoldre i s’integrà a la Guàrdia Civil.\nM’explicava el mont-rogenc Robert Roigé Huguet: “Els pagesos matinaven molt, anaven abans de sortir el sol. Un dia van comparèixer al Mas d’en Poca (on el seu pare era el masover) una parella de carrabiners demanant al pare si podia anar a la Casilla dels carrabiners, allà la Platja de la Pixerota, doncs havien agafat a un noi sospitós de contraban que deia que el pare el coneixia i podia respondre per ell. Era lo senyor Miró. El pare els hi va dir per convenç-se’ls, intentant donar un motiu raonable: Es que aquest noi es un artista. Miró havia anat a aquella platja a punta de dia perquè volia veure la sortida del sol. S’estava assegut prop del batent del mar mirant fixament endins; com si esperés algú, segons els carrabiners…”. Com hem vist era freqüent que algun pagès ajudés en les tasques del desembarcament del contraban, amagant-lo en algun indret del tros o en els cups del vi o oli que hi havia als masos. Em deia el Robert que alguns pagesos, que tenien terrenys a prop del mar, es van fer rics. A poca veu, la gent del poble explicava quins eren els pagesos que es llogaven a bon preu per anar a recollir material a la platja.\nJo mateix, de xiquet, vaig sentit explicar a algú proper com el seu pare era el cap del contraban al Mont-roig de principis del segle XX. Era l’home del famós Juan March en aquelles contrades. Deia que un cop els carrabiners, que ja el deurien tenir vigilat, van anar a fer un escorcoll a casa seva, al poble, i va caldre fer posar la seva filla en un llit, tapada de dalt a baix amb molts diners (i potser alguna cosa més a amagar) a sota dels llençols. Quan els carrabiners van arribar a aquella cambra, tancada i a les fosques, els van dir que si hi havien d’entrar els avisaven que la xiqueta tenia tifus. No hi van entrar. No sabrem mai si van ser enganyats o van acceptar de bon grat la informació per no haver d’entrar-hi. Aquella persona també deia que quan els seus pares es van casar van rebre un important regal del propi March.\nFerran Jové Hortoneda en el llibre “Estudi Onomàstic de la vila i terme de Mont-roig del Camp”, a la pàg. 441, esmenta un mont-rogenc dit “Ros-de-la-boixa”. Diu que els vells del poble el recorden primer com a cap de guardatermes i, poc després, com a “jefe” “del contraban que arribava per la costa, a la zona de Mont-roig i rodalies… Coincideix amb la informació que jo sabia.\nJuan March (1880-1962) fou un important contrabandista i financer (fundador de la Banca March). Va finançar el cop d’estat del general Franco (1936). Venia d’una família pagesa mallorquina que tractava amb porcs. Com a contrabandista comprava productes a Àfrica i Gibraltar i els desembarcava a la costa valenciana i catalana. Tenia fàbriques de tabac a Algèria i Marroc. El polític català Francesc Cambó deia d’ell que era “l’últim pirata del Mediterrani”.\nEn aquelles platges de Mont-roig (la Pixerota o Rifà), fins a la meitat dels anys seixanta, cada cinc-cents metres, més o menys, hi havia una cabana petita, feta de canyes i fusta, amb una mena de lona impermeable al sostre, on hi cabien dos o tres homes asseguts i on s’hi resguardaven de nit els guàrdies civils que vigilaven el contraban. Al fons hi havia com una mena de llit on s’hi deuria poder dormir una estona. Els xiquets dels Prats aprofitàvem per jugar-hi de dia.\nTota la franja costanera de Mont-roig era vigilada per la guàrdia civil de la caserna de Cambrils; els de Mont-roig sols tenien el control de la part interior del terme. Aquell contraban dels temps antics, de tabac, sucre… en els darrers anys s’ha convertit en desembarcament de droga.\nLes platges de Mont-roig i la seva zona costanera, des d’antic, han estat un indret a vegades perillós. Francesc Riba i Mestres en el llibre “Història de Mont-roig”, pàg. 118, parla que el 3 de maig de 1408 “vuit naus corsàries procedents de Bugia i de Bona van desembarcar, van atacar Miramar, la van saquejar tant com van voler i van capturar la major part dels habitants… L’Arquebisbe va manar fer una col·lecta per negociar el rescat dels captius…”. Bugia i Bona són dues poblacions d’Algèria. També a la pàg. 124, comenta fets antics de Miramar (antigament dit Guardamar): “El 23 de gener del 1406, l’arquebisbe N’Inigo, amb l’aprovació del seu capítol va donar llicència als consellers de la ciutat de Barcelona…. per a construir, en nom d’aquesta ciutat, un port de càrrega a Miramar i una carretera de Miramar al coll de Balaguer, per al transport dels grans de la ciutat de Tortosa…”.\nCasualment he trobat que aquell mateix any de 1408 el rei Martí I, dit l’Humà, va passar per Miramar. Ho explica l’historiador Francesc Carreras Candi (1862-1937) en el llibre “La navegació al riu Ebre”, a la pàg. 177 de l’edició en català del 1993. Procedent de València, el novembre de 1407 va sojornar a Tortosa. A inicis de 1408 va anar a Miravet i després a Tivissa. Diu que el dia 9 de gener sortí d’aquesta població, anà a dinar a Miramar i a Salou, on s’embarcà cap a Barcelona. Uns cinc mesos després l’atacaven aquells corsaris.\nEl mateix Carreras i Candi, a la pàg. 150, dedica un apartat a “L’embarcador de Miramar”. Comenta que la ciutat de Barcelona s’abastia fonamentalment de cereals de l’Aragó. Des del segle XIV Flix pertanyia a Barcelona, que hi va fer un port per embarcar aquests cereals fins al Castellet de Banyoles (Tivissa). D’aquesta manera s’estalviaven els impostos que imposava Tortosa pel seu pas. Aquest era el motiu de la carretera que anava del Castellet de Banyoles fins a Miramar i, des d’aquí, s’embarcaven els cereals cap a Barcelona. Diu Carreras i Candi: “Miramar era un lloc estratègic, pel seu bon calat, per fer les operacions de càrrega i de transport… Aquest camí va resultar una càrrega molt onerosa per a la ciutat (de Barcelona), atès que les reparacions i la fortificació eren molt costoses. Encara subsisteixen torres vigilant el camí a Vandellós… i a Mas Riudoms, on la torre medieval serveix de campanar a la parròquia…”. Carreras i Candi l’anomena “Botiga de Miramar”. El Diccionari de la Llengua catalana de l’Institut d’Estudis Catalans (DIEC2), defineix “botiga de mar” com una “construcció petita, vora la costa, destinada a guardar-hi ormejos i accessoris de la barca i, eventualment, a viure-hi o a passar-hi l’estiu”.\nDe les incursions corsàries a la costa de Mont-roig, després d’aquella documentada el 1408, en tenim constància també per Riba i Mestres. A la pàg. 175 esmenta una acta de l’Ajuntament de Vila-seca: “En el mes de juliol de 1558, Oxalí, renegat Arraix, vingué una nit amb vuit galeres a les cales de Salou i d’allí sortí la segona nit i anà a desembarcar al cap de Rifà, i amb més de 300 anaren a la Vila de Mont-roig… i s’emportaren i captivaren 18 persones, enderrocaren moltes cases, robaren dita Vila i feren tots els mals que pogueren…”. Després cita vàries escriptures on hi consten persones que varen ser rescatades d’Alger mitjançant unes quantitats econòmiques (1560 i 1589). També d’altres del 1617 i 1631. Després continua: “Segons relació d’alguns vells seria el juliol del 1742 o 1743, que saltaren una nit a terra els moros a la platja de Rifà, anaren a la Cénia de Boronat i prengueren vuit persones, que eren Anna Arnal i el seu fill Josep Antoni Arnal d’uns 7 ó 8 anys, a un tal Gayral, a Josep Voltas dit Gustans, a una tal Lubiraca, a una que li deien Marieta Regna, a una altra que m’han dit seria la mare de Gayral i una minyona del Creixell que era a Mont-roig… Estigueren captius 7 anys i Josep Antoni Arnal es pogué lliurar perquè el Rei Moro anà a visitar el seu fals profeta Mahoma i li prometé que al retorn (perquè se l’emportà) li donaria la llibertat, així ho féu, donant-la també a la seva mare i els dos tornaren en aquesta Vila. Dit Josep Antoni Arnal morí al principi d’aquest segle (segle XIX), i deixà successió. Aprengué de lletra entre els moros… Deia que allà estigué bé i vingué ben proveït, que el seu amo l’estimava molt…”.\nPerò no tot eren els corsaris moriscos. El mateix Riba i Mestres, a la pàg. 178, diu: “sortiren un dia els anglesos a l’Estany Salat i robaren un carro que passava per la carretera i portava fato per la tropa. Els anglesos que saltaren a terra serien uns 25 i alguns paisans els feren foc. Al mateix temps a l’Hospitalet volien els anglesos pillar una barca; però els suïssos i alguns paisans els feren foc… Això fou a les dues de la tarda del dia 20 d’octubre del 1805. A les 8 de la nit sortí el Somatent però els anglesos s’havien embarcat quan hi arribaren…”. Aquella partida de soldats suïssos estaven a l’Hospitalet per la persecució dels malfactors que rondaven pel Coll de Balaguer; protegien el camí de l’Hospitalet al Perelló. Aquest fet succeeix en plena guerra d’Espanya amb Anglaterra (1804-1809), en el context de les guerres napoleòniques. Curiosament a l’endemà d’aquesta topada, el 21 d’octubre, es desenvolupa la famosa batalla de Trafalgar, on l’almirall anglès Nelson va derrotar les forces espanyoles i franceses, prop del cap de Trafalgar, a Barbate (Cadis).\nCom veiem, Rifà, Miramar i el proper Estany Salat, han estat els indrets on han succeït la majoria de fets perillosos de la costa de Mont-roig. També en el segle XX.\nCarreras i Candi, a la pàg. 153, comentava que “la situació estratègica de Miramar es demostrà pel fet que, segons s’explica pel país, durant la Gran Guerra europea (la I Guerra Mundial, del 1914 al 1918), els submarins de les potències centrals s’avituallaven en aquest lloc, malgrat la vigilància de les costes…”. Espanya era un país neutral. El “Diario de Tarragona”, del 15 de setembre de 1917, explicava, sota el titular de “Dos buques a pique”: “A la una de la madrugada se entabló lucha entre un submarino y el vapor inglés Chumleigh, que iba cargado de carbón. El buque inglés recibió dos torpedos, yéndose a pique. La tripulación desembarcó, a las ocho de la mañana, 13 individuos en el faro de Salou, y a las diez otros 26 en Cambrils, llegando a esta ciudad en el tren de la noche…”. Afegia: “Durante dos horas se oyeron ayer mañana desde esta Ciudad continuos cañonazos, llegándose a contar cerca de 200 disparos. A medio día se recibieron noticias de que al entrar en el golfo de San Jorge un convoy de tres vapores extranjeros, habían sido sorprendidos por un submarino, entablándose lucha a muerte. Dos de los buques atacados pudieron librarse de las balas, huyendo a toda máquina. El tercero, que resultó ser el francés Almirall Kersaint… se fue a pique, siendo detenido prisionero el capitán y resultando seis muertos. Los náufragos fueron recogidos por un vapor… siendo desembarcados en la playa de San Carlos… A última hora hemos sabido que los náufragos son 46, los heridos cuatro y los muertos el segundo de a bordo, un comisario y un maquinista, habiéndose llevado el submarino, en calidad de prisioneros, a tres más”.\nEn el llibre “La guerra secreta del Mediterrani (submarins alemanys i vaixells aliats a la costa de Tarragona), 1914-1918” de J. M. Castellví i J. Guarro (Pagès Editores, 2005) s’enumeren detalladament els afers bèl·lics d’aquests submarins alemanys que rondaven pel golf de Sant Jordi. A la pàg. 181 hi ha un plànol del recorregut de l’U-34, fet pel seu comandament, en la seva campanya del maig de 1917 per les costes catalanes i valencianes, on es pot veure com un dels pocs punts on s’apropa a terra és en aquella platja de Miramar. Aquests submarins es situaven al bell mig del golf de Sant Jordi assetjant els vaixells de transport aliat (anglesos, francesos i italians).\nLa gran campanya d’atacs del setembre de 1917 fou feta pel submarí alemany U-64. Venia d’enfonsar d’altres vaixells a la zona d’Alacant. L’atac al Chumleigh es va fer a la una de la matinada del 14 de setembre (es descriu a la pàg. 221). Aquest, carregat amb 7.000 tones de carbó, anava de Newcastle a Gènova. A continuació, prop de les tres de la matinada, l’U-64 va enfonsar el vell mercant italià Ausonia (pàg. 225). Aleshores, el submarí es quedà sense torpedes. A les sis del matí es va topar amb l’important vapor francès Almirall Kersaint que duia blat, vi i d’altra càrrega. La batalla a canonades va acabar amb aquest vaixell també enfonsat (pàg. 227).\nL’enfonsament del vaixell anglès Chumleigh fou relativament a prop de la costa. El vent de sud-oest va dur els dos bots de supervivents a Salou i Cambrils. A Salou van arribar tretze homes a les vuit del matí, i a Cambrils d’altres vint-i-sis, a les deu. Al mateix dia es van desplaçar tots a Tarragona amb el tren de les deu de la nit. Els supervivents dels altres dos vaixells els van recollir barques de pesca de l’Ametlla i Sant Carles de la Ràpita.\nCasualment, Joan Miró fa esment d’aquest fet en una de les seves cartes. Uns dies després, el 18 de setembre, des del seu mas a Mont-roig, li explicava a Lola Anglada que havia anat a Cambrils: “Aquesta tarda, després de dinar… en bicicleta, gomes ben inflades… En pocs minuts a Cambrils davant d’una tela i un cavallet. El mar, barques, gossos que empaiten als galls. Brava gent la del mar… Al matí he escoltat canonades, res he vist; aquesta tarda sabré el resultat. Punt d’estiueig de submarins aquesta platja. Diumenge unes dues-centes canonades. Un vaixell francès i un d’anglès al fons. A Cambrils desembarcaren trenta-vuit nàufrags de l’anglès. Els vaig veure i vaig parlar amb ells…”. Com veiem, Miró també es fa ressò que aquelles platges eren punt d’abastiment i de repòs dels submarins. “Punt d’estiueig” diu.\nAquell Mont-roig de la plana on hi havia el Mas Miró, era una contrada pagesa on la vida transcorria assossegadament. A prop, hi havia platges que restaven solitàries, sense habitar… però mar endins, i no gaire lluny, la guerra naval moderna imposava les seves regles i penalitats.\nEl llibre “La guerra secreta del Mediterrani (submarins alemanys i vaixells aliats a la costa de Tarragona), 1914-1918” també comenta que “a Tarragona i les comarques properes, nombrosos noms constituïen les llistes secretes dels serveis d’intel·ligència d’un i altre bàndols… Un altre factor que alimentà el mite van ser les sigil·loses anades i vingudes de contrabandistes per les solitàries platges del delta, que van acabar-se vinculant amb operacions relacionades amb els submarins…” (pàg. 96). Aquí es relaciona el subministrament als submarins amb els contrabandistes de la zona. Recordarem que a Mont-roig hi havia aquell “Ros-de-la-boixa” que treballava per Juan March. Està comprovat que aquest ho feia també als submarins alemanys pels voltants de l’illa de Cabrera, a les Balears.\nCom podem veure, més enllà de la vida de pagès de la majoria dels habitants de Mont-roig, de les preocupacions per les collites, per la pluja i el vent, ben a prop, a la zona costanera, a les platges, passaven coses.\n Cal Jordi era una de les cases més importants del poble. La casa pairal és al carrer Major núm. 3. Més antigament era al carrer d’Amunt núm. 10. Escriu Ferran Jové Hortoneda en el llibre “Estudi Onomàstic de la vila i terme de Mont-roig del Camp” (Ajuntament de Mont-roig, 1999), pàg. 295: “és considerada una de les cases bones de la vila…”.\n “El artículo de las luciérnagas” (01-02-1975), pàg. 138 del llibre “Escritos corsarios” (Monte Ávila Editores, 1978)\n En el cens de Mont-roig de 1923 hi consta un José Castellví Boquera, de cinquanta-dos anys, “labrador”, que vivia al carrer Major 33. Atenció amb el número del carrer, Ferran Jové Hortoneda en el seu llibre “Estudi Onomàstic de la vila i terme de Mont-roig del Camp”, a la pàg. 309, explica que aquest carrer antigament “baixava fins a trobar el camí de Reus, al barranc del Primer Pont…”. Per exemple, el dit Casino de Baix, “El Porvenir Democràtic” estava en el núm. 61 (ara és carrer de Francesc Riba i Mestre núm. 6 i 8).\n També anomenada Casa de carrabiners. La podem veure en el llibre “Atmosfera Miró”, “Fotoscop” de Joaquim Gomis i Joan Prats (Editorial RM, 1959), pàg. 71, 72 i 73; són fotografies fetes a finals dels anys quaranta. També en el llibre “Joaquim Gomis / Joan Miró (Fotografías 1941-1981)”, pàg. 88 i 89.\n Segons el cens de Mont-roig de 1911 aquest (“labrador”) vivia al carrer de l’Hospital núm. 74. Tenia vint-i-vuit anys.\n Robert Roigé Huguet (1918-2009). En una entrevista pocs mesos abans de morir que vaig reproduir en el meu llibre “Joan Miró i Mont-roig: Pal de ballarí (1911-1929) d’Arola Editors (2012), a la pàg. 57.\n Carreras i Candi cita el text “Itinerari del Rey Martí (1396-1402)” de Daniel Girona i Llagostera (Anuari de l’Institut d’Estudis Catalans, 1911-1912, pàg. 81).\n A la pàg. 146 publica un plànol de Miramar amb la descripció dels seus principals elements: torre, sitges, pou…\n Pinta els quadres: “Cambrils, la platja” i “Cambrils, el port” (1917)\n“Mapa del principado de Cataluña” (1776) de Tomás López y Vargas\nCasilla dels carrabiners\nPlànol de Francesc Carreras Candi del llibre “La navegació al riu Ebre”\nPlànol del recorregut de l’U-34 (maig de 1917)\nSubmarí de la sèrie U-30\n20180125 Platges Mont-roig 1\nELS NASCUTS EL 1947 S’APLEGUEN PER CELEBRAR ELS 70 ANYS\nRESUM CENTRE MIRÓ 2017


Psicosi 4.48 | Mataró Ràdio\nMoisès Maicas guanya el premi BBVA de Teatre 2016 amb "Psicosi de les 4.48"\nmoisès maicas, Psicosi 4.48, teatre, Ultima Hora, Cultura\nEl director teatral mataroní Moisès Maicas es va emportar ahir al vespre el Premi BBVA de Teatre 2016 amb “Psicosi de les 4.48”, guardó entregat al Teatre Atlàntida de Vic. Maicas va fer el muntatge teatral a partir d’un text de la dramaturga britànica Sarah Keane. El jurat del certamen ha...\nfet a mataró, moisès maicas, monòleg, Psicosi 4.48, teatre, Cultura\nEl director teatral mataroní Moisès Maicas tanca aquest vespre la temporada del cicle Fet A Mataró amb el muntatge ‘Psicosi de les 4.48’. Un monòleg de la dramaturga britànica Sarah Kane que explora la part més oculta de la ment. Un text escrit en un moment en el que l’autora patia una profunda...


«Hauríem de, en tant que ciutadans, sentir compassió per un Lehman?» | NacióSantCugat\n«Hauríem de, en tant que ciutadans, sentir compassió per un Lehman?»\nLehman Trilogy no és només un retrat històric d'una organització que va modular a voluntat el curs de la història occidental recent; és un profund exercici d'investigació pel que fa al fet teatral\nper Pol Vouillamoz, Sant Cugat | 27 de gener de 2020 a les 09:34 |\nLehman Trilogy s'ha pogut veure aquest cap de setmana al Teatre Auditori de Sant Cugat. | Cedida\nCrec que les virtuts d'un espectacle no només es mesuren en clau de resolució escènica, de reivindicació sociopolítica o de resposta de la sala; considero que podem dir que un espectacle ha triomfat quan, a banda d'assolir plenament els tres ítems anteriors, aboca la crítica a una lluita aferrissada contra sí mateixa a fi d'escapar la reiteració, la repetició: quan se la força a no complir una funció merament testimonial.\nI aquest és el cas, sense cap mena de dubte, de Lehman Trilogy.\nEstrenat l'any 2013 al Théâtre du Rond-Point de París (i considerat el millor espectacle de la temporada de França), representat també al Piccolo Teatro di Milano o al Teatro del Canal de Madrid entre d'altres; vencedor del Premi Ercilla de Teatre 2018 al Millor Espectacle Teatral i del Premi Max 2019 al Millor Espai Escènic, Lehman Trilogy és un imperi que parla d'un imperi.\nHayum (Henry) Lehman, un jueu alemany, arriba l'any 1844 a Montgomery havent deixat enrere la seva Bavaria natal per a complir el somni americà. Obre en solitari un petit negoci de compraventa de cotó -H. Lehman-. Anys després, amb la col·laboració dels seus germans Emanuel i Mayer l'empresa s'acaba transformant en Lehman Brothers, un dels gegants financers de l'Amèrica capitalista.\nSergio Peris-Mencheta adapta i dirigeix un dels èxits de Stefano Massini que, combinant les tècniques del teatre musical, del cabaret i del burlesc, ens explica amb una fascinant eloqüència la història de la branca americana de la nissaga Lehman; des de la modèstia del taulell de comerciant d'en Henry fins a l'estrepitosa fallida del banc d'inversió que l'any 2008 causà una de les més greus crisis econòmiques de la història moderna. Més de 150 anys d'història i de 120 personatges que -amb un virtuosisme innegable i un profund domini de la tècnica escènica- la companyia Barco Pirata aconsegueix encarnar amb un elenc de només sis actors.\nLehman Trilogy no és només un retrat històric d'una organització que va modular a voluntat el curs de la història occidental recent; és un profund exercici d'investigació pel que fa al fet teatral. Una producció amb un pressupost considerable (cal dir-ho, clarament i irònica enfocat a explotar la seva rendibilitat comercial) ha sabut donar els recursos necessaris a la direcció a fi de no deixar cap detall desatès: tant pel que fa a l'espai, a la direcció musical, a l'attrezzo i la caracterització -Lehman Trilogy explora les polisèmies de l'escena per a que, d'una manera orgànica, s'economitzi al màxim el relat que comunica i tots els elements que hi participen.\nMalgrat les tres hores de representació, l'espectador segueix a la perfecció els girs d'una història profundament disseminada: el fet de mostrar la vessant més humana i els mecanismes psicològics que operen fins i tot les ments dels més potents -així com una constant referència a l'origen del negoci dels Lehman- fa que la companyia es guanyi l'atenció, el favor i l'empatia del públic des dels primers minuts.\nI és, potser, en aquest punt on el paper de la crítica aflora de nou. Deixant breument de banda la proesa tècnica que és Lehman Trilogy, crec que cal -des d'una posició potser no gaire simpàtica- qüestionar la legitimitat de l'elaboració de grans discursos i mecanismes teatrals que vinculin, com sembla fer aquest espectacle, la fallida d'una entitat financera de la magnitud de Lehman Brothers a la traició dels valors originals de la botigueta dels tres immigrants de Montgomery.\nEn certa manera, sembla que a nivell polític Lehman Trilogy destaqui més la conseqüència emocional de la bancarrota dins de la pròpia família que les desgràcies que la crisi ha provocat -desgràcies que, des del meu punt de vista, naixen d'una avarícia que apareix en escena. Sembla que Lehman Trilogy se’ns aparegui, a vegades, un Goliat que juga a fer de David.\nSigui com sigui -i vingui donada per la via activa o per la passiva-, la pregunta que Lehman Trilogy proposa a l'espectador és digna de reflexió: hauríem, en tant que ciutadans, de sentir compassió per un Lehman?\nCultura i mitjans, crítica teatral, teatre, Lehman Triology, Sant Cugat, Teatre-Auditori


Riberaonline.info - Priorat, Ribera d'Ebre i Terra Alta: Monstres de l’Ebre, lo so del sud\nMenut, Gebre, Bacon Radars i Alavedra són les quatre bandes que formen el cartell del concert Monstres de l'Ebre que tindrà lloc a la sala\nSidecar, el proper divendres 6 de setembre a partir de les 22h.\nPer primer cop, quatre bandes emergents amb components nascuts a la comarca de la Ribera d'Ebre es trobaran a la sala Sidecar per presentar els seus projectes musicals. Monstres de l'Ebre vol ser el punt de partida de promoció de l'escena de la Ribera d'Ebre d'on han sorgit músics destacats com Xarim Aresté o Marcel Bagés. El concert utilitza com a símbol la llegenda del Monstre de l'Ebre, un sirulo de tals\ndimensions que mai ha pogut pescar ningú.\nCarles Blanch, l'alter ego de Menut, Aleix Ferrús, cantant de Gebre, Roger Abella, veu a Bacon Radars i Genís Pena, guitarrista d'Alavedra,\nsón els músics ebrencs que podreu veure sobre l'escenari el divendres 6 de setembre.\nFinalista Concurs Sons de la Mediterrània 2018 i Premi Joventut del Concurs Sona9 2018. Menut és un projecte liderat per Carles Blanch,\ncantautor i guitarrista que explora les noves formes d'entendre i interpretar la música d'arrel de les Terres de l'Ebre. Les cançons del\nseu primer treball discogràfic "Terra d'argila" (Discmedi, 2019), elogien la vida senzilla i descriuen el paisatge de la seva infantesa.\nEl seu paisatge sonor està format per un instrument petit i emblemàtic de l'Ebre, el guitarró, guitarres processades, sintetitzadors i\nGebre és un grup de pop alternatiu format per l'Aleix Ferrús (Parlament), l'Adrià Gonzàlez (L'Ana és un Koala, Samitier i Valentí),\nen Dani Cervera (LKGT i Kimberly i Clark) i en Llorenç Coca (Mareta Bufona). Recentment han publicat "Marçà-Falset", un EP ple de melodies pop solejades i guitarres enèrgiques que els emparenten amb grups claus del rock independent dels anys 90 com Lemonheads, Teenage Fanclub o Matthew Sweet.\nBacon Radars es dediquen a treure fum dels seus amplificadors des de la Ciutat Comtal a través de guitarres que tallen el vent i una veu encesa per la distorsió. Bevent de bandes com The Kinks o Ty Segall, presenten un directe descarat i vertiginós capaç d'elevar la temperatura de les sales per les que passen. Després de la contundent irrupció provocada per un EP fresc, elèctric i sense escrúpols (Bacon Radars, Gener 2018) i un single amb dos temes incisius i directes (Shout It Out!, Juny 2018), no deixen parar la maquinària i tornen a la càrrega presentant un nou single (Space Suit, Juliol 2019) que farà tremolar a qualsevol.


Zidane, sancionat amb tres mesos de suspensió per entrenar el Reial Madrid Castilla sense títol\nZinedine Zidane, entrenador del Reial Madrid Castella de la Segona Divisió, ha estat sancionat amb tres mesos de suspensió per exercir aquesta feina sense el títol necessari. El Madrid té ara deu dies per presentar al·legacions al comitè\n27/10/2014 - 17.31 Actualitzat 08/05/2015 - 20.17\nZidane, tres mesos de suspensió. (Foto: Reuters)\nZinedine Zidane, entrenador del Reial Madrid Castella de la Segona Divisió, ha estat sancionat amb tres mesos de suspensió per exercir aquesta feina sense el títol necessari. El Madrid té ara deu dies per presentar al·legacions al comitè.\nEl jutge de Competició, Francisco Rubio, ha decidit castigar Zidane per no tenir el títol del nivell 3, el necessari per entrenar a Espanya. El segon de l'exfutbolista al filial blanc, Santiago Sánchez, ha estat sancionat amb el mateix temps de suspensió. En el seu cas, per cedir el seu títol al francès perquè pogués entrenar.\nZidane ocupava formalment el càrrec d'ajudant de Santiago Sánchez, però de fet exercia com a primer entrenador, i per això el Comitè d'Entrenadors de la Real Federació Espanyola de Futbol va denunciar el cas a Competició. El Madrid té deu dies per presentar al·legacions al Comitè d'Apel·lació, i evitar així una dura sanció de tres mesos per a Zidane. Si no aconsegueix evitar el càstig, el club haurà de buscar un nou equip tècnic per al seu segon equip mentre duri la suspensió. Al conèixer la sanció, el Madrid ha emès un comunicat confirmant que esgotarà totes les vies jurídiques per evitar el càstig.\nZidane ja té la llicència per dirigir equips a Primera\nZidane, a un pas de la sanció\nZidane, expedientat per entrenar sense títol


Avancen les obres dels habitatges públics\nVISITA ALS HPO DE MAGALUF I PRESENTACIÓ D'UNA NOVA PROMOCIÓ D'HABITATGES\nIntervenció Presidenta: ENLLAÇ\nIntervenció Batle: ENLLAÇ\nIntervenció Conseller: ENLLAÇ\nAvui s'ha presentat una nova promoció d'habitatges de protecció pública de l'Ibavi, mitjançant permuta, que es construiran a l'Avinguda de s'Olivera de Magaluf, i s'han visitat les obres dels 48 HPO que l'Ajuntament de Calvià i el Govern estan construint de forma conjunta, amb inversió municipal i autonòmica, al mateix indret. A l'acte han assistit la presidenta del Govern de les Illes Balears, Francina Armengol, i el batle de Calvià, Alfonso Rodríguez Badal, junt amb el conseller de Mobilitat i Habitatge, Josep Marí.\nEl batle de Calvià, Alfonso Rodríguez Badal, ha expressat la seva satisfacció perquè el Govern posi en marxa la licitació d'aquesta nova promoció a Calvià perquè les polítiques d'habitatge són absolutament estratègiques per l'equip de govern municipal. Una promoció que complementa els 48 habitatges que estan construint l'Ibavi i l'Ajuntament a Magaluf i els 99 hpo de Santa Ponça amb finançament municipal.\nLa presidenta del Govern ha destacat el compromís de l'equip de govern del municipi de Calvià entorn a una necessitat bàsica com és l'habitatge en condicions per a la ciutadania de Calvià, posant en valor, no només la col·laboració amb el Govern, sinó com a únic ajuntament de les Illes Balears que construeix habitatge públic amb pressupost propi de l'Ajuntament, per afrontar un dels reptes més importants com és la carestia de l'habitatge.\nPer la seva banda, el conseller Josep Marí ha explicat que els nous 36 habitatges que es construiran serà a través d'un sistema de permuta, en règim de compra-venda a preu taxat, com a nova fórmula de col·laboració público-privada. Aquests nous habitatges complementaran els 48 (24+24) que ja estan construint Govern i Ajuntament i que seran en règim de lloguer.\nA l'acte també han assistit la presidenta del Consell de Mallorca, Catalina Cladera, la tinenta de batle de Cohesió Social i responsable d'Habitatge de l'Ajuntament de Calvià, Nati Francés, el tinent de batle d'Urbanisme i regidor de la zona de Magaluf, Marc López, la tinanta de batle Marga Plomer, així com els directors generals d'Habitatge del Govern, Eduardo Robsy, i de l'Ajuntament, Eduard Vila.\nEnllaç a la informació del Govern: ENLLAÇ


Inici » Totes les notícies Formació\nEstigma i salut mental: reflexió de la situació actual i propostes de futur\nLa IV Jornada Salut Mental i Addiccions vol generar un espai per compartir experiències i perspectives de futur entre professionals de diversos àmbits.\nLa Fundació Pere Tarrés organitza del 30 de setembre al 8 d'octubre aquesta formació destinada a persones voluntàries.\nAquest setembre Femarec inicia diversos cursos 100% subvencionats de formació ocupacional per ajudar-te a trobar treball i cursos de formació continuada per actualitzar-te en el teu sector professional.\nTot allò que cal saber per treballar les drogodependències\nL'Escola de Voluntariat de l'Associació Benestar i Desenvolupament organitza una formació per facilitar tècniques i recursos a les entitats que treballen o volen iniciar-se en aquest àmbit.\nEines per a un periodisme més humà\nL'Institut de Drets Humans de Catalunya organitza del 4 de setembre al 15 d'octubre una formació online en comunicació amb enfocament de drets.\nIntroducció a l’anàlisi de dades i a l'avaluació econòmica de polítiques públiques\nLes formacions, organitzades per Ivàlua, estan adreçades a professionals de l’administració pública, del tercer sector i d’empreses de consultoria per al sector públic.\nNou programa de formació de la Fundació Marianao\nEl proper curs 2017-18 es duran a terme una sèrie de formacions amb la intenció de promoure la participació activa de les persones.\nInici de curs per a formar-se!\nIntroducció a les drogodependències i educació d'infants amb problemàtiques socials des del lleure, noves formacions per al setembre.\nIrene Cussó: “Els paràmetres basats només en la renda no són suficients per detectar situacions de pobresa”\nIrene Cussó, a través d'un estudi, ha establert els recursos mínims necessaris per assolir un nivell de vida acceptable. Ho ha fet a través de cistelles de béns i serveis, un indicador que a diversos països es fa servir per orientar les polítiques socials.\nEs crea el Pla Director de Formació en equitat de gènere de Catalunya\nInclou accions adreçades tant als diferents Departaments de la Generalitat com als ens locals i a les entitats col·laboradores.


Més Que Esports - Leo Margets, campiona del món de pòquer\nMés Que Esports - 19 de setembre de 2019\nEns visita Leo Margets, campiona del món de pòquer i procedent d'una família sempre vinculada al món del tennis. La Leo va practicar des de petita l'esport de la raqueta per tradició familiar, però aviat va descobrir que no era el seu esport. Ha fet maratons i ha practicat sempre l'activitat física però un dia el pòquer es va creuar al seu camí per casualitat i ara és una de les poques dones al món professional del pòquer de competició. Tot i que aquest joc no està considerat un esport, Leo Margets veu molt paral·lelismes entre la seva professió i un esportista d'elit i, de fet, utilitza l'esport en els seus entrenaments físics i mentals per preparar les competicions de pòquer.\nveure més sobre "Més Que Esports - Leo Margets, campiona del món de pòquer" veure menys sobre "Més Que Esports - Leo Margets, campiona del món de pòquer"\n> Més Que Esports - Leo Margets, campiona del món de pòquer


Miramelsmots: de novembre 2009\nA l’aigua, l’ofec, baliga-balaga, s’empolaina i surt de nit.\nViure és música\nPotser la nostra vida sigui un mal instrument, però és música, viure!\n"L'home s'estima el seu cognom encara que aquest sigui lleig o vulgar, o encara que porti la tara d'antigues orgies gramaticals. "\nMentida (Pere Calders)\n"Una mentida és gairebé sempre l'assaig general d'una veritat, i el pitjor és que de vegades s'inverteixen els termes, creant en el pensament vastes zones de ningú".\nPere Calders a "Ronda naval sota la boira".\nCapes, mantegoses i llardoses, de malentesos untaven la seva, jocosa i oliosa, vida.\nEls vidres, confosos i grans seguidors del sentit comú, creien que el baf que els entelava provenia de la bullida enèrgica dels macarrons. Els peus, descalços i tristos, fans aferrissats de la lògica amorosa, mormolaven que era l'halo de la presència, consistent i divertida, de l'enamorat de la mestressa.\nFeia temps que volien fer aquell simbòlic pas i, ara, eren davant de la botiga que els ho permetria.\nMiraven junts l’aparador, estrenyent-se, a consciència, les respectives mans.\nEls ulls els brillaven com si fossin dos nins a l’entrada del parc d’atraccions.\nHavien estalviat minses parts dels seus, miserables i injustos, sous i l’esforç semblava haver-los portat a prop del seu somni, del seu peculiar niu.\nEls dos, gràcies al llarg període d’estalvi obligat, havien pogut anar consensuant els gustos decoratius.\nElla es va quedar embadalida davant els complements de la cuina: terrisses amb essència de tradició, tasses virolades a joc amb la platada, làmpades que proporcionaven la il·luminació pertinent al seu enlluernador amor, paper d’empaperar que encomanava un ambient naïf a tots els espais, tovalloles de bany amb un tacte suau com les intencions d’aquella jovenalla, quadres que vestien les parets de l’experiència vivencial que encara no podien acumular, etc.\nEll, tot i ser un noi que esquivava qualsevol estereotip, sentia, inexplicablement, una emoció primària que el duia a concentrar la seva atenció en el sofà de tres places.\nAmb els seus divuit anys, i trencant amb el ritme que imposava la generació a la qual pertanyien, van decidir, alhora, pressionar el pom que els separava de l’interior de la seva tenda predilecta.\nDit i fet, van triar el que feia tant de temps que desitjaven i van donar la paga i senyal.\nEn el rebut ho especificava clarament:\nCasa de les Nines\nC. Balmes,222 Barcelona\nPagament a compte: 60 €\nAra només els quedava decidir a quina paret penjarien la seva adorable i anhelada caseta.\nBolígraf entremig dels teus dits\nQui ens havia de dir que, amb el bolígraf, que t'havien regalat a la fruiteria de la cantonada, dibuixaries, amb la precisió i meticulositat d'un cartògraf, el mapa del nostre particular i tridimensional amor.\nI jo, que d'entrada patia per la tinta, normalment escassa, d'aquesta popular andròmina.\nI tu, que duies a la butxaca 10 bolígrafs per garantir, amb un joc de mans dissimulat propi d'un bon il·lusionista, que la tinta donaria per molt.


CF- UINIVERSOS PARAL·LELS\nEl boca-orella és un mitjà de propagació molt fiable; almenys així ho entenc jo. Quan un producte t'arriba a les orelles des de camins diferents, ben valorat per persones a qui respectes l'opinió i sense pressió ni grans campanyes publicitàries et sents com un cercador de tresors que ha trobat una x però que no s'atreveix a cavar, no fos cas que les suposades meravelles que t'esperen al fons del forat no siguin del teu grat.\nChallenger és també un tresor per descobrir i una obra de difícil valoració, no per que tingui dubtes de la seva innegable qualitat, sinó perquè no voldria caure en tòpics facilots a l'hora de parlar d'ella. Podria començar teoritzant en plan intel·lectual i afirmant amb rotunditat que es tracta d'una novel·la que cal paladejar i assaborir amb tranquil·litat, com un bon vi negre; o podria crear més metàfores ara amb la cervesa tot dient que Challenger és un glop fresc de la millor cervesa casolana. Amarga perquè cal llegir-la amb atenció però refrescant perquè s'allunya totalment dels estereotips a que estem acostumats. Oh sí! I si m'animo podria posar-me a parlar de mil aspectes que m'han sorprès i del seu estil proper i de com combina la realitat amb la fantasia i de...\nPerò quasi que no m'atreveixo a fer tot això per por que el lector passi per alt un tret més important. I és que Challenger és abans que tot això, abans que un complexe cúmul d'històries personals entrellaçades, abans que una hipnòtica manera de parlar de la vida de desenes de personatges, és literatura. Bona literatura.\nSí senyors. Estic content perquè les dues darreres compres que he fet de llibres han estat un èxit lluminós; no sols per que m'han entretingut o m'han fet reflexionar sinó perquè han estat a un nivell literari extraordinari. Parlo de Pronto será de noche de Jesús Cañadas i òbviament d'aquesta Challenger de Guillem López, la novel·la que estic intentant ressenyar. I el fet, és que aquesta encomiable compra ha estat gràcies al boca-orella que comentava al principi.\nCentrem-nos però en la novel·la. L'autor ha escrit una obra singular amb un ventall immens de personatges; setanta-tres per ser exactes. Aquests són els segons que va trigar el transbordador espacial Challenger a esclatar a sobre el cel blau de Cap Canyaveral al gener de 1986, deixant astorades a milers de persones, milions de fet, doncs la televisió va mostrar les imatges en temps real. Guillem López ha dedicat un capítol a cada segon del tràgic succés. Cada un d'ells és una història breu però completíssima de la vida d'una persona de la ciutat de Miami o de les rodalies. Un extracte de les seves vivències en aquells instants en que va desintegrar-se la nau doncs la majoria dels relats ocorren durant l'hora – abans o després- de l'explosió.\nI què trobem en les històries que ens presenta López? De tot i molt, però sense una concreció, sense una definició o un objectiu. Són com deia són extractes, breus períodes, sovint només de minuts, sobre personatges anònims però també sobre objectes inertes – sí, coses com una bala o un encenedor- o sobre animals com un gos... o extraterrestres, espies russos, bergants, mafiosos, iaios, taxistes, metges, escriptors de ciència-ficció, operaris de televisors, caçadors de monstres a les clavegueres o fins i tot científics bojos. Sí, un mosaic, un calidoscopi, un enorme kraken (si em permeteu) no de vuit potes, sinó de setanta-tres on el cap seria Miami i els tentacles tots els personatges que s'uneixen, s'entortolliguen i es creuen durant tota la novel·la.\nEl millor de tot però és que Guillem López s'ha destapat com un perfecte seguidor de les habilitats de Frederic Brown: Té la dificilíssima capacitat de presentar-nos els seus personatges amb quatre pinzellades o frases i que aquests els retinguem a la memòria, que creguem saber-ho tot de les seves vides. És increïble com ens sembla conèixer a cada personatge quan només el llegim durant 3 o 4 pàgines. Matrícula per López en aquest aspecte.\nI de que tracten les històries? És evident que cada personatge arrossega una vida darrera i no, no és que al moment de l'explosió del Challenger tots estiguessin duent a terme fets especialment importants. Però sí que es revelador com des del fet més extraordinari o inversemblant– com la mort d'un extraterrestre a punt de començar a una invasió per exemple- fins al fet més natural o ínfim –com la melangia que pot arrossegar un ancià pensant en la seva estimada- estiguin representats en el mateix volum. Setanta-tres breus narracions sobre política, sobre ciència-ficció, sobre màgia, sobre passions amoroses, suïcidis o simplement converses entre éssers que vulguin o no convivien sota el sol subtropical de Florida al gener de 1986. I tot això narrat en estricte present, un altre punt a favor de López, atorgant una sensació d'immediatesa i simultaneïtat.\nAl començament creia que cada capítol, cada personatge presentat aniria poc a poc encaminant-se a mostrar-nos una història única, en una mena de convergència suau. I naturalment no és així, o sí, segons com es miri perquè hi ha moltes històries unides i totes ocorren al mateix temps tot i que no sabem del cert si s'ubiquen al nostre món. Desenes d'històries quotidianes però també inversemblants que teixeixen una xarxa que uneix els propis mons interiors i únics de cadascú amb els dels seu voltant on hi conflueixen atrets pel destí o per la casualitat. Tot plegat en un escenari com és la ciutat de Miami on s'obren -literalment- portes a altres universos paral·lels. El lector haurà de decidir fins a quin punt aquestes constants picades d'ullet de López als universos paral·lels són part intrínseca de l'obra o un ham que ha llançat per fer-nos picar i ballar sota la seva batuta. El darrer capítol pot resultar tan revelador com confús, segons com es llegeixi... però serà sempre un epíleg per una gran obra repleta de fantasia i ciència-ficció, però sobretot d'alta literatura.\nChapeau, Sr López.\nEloi Puig, 09/04/2016


Biblioteca Manuel de Pedrolo: Novetats d'adults del mes de setembre\nNovetats d'adults del mes de setembre\nJa podeu trobar a la Biblioteca Manuel de Pedrolo, les novetats d’adults del mes de setembre.\nParaíso de Liza Marklund N Mar\nUn huracà escombra el sud de Suècia sembrant el caos al seu pas. Dos homes jeuen morts al port d'Estocolm, amb dos trets a boca de canó al cap. Una noia tracta de salvar la seva vida. Troba refugi a “Paraíso”, una fundació dedicada a les persones les vides del es quals estan en perill. Annika Bengtzon, redactora d'un diari, està tractant de reconstruir la seva vida després de la violenta mort del seu promès. Cobrir la història de “Paraíso” és l'oportunitat que necessita per tornar a encaminar la seva vida personal i professional.\nLa ciutat vertical de Bea Cabezas N Cab\nLa periodista Bea Cabezas amb aquesta novel•la va guanyar la 17a edició del premi Carlemany de novel•la en català.\nAmbientada a Nova York al 1929. En Daniel, un jove arquitecte que treballa a la construcció de l'Empire State, rep una nota del seu pare. Fa divuit anys que no en sap res, però no arribarà a temps de tornar-lo a veure amb vida. Serà gràcies a aquest document que descobrirà la història del seu pare, en Joan Casas, un nen que va emigrar de Barcelona a la Nova York de 1880 i es va anar guanyant el seu lloc als perillosos carrers del Lower East Side de Manhattan.\nJune Vagsto: viaje a los reinos del norte de Beatriz Lerma JN Ler\nGrans canvis s'apropen en els cinc regnes del Nord. El cruel comte Thérador i la seva temible Companyia de la Fletxa Negra amenacen amb iniciar una cruel guerra que podria destruir els altres quatre regnes. L'única esperança és, potser, una antiga llegenda que només alguns coneixen.\nTambé la vida d’Enuí, una jove camperola, trontolla el matí del seu quinzè aniversari, quan un tràgic succés i una enigmàtica visita la impulsen a una missió plena de perills.\nCórrer o morir de Kilian Jornet 796.52 Jor\nKilian Jornet és l’actual campió mun¬dial de skyrunning, una de les proves físiques més dures del planeta. Ha pujat i ha baixat el Kilimanjaro més ràpidament que cap altra per¬sona al món. Ha fulminat tots els rècords mun¬dials en cada repte que s’ha proposat: l’Ultra Trail del Mont Blanc, la Transpirenaica, la volta al llac Tahoe…\nTwitter de Tim O’Reilly 681.3 (Int) ORe\nQuè és Twitter? Per què és tan popular? I com han de ser els seus missatges de 140 caràcters per tal que serveixin per potenciar un negoci? Aquest llibre respon a aquestes i a moltes altres preguntes. Twitter conté exemples que poden ser de gran ajuda, consells sòlids i explicacions senzilles que ens permetran converir-nos en tots uns experts en Twitter. Aquest llibre ens ajudarà a comprendre les formes en què Twitter pot ser útil i addictiu així com diferent de qualsevol altre servei de comunicacions i com pot explotar aquest poder.\nEl cine negro de Víctor Arribas 778.5 Arr\nEl cinema negre. Un moviment, un estil, un gènere ... Ni tan sols els més profunds especialistes es posen d'acord sobre el terme i les seves derivades, sobre els seus orígens i els seus límits cronològics. Però si hi ha alguna cosa en què coincideixen és en l'univers i l'atmosfera coincidents que van captar els grans mestres darrera de la càmera: Fritz Lang, Raoul Walsh, Howard Hawks, Michael Curtiz, Orson Welles o Henry Hathaway.\nUn gènere genuïnament nord-americà que ha tingut ressò a Europa i Àsia però que es va desenvolupar en la seva època clàssica a Hollywood durant les dècades dels 40 i 50.\nChernòbil – La Zona de Natacha Bustos i Francisco Sánchez\n“Chernòbil - La zona” és una novel•la gràfica on els seus autors ens conviden a una reflexió del que suposa a dia d’avui l’ombra d’aquell desastre. Els personatges podrien ser ficticis, o potser no. La realitat, diuen, supera la ficció i es centra en una de tantes famílies que van voler fugir deixant tot enrere, convençudes que la tornada no es dilataria més enllà d’uns dies. El cas és que les circumstàncies no aconsellen el retorn, i tot el que havia estat el seu context vital desapareix i l’enemic en forma d’amenaça s’instal•la perquè no s’hi puguin acostar mai més.\nLos Garriris de Javier Mariscal\nHi va haver una època, molt abans de convertir-se en el pare de la mascota olímpica Cobi, en la qual Javier Mariscal dibuixava historietes per a publicacions com El Rollo Enmascarado o El Víbora. Aquí van créixer i van madurar Los Garriris, les aventures dels quals arriben ara, reunides en una antologia publicada per Sins Entido. Els protagonistes de la trama, Fermín, Piquer i Julián, són tres ratolins que viuen sense cap preocupació. Reivindiquen l'hedonisme com a forma de vida, i el seu únic objectiu és gaudir d'un bon dia de platja o d'una nit molt llarga a la discoteca de moda.\nPa negre:banda sonora original de José Manuel Pagán CD 520PA N\nPer a la banda sonora del film Pa Negre, el compositor gelidenc, premiat amb un Gaudí, ha recorregut a instruments de musicoteràpia, des de tambors xamànics a bols tibetans, que han donat un so molt original que li permet aprofundir en els sentiments més profunds dels personatges.\nLamparetes d’Antònia Font CD 2.ANT\nLamparetes conté catorze cançons amb ritmes ben variats, des de mitjos tempos com els d’ Es far de Ses Salines fins a altres més alegres (Sospitosos), i per descomptat lletres de tornades i cors molt divertits, com ja és característic en el seu pop galàctic.


Vedruna: “Hem viscut la pandèmia com una família més” - URC\nVedruna: “Hem viscut la pandèmia…\n(Catalunya Religió · 02/02/21)\nSanadores, educadores i alliberadores, el carisma vedruna reforçat en plena pandèmia. “Des del principi de la pandèmia, vam ser conscients que formàvem part del grup definit ‘d’alt risc’. Això ens va fer ser conscients de la nostra debilitat física i cognitiva”. Així ho explica la germana Narcisa Fillol la sensació de la seva comunitat vedruna de Tarragona, quan es va saber de l’arribada de la Covid a Catalunya. Igual que a totes les llars, la notícia va arribar amb por i respecte. Una incertesa compartida per a tothom, avis, pares, mares, fills, companys de pis, germans… i en aquest cas, germanes.\n“Quan hi va haver el primer contagi a la comunitat, es van posar en crisi moltes de les nostres seguretats”. En plenes festes de Nadal, la Covid va arribar a la comunitat, i Narcisa va ser la primera. Explica que amb els primers símptomes va fer-se la PCR i, en efecte, va donar positiu. La situació els va exigir més mesures i més restriccions. “Ja ens havíem acostumat a ser molt estrictes en els mitjans prescrits des del principi, però ara l’exigència era més gran”, explica la germana. “Ens experimentem pobres i febles, aguditzant-se el sentit del límit i la restricció de la llibertat”.\nLa llibertat que tant caracteritza les vedruna es va veure restringida per la nova situació, que les va confinar encara més, recloent-les a cada una a la seva habitació i extremant les mesures. En tres setmanes els positius es van anar estenent. “Vam veure l’expansió ràpida d’aquest virus que no respecta res –lamenta Narcisa–. La preocupació s’anava apoderant de nosaltres”.\nDe les 35 germanes, 32 van donar positiu. “Cinc asimptomàtiques, sense cap tipus de malestar i setze amb diferents símptomes”. Segons explica Narcisa, “a les cinc més autònomes, Sanitat els va proporcionar el confinament a un hotel-salut, a fi de facilitar millor els confinaments a casa. Onze de les germanes, en estat més greu van ser internades per necessitat d’oxigen”, relata. D’aquestes, una ja ha tornat, cinc es troben encara ingressades. “Les cinc més grans i afectades d’altres malalties no ho van superar i van passar a la casa del Pare”, explica Narcisa.\n“Sento que no estigueu totes bé. Jo, per ara, vaig tirant. No tinc molt bona salut, però podia estar pitjor. Per tot hem de donar gràcies a Déu; ja que així ho vol, compliu en tot, per tot i del tot la seva santa voluntat…”\nEtiquetes: COVID-19Emília FonollJoaquima VedrunaMari Carmen GómezMaria Teresa MartíNarcisa Fillolvedruna\nPreviousPrevious post:Rosa Masferrer: “Quin desig tinc per la vida consagrada en aquest any 2021?”NextNext post:Debat: ‘Consagrad@s: la vida religiosa en tiempos del coronavirus’


Obert el termini de presentació de propostes a la Fira de Titelles de Lleida 2015 - ttp\nDes del Centre de Titelles de Lleida, ens han fet arribar la convocatòria de la 26a edició de la Fira de Teatre de Titelles de Lleida, que tindrà lloc els dies 1, 2 i 3 maig de 2015.\nPel que fa a la selecció de les propostes la Fira seguirà atenent als mateixos criteris de qualitat artística, d’innovació, d’actualitat de l’espectacle i de capacitat de programació dins el marc de la Fira.\nLes companyies rebran un total de 600 € + IVA per a una o dues representacions, segons les conveniències del programa. L’allotjament en habitacions compartides i el dinar aniran a càrrec de la Fira.\nINSCRIPCIONS – FINS EL 24 D’OCTUBRE DE 2014\nAl Centre de Titelles de Lleida (Pl. Hort Sta. Teresa, 1. 25002 Lleida) tot el material etiquetat amb el nom de la companyia i títol de l’espectacle.\n1 DVD de l’espectacle – No es retornarà, passarà a formar part del fons de documentació del Centre de Titelles – Biblioteca Pública de Lleida, amb caràcter de consulta però no de préstec. És important enviar el DVD, no acceptarem enllaços a vídeos, webs…\nFitxa inscripcio Fira -Catala\nTambé s’haurà d’enviar per correu electrònic a centre@titelleslleida.com.\nPRESENTACIÓ DEL MATERIAL: Tot el material que ens feu arribar, més la fitxa d’inscripció, dins d’un arxivador de plàstic.


La Generalitat no escapa del bo escombraries malgrat la seva millora financera | Economia | EL PAÍS Catalunya\nL'últim informe elaborat per Moody's, datat del passat 30 d'octubre, va situar la qualificació crediticia de la Generalitat en Ba3, en situació de bo escombraries. Un fet similar va fer quatre setmanes abans Fitch, en fixar-la en BB, el mateix grau especulatiu que el triat per BRS. Les tres agències que analitzen la qualitat del deute de la comunitat fa quatre anys que la consideren d'alt rendiment, malgrat els esforços de l'Executiu autonòmic de millorar les seves finances, que l'any passat li van portar a aconseguir els objectius de dèficit, despesa i deute. El conflicte polític està present en tots els informes de les agències.\nMoody's argumenta la seva qualificació per la “pobra situació fiscal, il·lustrada per nivells de deute persistentment alts i creixents” de la Generalitat, que s'aproparan als 80.000 milions d'euros a finals d'any (sobre un Pressupost d'uns 25.000 milions). L'agència, com les altres dues entitats, reconeix la millora de la Generalitat, però considera que aconseguir al final d'aquest exercici el 0,1% d'objectiu de dèficit “serà un desafiament”. I totes les entitats subratllen l'alta dependència que pateix la Generalitat dels crèdits de l'Estat (primer a través del Fons de Liquiditat Autonòmica —FLA— i des d'aquest any del Fons de Facilitat Financera —FFF—) per sostenir la liquiditat de l'autonomia.\nFitch considera que les ràtios de deute sobre PIB i d'estalvi brut en funció del deute són ara per a Catalunya bastant febles. Tots dos obstacles són difícils de revertir a curt termini, malgrat que la millora de l'economia eleva els ingressos.\n“Creiem que el grau d'inversió hauria de ser millor tenint en compte tant la millora del comportament de la Generalitat [en referència als objectius de dèficit, deute i despesa] com de la millora de l'economia”, sostenen des del Departament d'Economia i Hisenda de la Generalitat. Les mateixes fonts destaquen que l'alta dependència de recursos procedents de l'Administració central de l'Estat és un element que tenen en compte les agències.\nMoody's, en el seu informe, apunta que l'Administració autonòmica va rebre 9.300 milions d'euros l'any passat del FLA, la qual cosa limita la capacitat de buscar altres fórmules de finançament, que depenen de “l'autorització del Govern central”. L'estiu passat, el vicepresident econòmic, Pere Aragonès, va tornar a mostrar la seva voluntat de fer el 2020 una emissió de deute per finançar infraestructures i des del seu departament asseguren que possibles inversors han mostrat interès, malgrat els baixos ratings.\nL'enfrontament entre el Govern català i el central en els últims anys també pesa en la qualificació del deute català. La cita més clara la fa Fitch, l'informe del qual recorda que, donada la solvència que oferia l'Estat a través dels seus mecanismes de liquiditat a les comunitats, va decidir al febrer del 2013 que cap comunitat tingués una qualificació inferior a BBB, el primer graó que escapa a la definició de bo escombraries. No obstant això, al novembre del 2015 —mes en el qual es va aprovar la primera declaració independentista en el Parlament— va decidir deixar fora Catalunya d'aquesta situació a causa de “la falta de col·laboració entre els governs regional i central”. Aquesta excepcionalitat no s'ha corregit i aquesta vegada en el seu informe afirmaven que “les tensions poden esclatar una altra vegada”, després de la sentència del procés del Tribunal Suprem i les eleccions del proper diumenge.\n“DBRS no exclou la possibilitat d'una escalada del conflicte”, diu l'informe d'una altra agència, tancat abans de la sentència, encara que sosté que l'impacte “hauria de mantenir-se limitat”. Moody's, per la seva banda, assegura que continuarà supervisant la tensió política i l'impacte “després de les agressives manifestacions i protestes” que van seguir a la sentència.\nAquesta última agència mostra un gràfic sobre el volum de deute de totes les comunitats autònomes. Catalunya és la tercera amb major percentatge de crèdit sobre PIB, amb un 33,8% a 30 de juny de 2019. Només la superen Castella-la Manxa (35,3%) i la Comunitat Valenciana (42,4%). Ambdues, no obstant això, amb una qualificació crediticia millor que la catalana: Ba1, el primer graó considerat especulatiu. La Comunitat de Madrid se situa a Baa1, tres graus per damunt i fora de risc.\nL'economia creix un 1,8%, llastrada per la indústria\nL'economia catalana ha crescut un 1,8% interanual en el tercer trimestre d'aquest 2019, la qual cosa suposa una moderació de dues desenes, i un 0,4% intertrimestral, segons les dades de l'Idescat i el Departament d'Economia. La Generalitat va destacar que Catalunya creix per sobre de la zona euro i que el creixement de l'economia catalana registra “una pèrdua gradual de dinamisme”, afectat per la debilitat del comerç internacional i pels efectes que implica en termes de confiança econòmica i l'evolució del sector industrial. La moderació del creixement és “menys acusada” que l'observada el 2018, va assenyalar el Govern, i s'emmarca en un any que es perfila com el pitjor per a l'economia internacional des del 2009, tendència que ha indicat que també es produeix en el conjunt de la zona euro.\nEl sector de serveis va créixer un 2,8% interanual en el tercer trimestre de l'any. El departament va destacar l'augment de les activitats professionals i científiques i la fortalesa dels serveis de no mercat. La despesa turística va pujar un 4,3% anual fins al mes d'agost.\nLa construcció es va moderar en el tercer trimestre amb un creixement d'un 3,4% interanual, sent el sector amb augments superiors en comparació a la resta. La indústria, el sector més afectat pel context internacional, es va contreure un 0,7% interanual, i l'activitat primària va caure un 2,8%.


El Parlament balear, el menys transparent de l’Estat amb els doblers\nRÀNQUING DE TRANSPARÈNCIA\nENRIC BORRÀS Palma. Actualitzada el 01/04/2014 00:00\nEl Parlament balear suspèn en transparència i, sobretot, en tot allò que fa referència en com gestiona els doblers, tema en què és el més opac de l’Estat, segons un informe de l’ONG Transparència Internacional. La Cambra illenca és la tercera per la coa del rànquing de transparència estatal, amb una puntuació de 45 sobre 100. La mitjana estatal és de 64,1.\nEn concret, pel que fa al rànquing de transparència econòmica i financera, el Parlament balear té una puntuació d’11,1 sobre 100, molt per sota de la mitjana estatal, que és de 49,2. Catalunya i el País Valencià segueixen Balears en les pitjors posicions, amb un 14,3 i un 22,2, mentre que Cantàbria és la més ben situada, amb 100 punts.\nTransparència Internacional, en el rànquing de transparència econòmica, té en compte si es publiquen els crèdits extraordinaris de la Cambra o les modificacions que se’n facin; si hi ha una oficina pressupostària que publiqui i faci arribar als diputats la informació econòmica; si s’explica quan es triga, de mitjana, a pagar els proveïdors; si es difonen les auditories internes del Parlament; si es publiquen les despeses dels grups parlamentaris i de les dietes dels diputats; si es difonen les condicions laborals del personal; la protecció social o assegurança dels diputats; i si es fan públiques les principals compres i els proveïdors del Parlament en qüestió.\nLa Cambra illenca també queda en últim lloc, empatada amb la de Múrcia, en el rànquing de relacions amb els ciutadans i la societat, amb un 38,9 sobre 100. A més, se situa en el tretzè lloc -de dinou- en el rànquing d’informació sobre la Cambra, amb un 65,4; en el dissetè, empatat amb el de Castella i Lleó, amb un 44,4, en informació sobre l’activitat parlamentària; en el penúltim, empatat amb el de les Canàries, amb un 16,7, en la llista sobre transparència en contractacions i serveis; i en l’onzè, empatat amb el Congrés i la Cambra de Galícia, amb 50 punts, en els indicadors de la nova Llei de transparència.


3354301 rue piétonne\n\t<Transports > Mobilitat > Mobilitat sostenible> rue piétonne\ncarrer de vianants, n m\nes calle peatonal, n f\nfr rue piétonne, n f\nfr rue piétonnière, n f\nit strada pedonale, n f\nen pedestrian street, n\nVia pacificada destinada exclusivament al pas dels vianants.\nNota: 1. Sovint, en els carrers de vianants també es permet la circulació de bicicletes i, en determinades franges horàries, de vehicles de serveis.\nNota: 2. Criteris aplicats pel Consell Supervisor en l'aprovació dels termes via pacificada, carrer de convivència, carrer de zona 30 i carrer de vianants:\nS'aprova la denominació via pacificada, juntament amb els termes relacionats carrer de convivència, carrer de zona 30 i carrer de vianants, pels motius següents:\nPel que fa a via pacificada,\n·és una forma justificable des d'un punt de vista semàntic, ja que designa de manera genèrica una via que ha estat pacificada, és a dir, seguint el diccionari normatiu, que ha estat calmada o apaivagada, ja que s'hi ha fet disminuir l'agitació de la circulació del trànsit motoritzat en benefici de vianants i ciclistes;\n·es documenta àmpliament en textos especialitzats, textos administratius i mitjans de comunicació;\n·té l'aval dels especialistes, tot i que alguns s'hi mostren reticents perquè consideren que està massa connotada, per l'associació a un conflicte bèl·lic;\n·es documenten formes anàlogues en castellà i francès (en canvi, l'italià i l'anglès recorren a formes menys marcades semànticament).\nPel que fa al nom carrer de convivència,\n·és una forma transparent i justificada des del punt de vista semàntic, ja que indica metafòricament el dret de tots els mitjans de transport a utilitzar una mateixa calçada, amb un paper actiu i en unes condicions d'harmonia i respecte;\n·es documenta àmpliament en textos especialitzats, textos administratius i mitjans de comunicació, si bé amb un ús no sempre fixat, que de vegades el fa sinònim de carrer pacificat;\n·té l'aval dels especialistes, que consideren útil la distinció establerta entre via pacificada i carrer de convivència.\nPel que fa al nom carrer de zona 30,\n·és una forma transparent i justificada des del punt de vista semàntic, que fa referència a la velocitat màxima permesa en el conjunt de l'àrea a la qual pertany el carrer;\n·es documenten formes anàlogues en castellà, francès, italià i anglès.\nPel que fa al nom carrer de vianants,\n·és una forma transparent, que indica quin és l'únic mitjà de desplaçament permès;\n·es documenta àmpliament en tota mena de textos;\n·és una forma avalada pels especialistes;\n·es documenten formes anàlogues en castellà i francès, si bé la forma catalana se n'allunya formalment perquè no està construïda sobre l'arrel llatina pedi- sinó a partir d'un mot patrimonial.\nFinalment, es descarten les alternatives carrer residencial i carrer de prioritat invertida (en el lloc de carrer de convivència) pels motius següents:\nPel que fa a carrer residencial, té els inconvenients de no transmetre el matís d'harmonia i vitalitat que sí que tenen carrer de convivència i l'original anglès living street i de prestar-se a confusió, ja que pot fer pensar, erròniament, en un carrer només d'habitatges, sense comerços ni altres negocis establerts.\nPel que fa a carrer de prioritat invertida, tot i recollir adequadament que s'hi altera la prioritat habitual dels vehicles de motor, és una forma llarga i poc transparent, pròpia exclusivament d'un àmbit tècnic.\n3354301 rue piétonnière\n\t<Transports > Mobilitat > Mobilitat sostenible> rue piétonnière\n\t<Esports > Esports de pilota > Rugbi> rugby\nrugbi, n m\nen rugby football\nEsport d'equip practicat a l'aire lliure entre dos equips de quinze jugadors cadascun, consistent a fer assajos a la zona d'assaig de l'adversari portant la pilota amb les mans o el braç.\nNota: Entre les institucions i els practicants d'aquest esport hi ha la tradició de mantenir la grafia rugby, que és el nom de la localitat d'on és originari.\nNota: Els jugadors poden passar la pilota enrere o bé xutar-la endavant.\n\t<Física> rugosification\nrugosificació, n f\nes rugosificación, n f\nfr rugosification, n f\nen roughening, n\nProcés de formació de rugositat en una superfície, generalment en experimentar un moviment o un creixement.\nNota: El canvi experimentat per una superfície durant la rugosificació s'anomena transició rugosa.\nNota: Criteris aplicats pel Consell Supervisor en l'aprovació dels termes rugosificació, rugositat i transició rugosa:\nS'aprova el terme rugosificació, juntament amb els termes relacionats rugositat i transició rugosa, pels motius següents:\nPel que fa a rugosificació,\n·és una denominació formalment adequada i motivada semànticament; està creada sobre l'adjectiu rugós -osa ("Que presenta rugositats", segons el Diccionari descriptiu de la llengua catalana(1), i rugositat és, segons aquest mateix diccionari, una "Petita prominència que presenta la superfície d'una cosa, separada de les altres prominències per solcs fins") amb afegiment dels sufixos d'origen llatí -ific(ar), que significa 'convertir en', i -ció, que indica 'acció i efecte de';\n·si bé és una forma neològica, que no es documenta encara als diccionaris catalans, segueix el paral·lelisme formal i semàntic de substantius ja consolidats com ara densificació o solidificació;\n·en francès i castellà es documenten designacions anàlogues;\nQuant a rugositat,\n·és la forma utilitzada amb normalitat per a designar aquest concepte;\n·es documenta ja en fonts especialitzades i lexicogràfiques amb aquest sentit;\n·és una denominació formalment i semànticament adequada, anàloga a altres substantius com ara gestualitat o tonalitat, creats també sobre un nucli adjectiu (sobre gestual i tonal, respectivament, i rugositat, sobre rugós) amb el sufix -itat i amb el sentit de 'conjunt de';\nFinalment, pel que fa a transició rugosa,\n·és una forma descriptiva, que s'identifica sense dificultats amb el concepte, i és lingüísticament adequada;\n·és una denominació paral·lela a la de conceptes relacionats, com ara transició vítria o transició ferromagnètica;\nEs descarta el substantiu arrugament com a denominació del procés d'adquirir rugositat (finalment, rugosificació), perquè no és una forma del tot precisa: arrugament deriva del verb arrugar i remet, per tant, a l'acció de formar-se arrugues en una superfície, mentre que el concepte que es vol denominar en aquest cas no és la formació d'arrugues sinó de rugositat, és a dir, de petites irregularitats i desviacions.\n(1) Institut d'Estudis Catalans. Diccionari descriptiu de la llengua catalana [en línia]. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, .<http://dcc.iec.cat/ddlc/index.asp>\n\t<Física> rugosité\nrugositat, n f\nes rugosidad, n f\nes rugosidad superficial, n f\nfr rugosité, n f\nen roughness, n\nen surface roughness, n\nde Rauheit, n f\nConjunt d'irregularitats i desviacions de petita escala presents en una superfície respecte d'una forma llisa.\nNota: Criteris aplicats pel Consell Supervisor en l'aprovació dels termes rugosificació, juntament amb els termes relacionats rugositat i transició rugosa, pels motius següents:\n\t<Música> rumbia\nrúmbia, n f\nes rumbia, n f\nfr rumbia, n f\nen rumbia, n\nEstil musical de ball que combina elements de la rumba i la cúmbia.\nNota: 1. La denominació rúmbia és un acrònim de rumba i cúmbia.\n\t<Esports > Caça. Pesca. Tir > Tir > Tir amb arc> runner\ntornafletxes, n m, f\nAuxiliar de l'arquer que s'encarrega de retornar-li les fletxes un cop l'estirafletxes les ha retirades.\n\t<Construcció > Urbanisme> rurbain\nrururbà -ana, adj\nDit de l'àrea, l'espai, etc. que combina característiques pròpies del camp i característiques pròpies de la ciutat.\nrurbà -ana, adj\n\t<Construcció > Urbanisme> rurbanisation\nrururbanització, n f\nProcés d'urbanització, en una àrea rural o a la perifèria d'una ciutat o d'una aglomeració urbana, que combina característiques pròpies del camp i característiques pròpies de la ciutat.\n\t<Esports > Esports de pilota > Futbol americà> rush\nrush [en], n m\nAcció en què el jugador atacant en possessió de la pilota corre tan de pressa com pot en línia recta cap a la línia de gol de l'equip contrari, que acaba quan fa una passada, el plaquen o fa un touchdown.


JAUME COMELLAS, PREMI GORRA FRÍGIA 2017 | L'Acció\nJAUME COMELLAS, PREMI GORRA FRÍGIA 2017\nAquest any el Premi Gorra Frígia als valors republicans, entregat per Esquerra Republicana de Terrassa en el marc del Sopar de la República, ha recaigut en la figura de Jaume Comellas i Colldeforns. Un guardó per destacar tota una trajectòria professional fortament lligada a un compromís amb el periodisme de qualitat i la defensa de la cultura del País. Un premi, alhora, que permet reivindicar un cop més la figura d’un terrassenc que hauria de ser reconeguda i visibilitzada com a referent per a la nostra ciutat.\nEn primer terme dir que Jaume Comellas és un terrassenc de soca-rel. “Exiliat” des de fa una bona pila d’anys a Barcelona però terrassenc. Fill d’una família represaliada pel franquisme, va néixer a Terrassa l’any 1941 i, tot i que a casa seva es van poder esquivar les penalitats econòmiques de l’època, sempre hi va haver aquella consciència silenciosa de viure la condició de derrotats. Gràcies al fantàstic projecte Memoro, el banc de la memòria, es pot trobar a Internet el mateix Jaume Comellas parlant d’aquells anys (veure enllaç) i un diria escoltant-lo que el seu pare mai va passar pel sedàs de les imposicions del règim i que aquell caràcter en defensa d’unes llibertats perdudes es va transmetre als seus fills.\nAixí el Jaume Comellas tot i llicenciar-se inicialment com a Professor mercantil i dedicar-se al món de l’empresa, va decidir llançar-se al buit el 1979 i seguir una passió pel periodisme i la cultura que ha marcat la seva trajectòria des d’aleshores. La seva implicació en el món cultural de la nostra ciutat es pot trobar en l’EPIC Casino del Comerç, entitat de la qual va arribar ser breument president i on va apostar per la secció cultural. Així mateix, la ciutat sempre li haurà d’agrair ser un dels impulsors de la Revista Al Vent, un projecte on es van abocar molts esforços des de la transició fins entrats els anys 90 del segle passat per oferir un mitjà de comunicació de qualitat i amb bons continguts que, dissortadament, va acabar desapareixent.\nA l’àmbit nacional els seus mèrits a favor del periodisme i la cultura són indiscutibles. Part de la plantilla fundacional del diari Avui, l’aleshores director del diari, Jordi Maluquer, el va situar al capdavant de la secció de Cultura i espectacles del diari on es va convertir en el periodista musical especialitzat en música clàssica més important del país. D’aquí que li proposessin des del Palau de la Música recuperar la Revista Musical Catalana el 1984 perquè, com ha dit el mateix Jaume Comellas en més d’una ocasió “Era l’únic periodista especialitzat que hi havia en aquell moment i, per tant el millor”. Vaja, que no va tenir massa competència per fer-se càrrec del projecte. Tot i així, la seva tasca al capdavant de la revista ha permès que aquesta perduri i sigui un referent pels amants de la música.\nNo enumerarem aquí tots els mitjans amb els quals hi ha col·laborat però si destacar en darrer terme tots els anys dedicats a la docència com a professor de futures fornades de periodistes a la Facultat Pompeu Fabra. I també, per descomptat, la seva tasca com escriptor i assagista. Segurament molts el recordaran pel llibre “Victòria dels Àngel, memòries de viva veu” on va recollir les vivències de la gran soprano catalana. La seva primera publicació, però, va ser “Aquí hi ha gana” un llibre reivindicatiu amb pròleg de Manolo Vázquez Montalbán nascut d’una campanya per denunciar la pobresa i la marginació a la Barcelona preolímpica. Llibres distants, entre molts altres, però que mostren el compromís del guardonat d’avui per fer el que se suposa que tots els periodistes haurien de fer: retratar la realitat i recuperar sobre paper i tinta aquelles històries, aquells personatges, que mereixen ser recordats.\nEn una entrevista amb Catalunya Música arran dels 25 anys encapçalant la Revista Musical Catalana, Jaume Comellas es va descriure a si mateix com L’Últim Mohicà d’una forma d’entendre el periodisme cultural amb propòsit d’excel·lència. Un títol que li escau perfectament. Atorgar-li enguany el Premi Gorra Frígia és, en certa manera, seguir les petjades del que ell mateix ha fet en el seu vessant periodístic. Ens referim, ni més ni menys, que a reivindicar a un professional terrassenc, un Premi Nacional de Periodisme ni més ni menys, que cal que aquesta ciutat reconegui i tingui com a exemple per la seva creença ferma en la cultura i per una aposta clara en fer arribar aquesta cultura a tothom.\nTagged on: 14 Sopar de la República, cultura, Diari Avui, Jaume Comellas i Colldeforns, Músiica, Premi Gorra Frígia, Revista Al Vent, Revista Musical Catalana\nBy L'Acció.cat | 7 d'Abril de 2017 | Article, Opinió | 1 Comment |\n← Ple de març: Construir futur\nEsquerra Republicana a Terrassa premia Jaume Comellas amb el Gorra Frígia als valors republicans →\nOne thought on “JAUME COMELLAS, PREMI GORRA FRÍGIA 2017”\nEnric Solans 8 d'Abril de 2017 at 8:12\nEl recordo com un bon company i de caràcter afable i tranquil.


Tragamonedes Santa Perpètua de Mogoda - Millor servei tècnic per tragamonedas a Santa Perpètua de Mogoda - Recreatius Penedès\tSEO - Landing Tragamonedes - Máquinas recreativas y tragaperras. Mejor servicio técnico en máquinas recreativas para bares y locales - Recreatius Penedès\nMàquines tragamonedes Santa Perpètua de Mogoda\nLES TRAGAMONEDES A SANTA PERPÈTUA DE MOGODA AMB MÉS RENDIMENT ECONÒMIC\nLes nostres tragamonedes a Santa Perpètua de Mogoda formen part dels jocs més populars dels bars i poden ser molt divertides, però són increïblement rendibles per als bars per diverses raons, entre elles, el seu funcionament.\nRecreatius Penedès disposa dels últims models de tragamonedes amb premi que triomfen en els bars, cafeteries, cerveseries i locals d'oci a Santa Perpètua de Mogoda. Tenim sempre la millor oferta de màquines recreatives a Santa Perpètua de Mogoda per assegurar el màxim nivell de recaptació, així com la diversió i l'entreteniment als jugadors. L'èxit de la nostra empresa és poder oferir a hostalers i propietaris de bars i locals una gran selecció de les màquines tragamonedes amb premi més rendibles del mercat.\nEl nostre assessorament professional ajuda al client a realitzar una planificació prèvia del local, realitzar una selecció de les màquines que més s'ajusten al local i que majors beneficis poden aportar gràcies a la nostra àmplia experiència en el sector. Així doncs, analitzem detalladament les característiques i ubicació del bar o local, l'oferta de tragamonedes a Santa Perpètua de Mogoda i el target habitual de l'establiment.\nLes nostres tragamonedes a Santa Perpètua de Mogoda multipliquen els beneficis de negocis, restaurants, bars i locals de Barcelona i Tarragona. Des de Recreatius Penedès ens comprometem a analitzar i actualitzar constantment el progrés de les màquines per mantenir les recaptacions el més elevades possibles. Distribuïm màquines tragamonedes per entretenir a qualsevol públic i disposem d'una gran varietat de models i fabricants, sempre a l'última per atreure nous clients a bars i locals i aportar ingressos extra als propietaris optimitzant al màxim la rendibilitat dels seus establiments.\nLes tragamonedes a Santa Perpètua de Mogoda són un punt d'atracció i poden contribuir a millorar els beneficis d'un bar o local sense requerir cap esforç per part del propietari del negoci. Els tècnics de Recreatius Penedès són els qui s'ocupen del correcte funcionament de les tragamonedes, manteniment, així com de la millora constant de les màquines per posseir els models més actuals i de major èxit.


UE Olot: L’Olot, un Athletic de Bilbao a la catalana | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nL’Olot, un Athletic de Bilbao a la catalana\nEl club de la Garrotxa només té jugadors formats a Catalunya o als Països Catalans, a més de ser l'únic sense deutes econòmics\nOlot 10 JUN 2019 - 13:26\tCEST\nSimón, Reyes i Agustí, al camp de l'Olot. Toni Ferragut el pais\nFa tres anys es va desmuntar l'invent. L'equip no va guanyar ni un partit fora de casa i va ser el més golejat de la categoria després del cuer, la qual cosa va consumar un descens anunciat per a l’Olot a Tercera Divisió després de tres anys en el seu sostre esportiu, Segona B. “Aquest dia va renéixer la idea del compromís amb la ciutat, la comarca i Catalunya perquè vam perdre la nostra dimensió i compromís social”, explica el president de l’Olot, Juan Agustí; “i vam decidir que tots els jugadors de l'equip han d'haver estat formats esportivament a Catalunya o als Països Catalans com València i les Illes”. Un any després, l’Olot va tornar a Segona B i aquí continua cargolat, desè en la lliga passada. Però ja no ha tornat a perdre les arrels sinó que amb el pas del temps destaca per ser un club diferent i exemplar, atès que no té deutes econòmics i està compromès amb el futbol social i integrador.\nLa patent de competir exclusivament amb jugadors catalans va ser de Jordi Reyes, conseller de comunicació i màrqueting. “Molts dels que juguen aquí són amics de la infància i fer això a Segona B és molt complicat. Però entenem que ser d'aquí, el compromís amb el teu club i la teva terra et dona un plus enorme”, explica Reyes. “No mirem la procedència del jugador, sinó que volem que tingui un vincle amb el que és nostre i per això per signar amb nosaltres han d'haver-se format aquí. Volem ser un Athletic de Bilbao a la catalana”, emfatitza Agustí, que desvela que el club té un parell d'observadors en aquestes ubicacions, a més de controlar els catalans que competeixen a l'estranger, ja que fa un any es va fitxar Alan Baró, que estava a Austràlia. Una idea de sostenibilitat perquè tots els diners es quedin al territori i que qualla —en el primer equip són 19 jugadors catalans més un de valencià i un altre de les Balears— i fa pinya. Ho explica Héctor Simón, capità de l'equip que va jugar a l’Espanyol i al Girona, entre d’altres: “Som gent de la zona, que ens veiem fora del futbol i que hem convertit el vestidor en una família. És un orgull defensar aquesta samarreta perquè aquí som persones i després futbolistes”. El problema, no obstant això, rau en què no és senzill competir amb el que es té de casa sense una economia solvent.\nNo mirem la procedència, sinó que s'hagin format aquí\nEncara que el club no paga per utilitzar les instal·lacions de l'estadi municipal ni pels camps de Morrot, on juga el futbol base, no han estat poques les vegades que els ha tocat gratar-se la butxaca. Quatre per ser exactes. I aquí és on estreba la diferència amb qualsevol entitat perquè és l'únic consell d'administració que té el compromís que les accions no baixin un cèntim dels 25 euros que costa cadascuna; també l'únic club que va presentar els comptes amb fons positius sense haver estat mai a Segona.\n“Des que vaig arribar sempre m'han pagat puntualment, tant si l'equip va bé com si va malament. Això és de valorar”, remarca Simón. “I si hi ha un dèficit, o posem diners o donem una aportació per finançar el deute”, corrobora Agustí; “encara que ho fem de forma no proporcional perquè no tots tenen el mateix”. Així es va decidir després de la primera acció de 2004, quan el camp requeria gespa i l'obra costava 400.000 euros, encara que la subvenció per a la ciutat no passés de 90.000. “El club està endeutat amb nosaltres”, resol Agustí, tan orgullós pel seu model com queixós amb el de competició, ja que entén que no es pot lluitar davant dels greuges comparatius econòmics que es donen a la categoria.\nProtestes per escoltar\nAmb un pressupost d'un milió d'euros —“el Barça B va portar un jugador que li havia costat tres milions…”, intervé Reyes— i sense deutes, l’Olot reivindica igualtat. “Reclamem que es regulin els filials en llicències, jugadors i pressupost, que es reguli econòmicament Segona B i que els clubs siguin SL perquè es vegin els comptes i responsabilitats en el registri mercantil, que diferents clubs siguin propietat d'un mateix grup inversor i que s'expulsi els clubs amb deutes procedents d'impagaments a jugadors i Hisenda”, enumera Agustí; “a més a més que el percentatge de recursos que La Lliga aporta al futbol aficionat passi de l'1,5 al 10%, que és irrisori si es mira la resta de lligues estrangeres”. Però les denúncies —“hem demanat ajuda i suport a la federació catalana i espanyola…”, incideix el president— cauen en sac foradat.\nTenen dos equips formats amb nens en risc d'exclusió social\nUn mal de cap més per a l’Olot, que ja té prou feina amb equilibrar els comptes i mantenir els 25 equips que porten la seva samarreta. Equips que també expressen els valors del club, atès que formen cinc conjunts femenins, dos formats per nois amb risc d'exclusió social i quatre més integrats per persones amb discapacitats, que treballen conjuntament amb el Club Atletisme Garrotxa. “Vam arribar a un acord en el qual nosaltres assumim el cost econòmic i ells utilitzen les instal·lacions dirigits pels seus educadors-entrenadors”, relata Reyes, que emfatitza també diferents acords amb altres organitzacions com Càritas —publicitat a la samarreta—, Banc de Sang, Integra i TA Garrotxa. “Per a cada partit els donem 100 entrades”, revela el conseller; “i des de fa un mes, també venen uns nens autistes, que tenen reservada la seva zona al camp, a animar-nos”.\nValors que defineixen l’Olot que encara no han trobat ressò. “Ens agradaria tenir un conveni amb el Barça, el club més global i competitiu. Però encara que parlar ens costa poc, que ens responguin ja és més complicat. Si no, ho intentarem amb l’Athletic perquè creiem que les entitats amb estratègies complementàries poden tenir relacions estretes”, diu Agustí. No en va, l'equip basc és una de les seves fonts d'inspiració. Però a la catalana.


Fotografia :: Carnaval, 1980\nAquesta foto és dels primers carnavals que es va fer a la democràcia a Reus, estic jo amb la meva dona, llavors érem nòvios. I aquesta foto ens la va tirar el que és ara l’alcalde de Reus, ell me va ensenyar a revelar, ell encara estudiava història, estava treballant al banc i ens coneixíem del Centre de Lectura de Reus. La foto és a la plaça Mercadal. Ens ho vam passar molt bé, la corbata me la va fer la meva dona, un barret, el tratge que portava era el del casament del meu sogre que me’l va deixar, una armilla i tot lo que eren les flors i tota la parafernàlia. Son pare és una molt del bricolatge, és molt hàbil fent coses d’aquestes.\nTítol: Carnaval, 1980\nDescripció: Aquesta foto és dels primers carnavals que es va fer a la democràcia a Reus, estic jo amb la meva dona, llavors érem nòvios. I aquesta foto ens la va tirar el que és ara l’alcalde de Reus, ell me va ensenyar a revelar, ell encara estudiava història, estava treballant al banc i ens coneixíem del Centre de Lectura de Reus. La foto és a la plaça Mercadal. Ens ho vam passar molt bé, la corbata me la va fer la meva dona, un barret, el tratge que portava era el del casament del meu sogre que me’l va deixar, una armilla i tot lo que eren les flors i tota la parafernàlia. Son pare és una molt del bricolatge, és molt hàbil fent coses d’aquestes.\nNom del fitxer: Francisco_López013 copia.jpg\nEtiquetes: joventut, oci, disfresses i carnaval\nComentaris de Carnaval, 1980


S’integren les regidories de Turisme i Platges\nIniciInformacióS’integren les regidories de Turisme i Platges\nAquesta decisió pretén reforçar la promoció turística del patrimoni litoral dels nuclis marítims del Vendrell.\nAvui al matí, l’alcalde del Vendrell, Kenneth Martínez, ha signat la delegació de les competències de Turisme a la regidora Bárbara Peris. L’alcalde explica que “un cop finalitzada la temporada d’estiu de l’any 2020 i el disseny de la programació de la Capital de la Cultura Catalana, l’Ajuntament del Vendrell, en el context de la pandèmia de la Covid-19, vol potenciar el turisme segur i de salut que fa possible el ric patrimoni natural del municipi”.\nLa distinció de la capitalitat cultural catalana durant aquest any 2020 explicava la integració de Turisme i Cultura sota la direcció de la regidora Silvia Vaquero, en aquest cas, per reforçar l’interès turístic pel patrimoni material i immaterial del Vendrell. La pròpia Silvia Vaquero ha destacat que “potenciar la marca del Vendrell ha estat clau a l’hora de fer més atractiva la Capitalitat i això ha estat possible gràcies a la dinamització des de l’àrea de Turisme”.\nAra, les dificultats econòmiques provocades per la pandèmia, i d’acord amb l’objectiu de mandat de cohesionar el territori impulsant l’atractiu turístic i econòmic del Francàs, Coma-ruga i Sant Salvador, fan necessari dinamitzar el potencial del nostre litoral. La campanya de promoció d’aquest estiu ja ha incidit en els avantatges que dona l’amplitud de l’entorn natural del municipi per a un turisme segur i de salut.\nLa nova responsable de Turisme, Bárbara Peris, aportarà a la regidoria el seu coneixement professional de les necessitats de les empreses i, també, dels visitants i turistes. En paraules seves: “L’objectiu és combinar la visió empresarial amb la prestació de serveis i promoció turística de l’administració pública”.\nEn definitiva, l’estreta col·laboració entre Cultura, Turisme i Platges en la promoció del ric patrimoni natural, material i immaterial del municipi és clau per dinamitzar l’economia, enriquir l’oferta turística i fer front a les dificultats econòmiques provocades per la Covid-19.


Sanció de dos mesos al president del Vilafranca, Joan Soler\nRamon Filella Vilafranca del Penedès 05-11-2015 11:34 Lectures 2603\nSanti Triguero i Joan Soler. Ramon Filella\nLa Federació ha estat contundent i ha decidit sancionar amb dos mesos al president del F.C.Vilafranca, Joan Soler pel seu comportament al Nou Sardenya barceloní en el duel que va enfrontar el passat cap de setmana Europa i Vilafranca (1-2). El motiu formal de la sanció és el de “cometre actes notoris i públics que atempten la dignitat i el respecte esportiu”. Soler estava a la graderia oposada a la tribuna principal del Nou Sardenya presenciant el duel.\nLa dura sanció federativa farà que Joan Soler no pugui tornar a cap llotja fins a principis de l´any que ve. L´àrbitre del partit davant l´Europa, Carlos Calderiña Pavón, era el mateix que va pitar els quadribarrats a la Bòbila de Gavà, un enfrontament que va acabar amb una forta polèmica per un més que dubtós penal assenyalat contra el Vilafranca en el minut 94 i que va suposar l´empat definitiu (1-1). En aquella ocasió, Joan Soler ja va mostrar la seva indignació amb la feina del col.legiat.\nSoler va accedir a la presidència del Vilafranca l´estiu del 2013 i, des d´aleshores, ha aconseguit consolidar l´entitat a nivell institucional i, a nivell esportiu, ha convertit l´equip penedesenc en un dels equips revelació dels últims anys amb el cinquè lloc final aconseguit la passada temporada i el bon paper que està realitzant en l´actual lliga.