El petroli que regalima de les parets, un fenomen que s'estudia a les universitats - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl petroli que regalima de les parets, un fenomen que s'estudia a les universitats\nd. c. 13.09.2017 | 23:40\nÉs molt poc usual veure regalimar petroli de la roca. Per això la mina de Riutort no només crida l'atenció dels visitants sinó també dels científics. Tal com ja va informar aquest diari al seu moment, la Universitat de Barcelona hi ha trobat l'indret ideal per estudiar la biodegradació del petroli, una tasca dirigida pel professor de geoquímica Albert Permanyer. L'antiga explotació guardiolenca presenta unes condicions úniques per analitzar aquest fenomen, originat per un bacteri que podria ser utilitzat en casos de vessament del cru. La mina també rep la visita d'estudiants de geologia de la UB, de la Universitat de Montpeller i també de la de Manchester, segons han confirmat fonts del gestor de les visites a l'equipament, l'empresa Dinapat.\nL'explotació de l'oli mineral de Riutort es va iniciar el 1905 a cura de la societat Compañía Minera de Riutort, dels francesos JulesLeon Claviez i Grosselet i Philipp Petit Brice. Per això aquesta mina se la coneixia popularment com la mina dels francesos. Un any més tard van demanar una ampliació de les concessions. El petroli era per fabricar asfalt, betum i derivats per greixar màquines o bé calafatar vaixells com si fos pega, ja que era i és un hidrocarbur molt biodegradat, de baixa qualitat, tal com recullen les anàlisis. L'activitat va acabar poc després del 1911 perquè no era rendible. Amb tot, per la guerra civil, la Generalitat de Catalunya va voler tornar a explotar la mina. I es va tancar el 1938 exactament pel mateix motiu que el primer cop: la manca de rendiment. Hi van treballar una desena de persones.\nEl 2004 es va obrir al públic. La inversió de 60.000 euros va servir per poder visitar 230 metres de galeries d'un total de 340. La boca de la mina consta d'una galeria principal de 133 metres de longitud i de diverses galeries transversals de 73 i 67 metres.\nEvolució en xifres. Berguedà\nGuardiola tanca al públic la mina de petroli per despreniments de rocs. Berguedà


Com resoldre problemàtiques ètiques? :: Libelista\nCom resoldre problemàtiques ètiques?\nEl model H2PAC resol propostes clau a partir d'ACTIVITATS. Aquesta forma d'aprenentatge parteix d'un REPTE: l'activitat que hauràs de resoldre. Per això et facilitem un contingut teòric, EL CONEIXEMENT IMPRESCINDIBLE, que t'ajudarà a entendre els conceptes essencials per a poder afrontar el desafiament plantejat inicialment. A més del contingut teòric, el model també et facilita LES SOLUCIONS, una proposta de resolució del repte exposat. El repte d'aquesta obra són els problemes ètics que planteja els límits del secret professional en una situació d'abusos sexuals. L'obra recull els coneixements i les pautes necessàries per abordar qualsevol problemàtica ètica que es plantegi en l'àmbit de l'acció social, psicoeducativa i sociosanitària.\nRústica: 11.00 € EPUB: 5.99 €


A Andorra, al llarg del 2021 hi ha hagut un total de 29 atropellaments sense cap víctima mortal, 18 dels quals van ser en passos de vianants - Poble Andorrà\nA Andorra, al llarg del 2021 hi ha hagut un total de 29 atropellaments sense cap víctima mortal, 18 dels quals van ser en passos de vianants\nDes de l’Automòbil Club d’Andorra (ACA) asseguren que en els informes Imaca han detectat que el col·lectiu més jove no és el més accidentat ni tampoc el que rep més sancions. De fet, el secretari general de l’ACA, Toti Sasplugas, ha emfasitzat que està havent-hi una millora generacional en els conductors i que “la generació més jove ha adquirit hàbits de conducció més segurs”. En aquest sentit, ha volgut destacar que el jovent ja es forma a l’escola amb el programa de seguretat viària que organitzen els comuns. Per contra, la franja de població que actualment té entre 40 i 50 anys són els qui han après a conduir amb una certa relaxació i “costa canviar aquests hàbits”, ha manifestat, afegint que el col·lectiu més accidentat i el que rep més sancions al Principat són els que tenen entre 30 i 50 anys.\nTot i aquesta major consciència que s’observa a Andorra en els joves, l’Organització Mundial de la Salut mostra en un estudi que la principal causa de mort entre els joves de 15 a 29 anys són els accidents de trànsit. Així, en el marc del Dia Mundial en record a les víctimes d’accidents de trànsit que és aquest diumenge 21 de novembre, cal recordar, que segons els informes Imaca, en els darrers dos anys, el 2020 i el 2019, hi ha hagut dos accidents amb víctimes mortals per any. Un canvi respecte dels 5 i 4 que hi va haver el 2018 i 2017 respectivament.\nSasplugas ha reiterat que és difícil extrapolar les dades d’Europa a la casuística andorrana per la població activa que hi ha, la xarxa viària o l’estat del parc automobilístic, “que a Andorra és molt modern”. Així mateix, i per tal d’anar reduint el nombre d’accidents, des de l’ACA van impulsar la campanya de seguretat viària ‘Missió Zero Accidents’. “Entenem que les campanyes incideixen directament en el comportament dels conductors”, ha manifestat Sasplugas, remarcant que com més gran sigui la campanya i com més recursos s’hi dediquin, es pot arribar a sensibilitzar a més gent.\nEn el marc d’aquest dia mundial, des de les Nacions Unides ressalten que més de la meitat de les morts mundials per accidents de trànsit corresponen a vianants, ciclistes i motociclistes. De fet, a Andorra, al llarg del 2021 hi ha hagut un total de 29 atropellaments sense cap víctima mortal, 18 dels quals van ser en passos de vianants. Per aquest motiu, des de l’ACA van decidir que la tercera i darrera campanya de seguretat viària se centrés en la conscienciació de la ciutadania per reduir els atropellaments.\nLa 'festa' li costarà més de 100.000 euros: un conductor molt begut (2,16) perd el control i s'estimba contra una exposició de vehicles


Biblioteca Municipal Ramon Bosch de Noya: Tertúlia i ruta literària sobre "Descalça" la novel·la de Jordi Romeu al club de lectura Celler de Lletres\nTertúlia i ruta literària sobre "Descalça" la novel·la de Jordi Romeu al club de lectura Celler de Lletres\nEl club de lectura al voltant de la novel·la Descalça, de Jordi Romeu Carol, l’estàvem esperant perquè duia el complement d’una ruta literària pels indrets on es desenvolupa l’obra. El divendres ens vam reunir, a la biblioteca, per comentar la lectura, i el diumenge vam poder gaudir d’una interessant i enriquidora passejada, amb la companyia de l’autor, que ens va oferir tot d’explicacions i matisos sobre aquell paisatge, els costums rurals de l’època en què està ambientada la història, i diversos aspectes que anaven sorgint al llarg de la caminada.\nQuant a la tertúlia sobre Descalça, val a dir que va resultar força gratificant perquè la valoració que se’n va fer, en termes generals, va ser clarament positiva. A les clubaires els va agradar la senzillesa d’una narració que, malgrat això, exposava tot un seguit de vivències dures, i sempre, com es va comentar en un moment donat, amb la felicitat fixada en les petites coses, aquelles que ens omplen i que ens aferren a la vida.\nPer començar cal remarcar que es va considerar molt ben portat el ritme, amb aquests capítols breus que oscil·len entre el present i el passat, simultaniejant-se metòdicament: present, passat, present, passat... Dit així pot semblar tediós, ans tot el contrari: el pas d’unes vivències del present cap al record del passat col·labora a mantenir el bon ritme esmentat abans, i a matisar els motius de tot el que té lloc en el present. A més, tal com es va comentar, es tracta d’una història propera i tendra malgrat la duresa de les vides descrites.\nPotser un aspecte que algunes clubaires van trobar a faltar, sense que això minvés l’interès per la lectura, va ser la poca definició d’alguns personatges. Tot i que, també cal dir-ho, la història que se’ns narra no precisa de grans descripcions psicològiques i es fa entenedora i atraient. I encara fent referència a aquesta qüestió de la definició dels personatges, el que també es va comentar és que, possiblement, aquesta sensació també es deu al fet que ens agradaria saber més d’alguns d’ells perquè ens desperten curiositat, com seria el cas, per exemple, de Vicent.\nVam dedicar una bona estona de la trobada a parlar de la protagonista, la Cinta, aquesta dona que s’instal·la al mas de tota la vida per començar de nou amb la seva vida. Algunes clubaires van considerar que ens trobem davant d’una dona forta, valenta; per contra, d’altres van opinar que potser només són les circumstàncies, el que l’empenyen a fer aquest pas d’instal·lar-se al mas, i que si no hagués estat pel gest desinteressat dels amos, ella hauria suportat una situació familiar desesperant. Aquest debat va ser molt interessant, i ens va demostrar, una vegada més, que cada llibre pren una vida diferent en mans de cada lector. Apassionant.\nSigui com sigui, el que sí vam acordar és que la decisió que pren Cinta, més enllà de la valentia personal, el que sí ens mostra és un acte trencador per a l’època, i només per això la protagonista ja mereix un reconeixement empàtic. I, per l’altra banda, a l’hora de plantejar-nos si es tracta d’una novel·la de personatge o coral, vam considerar que el que preval, com a nucli important, són la Cinta i el mas. Aquests dos són els grans personatges de la novel·la.\nTambé el final de la novel·la va ocupar una part de la sessió, i el vam valorar positivament; un desenllaç que recull els diversos temes apareguts al llarg de la lectura i que ens regala un bri d’esperança.\nI al costat de tots aquests aspectes que he estat remarcant, i de molts altres que no podríem encabir en aquest breu resum, el que també es va assenyalar va ser l’ús d’un lèxic genuí, precís, que recupera la parla del món rural, els noms de les feines del camp, de les eines i màquines. Un treball, per part de l’autor, que cal lloar.\nCom he dit a l’inici, després d’aquesta interessant tertúlia de divendres, el diumenge vam poder participar en una ruta literària pels escenaris de Descalça, acompanyats de Jordi Romeu Carol. Tot plegat, ben recomanable.\nEscriptor català (Sant Pere de Riudebitlles, 1978), és llicenciat en Ciències de l’Activitat Física i l’Esport a l’INEFC Barcelona, i en Publicitat i Relacions Públiques a la Universitat Oberta de Catalunya. En l’àmbit literari es va formar a l’Escola d’Escriptura de l’Ateneu Barcelonès.\nLa seva primera obra publicada, Petonets pels puestus o a la recerca de l’amor sincer, va ser guardonada amb el “XXII Premi de narrativa Vila de l’Ametlla de Mar”. La història esdevé una sàtira de la visió masculina del món de la parella i dels sentiments, contada en primera persona i amb l’aire distret i innocent del seu protagonista. I a partir d’aquesta posada en escena la seva trajectòria pren un bon ritme de publicacions. El 2015 publica la segona novel·la, Descalça, títol que comentarem en el nostre club de lectura. Un parell d’anys més tard, el 2017, guanya “Premi Sant Carles Borromeu de contes i narracions” amb el recull de contes Honor de poble poble, obra que, tal com s’indica a la coberta del llibre, és un conjunt de narracions sobre “aquesta part de la vida d'un poble que no surt ni sortirà mai en els llibres d'història”. El 2018 torna al gènere novel·lístic amb la publicació de El gran salt d’en Clarinet, una novel·la divertida, entretinguda, imprevisible i a estones delirant; i just un any més tard, el 2019, publica, juntament amb l’escriptor Jaume Font i Esbert, la novel·la històrica Terra de marca que, situada l’any 947 dC, ens parla de la visita del prior Ponç a les terres sempre perilloses de la marca penedesenca per trobar un indret on edificar un nou priorat benedictí.\nA més d’aquesta trajectòria literària al voltant de la seva producció Jordi Romeu és el coordinador del Projecte Riudelletres, que organitza una trobada anual entre professionals de l’escriptura, de les llibreries, de les editorials i de les biblioteques per posar en comú noves formes de promoció de la literatura; i també participa en tertúlies literàries alhora que col·labora en mitjans de comunicació i revistes gratuïtes.\nLa Cinta, protagonista d’aquesta novel·la, torna al mas on va viure de menuda i d’on va marxar per anar a treballar de serventa a Barcelona, perquè calia ajudar la família a tirar endavant. Però el mas fa temps que va quedar deshabitat i ara que ella opta per tornar-hi, en realitat una fugida o una manera d’amagar-se, ho fa acompanyada de la mare, ja força gran, i del seu fill de set anys.\nA causa de l’abandó del mas la Cinta, ajudada per la mare, haurà de fer neteja de la casa, adobar tot el que s’ha fet malbé, i sobretot procurar que l’hort reneixi després d’anys sense que ningú en tingui cura, perquè si més no durant aquests primers temps la subsistència de tots tres dependrà del que la terra els doni.\nAl costat de la narració d’aquesta lluita de Cinta per sortir-se’n amb èxit d’aquest retorn a la llar familiar, també ens anirem assabentant de com va ser la seva infantesa, com va viure el fet d’allunyar-se dels pares per anar a treballar a Barcelona, com va conèixer el jove que es convertiria en el seu xicot, com va evolucionar la seva relació... I a poc a poc, amb capítols breus narrats amb un lèxic precís i acurat, anirem encaixant totes les peces del trencaclosques i entendrem els motius que l’han dut a decidir-se per aquest retorn al mas.\nÉs aquesta una història de lluita i supervivència que troba el focus en el personatge de Cinta, però el seu protagonisme es pot fer extensible a la figura de la dona en general, i de les dones del camp més en concret, a través de les quals, a més, anirem coneixent tot un seguit de costums i tradicions que, per l’altra banda, l’autor coneix de ben a prop, com es pot constatar pel domini que mostra en exposar les diferents feines del camp, per exemple.\nPodríem considerar, doncs, que és un homenatge a la dona lluitadora, però també, de retruc, a la terra i al mas des d’on aquesta és treballada i respectada.\nWeb oficial de Jordi Romeu Carol: http://jordiromeucarol.cat/\nJordi Romeu Carol a la Viquipèdia: https://ca.wikipedia.org/wiki/Jordi_Romeu_i_Carol\nDescalça a la web de l’editorial Gregal: http://terracel.cat/gregal/fitxa_producte.asp?id_prod=83\nBooktràiler de Descalça: https://youtu.be/W0VoaQnx1nE\nPresentació de Descalça a la llibreria Ona de Gràcia: https://youtu.be/Ur2Yr6Gq8hw\nObres de Jordi Romeu Carol a la Xarxa de biblioteques: https://aladi.diba.cat/search*cat/?searchtype=a&searcharg=romeu+carol%2C+jordi&searchscope=171&submit=Cercar\na de maig 19, 2022


Som una entitat sense ànim de lucre que treballem bàsicament en el camp de l’educació i la cultura per a promoure la superació de les desigualtats socials, la participació ciutadana en tots els seus àmbits i les relacions solidàries entre persones i collectius.\nFACEPA és formada per associacions de persones que majoritàriament no han tingut facilitats d’accés als recursos culturals i educatius i, per tant, amb més risc d’exclusió social. Les persones que representen a FACEPA no cobren per la seva implicació en l’educació de persones adultes i no tenen titulació universitària; són persones, per tant, que tradicionalment no han tingut accés a la presa de decisions de la vida pública i política, o han estat considerades com a no participatives.\nDes de FACEPA treballem junts i juntes tot fomentant la participació directa en els àmbits social, cultural, educatiu, polític i econòmic. Treballem tot promocionant els moviments associatius entesos com a moviments que atorguen força a tots aquells collectius que volen fer sentir les seves demandes i necessitats. D’aquesta manera es construeix una societat democràtica, justa i solidària des de la creació d’espais de participació.\nDia a dia, a FACEPA demostrem que la participació es genera participant i decidint. En aquest sentit creem espais per al diàleg i per a compartir les nostres opinions. Per elaborar propostes educatives i culturals i generar oportunitats formatives i de promoció comunitària. Duem al debat públic les nostres opinions i demandes i lluitem contra totes les desigualtats i exclusions. Exclusions que poden ser per raó de gènere, d’ètnia o cultura, d’edat, nivell educatiu o econòmic, etc. A FACEPA estem en contacte amb gent d’arreu del món.\nLa FACEPA està confederada a nivell estatal a la CONFAPEA (Confederación de federaciones y asociaciones de participantes en educación y cultura democrática de personas adultas). Com a Federació participem i formem part d’altres organitzacions i moviments socials. En concret formem part de la Taula del Tercer Sector Social de Catalunya, de la Plataforma Unitària contra les Violències de Gènere, entre d’altres. Les nostres línies d’acció són:\nAlfabetització digital i participació\nComissió Tertúlies Literàries i Musicals Dialògiques\nInclusió de la veu de les altres dones\nSuports a les associacions de participants


Arracades Rosich or rosa diamants i perla cultivada | Rosich Joiers\nArracades d'or rosa de primera llei amb diamants talla brillant de 0,60 quirats cada unitat, de color marró. Amb aquest sistema, podem portar les arracades com\nun solitari amb el diamant sol, o com unes arracades llargues o com tu i jo amb la incorporació de la perla.\nEl set es composa de arracades d'or rosa amb 2 diamants marrons de 0,60ct c/u, més dues peces amb cadena or rosa i perles marrons, més dues perles marrons amb peça or per convertir en tu i jo.\nDiferents tamanys de perles i de quilatatge dels diamants, així com diferents caracterísitiques. Consultar\nArracades d'or blanc de primera llei amb perla cultivada i diamants amb suport de 6 grapes, talla brillant de 0,19 quirats cada un, color G, puresa Vs2 i triple excellent en la talla, amb certificat IGI.Arracades...


Lectures d’estiu II: “Les formes de la vida catalana”. Josep Ferrater Mora – Josep M. Viñas\nLectures d’estiu II: “Les formes de la vida catalana”. Josep Ferrater Mora\n21 octubre, 2017 27 febrero, 2018 ~ jmvinas\nAbans que res avisar al lector que aquest és un llibre una mica antic, la primera edició data del 1944. L’edició que jo he llegit és la quarta, editada per Selecta, que data del 1972. A més de “Les formes de la vida catalana” conté unes “Reflexions sobre Catalunya”, que aparèixen a l’edició del 1955, “Catalanització de Catalunya”, que apareix el 1960, “El llibre del sentit”, del 1947 i, finalment, uns “Homenatges”, del 1955. Aquestes precisions m’han semblat necessàries per tal d’aclarir que no es tracta d’un sol llibre sinó d’un conjunt de textos sobre Catalunya i els catalans. El fil conductor de totes elles són les característiques de la vida catalana descrites en primer lloc.\nCal tenir molt en compte que l’autor és, fonamentalment, un filòsof que ha tocat molts aspectes de la filosofia: l’ontologia, la filosofia del llenguatge, l’antropologia, la filosofia de la ciència, del que jo en tingui constància; però també s’ha interessat en altres temes com la poesia, la crítica literària i la història. I no es pot dir que sigui un tastaolletes. Cada tema és tractat amb rigor i amb la profunditat que li permet la intenció de l’obra que escriu (i les de l’editor). Això és especialment palès en l’obra que avui comento. A “Homenatges” la crítica literària és molt breu, tracta de simplificar els temes —i cal recordar que simplicitat no significa superficialitat— sense que això siginifiqui minva en la seva profunditat. Aquesta simplificació fa que la lectura resulti una mica difícil a estones i requereix un esforç suplementari, esforç, però, que es veu més que compensat si hom es molesta a contrastar el que diu a un lloc amb el que enuncia a “Les formes de la vida catalana”. Aquest anar i venir d’un lloc a un altre del llibre mostra la seva congruència temàtica aparentment dispersa: p. ex. què té a veure la llegenda del Comte Arnau amb les formes de la vida, i concretament de la vida catalana? o què té a veure la poesia de Carles Riba amb la manera de viure dels catalans? Tot això queda perfectament lligat, malgrat haver de deixar algunes coses de banda o canviar una mica de registre. Tot i la seva complexitat paga la pena la lectura atenta del llibre.\nEl llibre i retrat de Josep Ferrater Mora.\nPer Ferrater Mora la vida catalana s’estintola sobre quatre punts: la continuïtat, el seny, la mesura i la ironia. Òbviament hi ha altres trets que caracteritzen la vida catalana, fet que l’autor s’encarrega de remarcar, així com el fet d’haver triat aquestes per ser les que ha viscut i li han semblat més pròpies de la nostra manera de ser. Han passat més de setanta anys des de que es va publicar el llibre Com es veuen la continuïtat, el seny, la mesura i la ironia en el context polític, social i econòmic actual? Un examen acurat d’aquestes característiques catalanes demanaria molt espai en aquesta entrada. El limitaré a donar el meu punt de vista d’acord, o no, amb el text.\nContinuïtat, seny, mesura i ironia no es poden separar. «Cada forma implica totes les restants; està no sols enllaçada, sinó també fosa amb les altres.» (p. 24). Cap societat pot viure aïllada del seu entorn cultural, geogràfic, polític i social, que influeix en ella d’una forma més o menys directa. En el cas de Catalunya aquestes influències són bàsicament tres: la hispànica, la mediterrània i l’europea; cada una d’elles ha tingut i té un valor més o menys important a la vida i la història del nostre país. Per raons òbvies la influència major és la hispànica. Deixem ara de banda les qüestions de caire polític, que més que aclarir enterboleixen la qüestió, encara més als moments actuals. Si la hispànica és la major ho és per raons geogràfiques, també culturals i polítiques, té una certa «permanència» i això «perquè no viu en la història i des de la història, sinó des d’una rel pura que exclou tota contingència històrica, que renuncia tot el que es pot renunciar per salvar l’única cosa que estima digna d’ésser salvada: l’ànima.» (p. 25). En aquesta relació hi ha uns components morals i religiosos que es troben a la base de la història i de la cultura. També les altres dues influències ha jugat el seu paper a la història catalana. A cada moment de la història predomina un o un altre d’aquests mons. La participació en ells, i la manera de fer-ho, és una creació original catalana que ha deixat un pòsit a la nostra cultura i la nostra manera de veure les coses i d’actuar. La influència de l’entorn, geogràfic, cultural i social, és comuna a tots els pobles i encara podríem afegir un quart element: l’econòmic.\nEn assenyalar que la continuïtat és una de les formes de la vida catalana, l’autor ho fa no perquè sigui una característica del nostre poble —de fet és una característica de tots els pobles— sinó perquè la posseeix de forma més intensa. La continuïtat com a forma de vida significa saber incorporar la brusquedat o la violència dels canvis a una trajectòria anterior. De fet l’evolució dels pobles no ha seguit mai una trajectòria lineal, sostinguda, sense brusquedats. Més aviat ha evolucionat a batzegades. Hi ha hagut èpoques tranquil·les i èpoques de canvi ràpid, de la mateixa manera que l’evolució de la vida segons S. Jay Gould o l’evolució de la ciència segons l’esquema de T. S. Kuhn. La continuïtat catalana està estretament lligada a la continuïtat hispànica, a la mediterrània i a l’europea, formes diferents de veure la vida. Aquesta continuitat és a la vegada col·lectiva i individual, és un prendre consciència del passat i del present. El que ha passat no ha passat immotivadament, té la seva causa. I és aquesta causa i el que ha passat el que cal integrar d’alguna manera, sense perdre res essencial, al futur. En aquest sentit «Catalunya és substancialment tradicionalista, si per tradicionalisme entenem, no una doctrina, sinó una forma de vida […], una manera de respectar el passat com a tal passat i de voler que perduri.»\nLa continuïtat de la vida significa voler que tingui un sentit que pugui ésser comprès en la seva història. Això val tant a nivell personal com a nivell col·lectiu. El passat il·lumina el present. Les tradicions, que provenen del nostre passat, ens han arribat perquè s’han anat modificant amb el pas del temps, no s’han anquilosat a un cert moment de la història. Hi ha tradicions que han desaparegut precisament per no voler o saber adaptar-se als canvis. No cal dir que els intents de recuperar-les han estat endebades. La continuïtat a nivell individual i col·lectiu estan implicades recíprocament. Per damunt de tot significa una clara consciència, una consciència vigilant que fa possible no començar res sense que el passat hi sigui present d’alguna manera. Per Ferrater Mora això es revela en l’amor i el respecte que el català té al treball, en el sentit que aquest posseeix dins la seva vida i la seva pròpia història. Per tal que això esdevingui possible, la feina ha de ser una feina ben feta dins les seves possibilitats. El treball és també condició de continuïtat, ja que aquest fa possible acabar l’inacabat, perfeccionar el que és imperfecte. És un treball que aspira a que cap de les etapes que el conformen es perdi sinó que quedin totes integrades.\nA Catalunya el treball no és necessàriament incompatible amb l’actitud contemplativa o amb el repòs. Aquestes dues actituds són una continuació de l’acció, fins al punt que, a vegades, no pot distingir-se entre treball i repòs. Si no fos així el treball esdevindria esclavitud, ben al contrari, pel català el treball és un alliberament de la servitud, és un mètode per no dependre dels altres, «per fer sentir la pròpia veu.» Una altra característica del treball és la seva individualitat, molt més marcada a Catalunya. La incorporació de les noves tècniques de producció no han ofegat la iniciativa individual. Ja ben entrat el segle XXI aquesta última afirmació potser ha perdut molta força. Actualment la majoria de les grans empreses —si no totes— no consideren el treballador com una persona sinó com un número, un element més a la cadena de producció sense cap iniciativa pròpia, ja que aquesta no li és permesa. Com a contrapartida els treballadors per compte propi, els anomenats autònoms, tenen una individualitat molt més accentuada, sempre que no treballin per altri (normalment una empresa).\nOn la continuïtat sembla més arrelada és en la consciència. El català no pot viure sense consciència, sense adonar-se que viu. «Ara bé, viure lúcidament i amb plena consciència significa el mateix que viure amb continuïtat», arrelat a la tradició i al passat que es resumeixen en el present. La consciència és el nucli de la continuïtat i la fa possible juntament amb el seny, la mesura i la ironia. «Cadascuna d’aquestes formes de vida no és sinó una de les maneres de revelar-se aquesta reposada i serena consciència.»\nS’ha dit molt sovint que una de les característiques catalanes és el seny. Una característica que sempre va acompanyada de la contrària, la rauxa. Seny i rauxa van de la mà a la història de Catalunya. Però, què és realment el seny? Què entenem per seny? Què volem dir que una persona és assenyada? Ferrater Mora tria aquestes paraules per intentar descriure el seny: «prudència», «enteniment», «discreció» i «circumspecció», assenyalant que cap d’elles descriu pròpìament el seny i que aquest les abasta totes. Al seny s’oposa la rauxa. Seny i rauxa van de la mà, són complementaris. La rauxa seria la manca de prudència, enteniment, discreció i circumspecció i encara això no defineix ben bé la rauxa, que és més aviat un arravatament passional, irracional, que també caracteritza el català.\nLa prudència és una manera de conèixer les coses que deriva de l’experiència del món i dels homes; és, doncs, una mena de sapiència, un coneixement diferent del científic de la naturalesa. Prudència i sapiència constitueixen una manera de conèixer les persones per dintre. Ésser prudent demana també serenitat, sense la qual no és possible conèixer l’home.\nEl seny és també una forma d’enteniment i enllaça amb el que anomena «consciència». L’enteniment comporta un saber fonamentat només en la raó i és més intel·lectual que la prudència o que la sapiència. «Una persona és entenimentada perquè ha fet esforços per estar en si mateixa i sobre si mateixa, per no estar folla, alterada o alienada.» (p. 44) L’enteniment demana, doncs, un domini continu de si mateix i una lucidesa que no se submergeix a grnas profunditat sinó que cerca claredat i transparència; es troba arrelat en l’experiència i en la consciència d’aquesta experiència.\nÉsser assenyat és ésser alhora discret i circumspecte. Això vol dir que abans d’emprendre una acció, la que sigui, emprèn un examen reposat de les seves possibles conseqüències. En aquest sentit ésser assenyat és una virtut. I, com tota virtut, demana una pràctica sistemàtica i l’eliminació, en la mesura que ens sigui possible, del vici oposat, la rauxa. Avaluar les possibles consqüències dels nostres actes demana un examen des de tots els punts de vista possibles, inclòs el posar-se en el lloc de l’altre, que, no ho oblidem, és també persona com nosaltres.\nUna de les característiques del seny és la d’eésser resultat de les experiències individuals i col·lectives. Aquesta experiència es va acumulant al llarg de la nostra existència; però no és una experiència en el sentit científic, que du a unes conclusions, sinó una experiència difosa que es manifesta més pròxima a l’instint que a la intel·ligència. «Un home d’experiència és […] aquell que, sense necessitat de reflexió, sap orientar-se de manera precisa i gairebé sempre infal·lible enmig dels perillosos esculls de la vida humana.» (p. 47)\nEl seny és molt semblant a la mesura, però aquestes són dues formes de vida essencialment diferents. La mesura, com la continuïtat, és una categoria formal que conforma l’existència. Però també el seny és semblant a la ironia, una categoria material que, si bé no conforma l’existència, l’emplena de sentit. Intel·lectualment considerat el seny és una raó que no es conforma amb raonar sinó que en vol treure un sentit. Això l’allunya de la mera experiència i de la simple raó, experiència i raó que es compenetren en el seny; no és ni una cosa ni l’altra sinó ambdues alhora.\nEl seny és també, en certa manera, filosofia. No la filosofia com a ciència sinó com a reflexió sobre la pròpia existència. Això porta l’home a «descobrir que no hi ha saber autèntic sense el que, en darrera instància justifica tot saber: la seva moralitat.» (p. 54). Aquesta afirmació és purament kantiana i la trobem al final de la «Crítica de la raó pràctica»: «Dues coses omplen l’ànim d’admiració i respecte […]: “el cel estelat sobre meu i la llei moral dins meu”» (KrpV A 288). La moralitat deriva d’aquesta llei moral que l’home porta dins seu, a la qual sotmet la raó fonamentada en l’experiència i tot raonament. Ara bé, aquest reflexionar sobre la pròpia existència, aquest raonar sembla haver desaparegut avui dia: els mitjans de comunicació manipulen la informació i forneixen unes conclusions elaborades al gust del partit polític que serveixen. El resultat és l’alienació de la persona a una ideologia política, alienació que exigeix la manca de tot tipus de raonament que no sigui el del partit. La raó ha perdut la partida davant la política, la llibertat davant la dictadura.\nL’home assenyat contempla les coses i els actes humans amb serenitat, amb un desig de veure les coses amb la major claredat. Quan es perd la serenitat o es miren les coses amb un entusiasme que respòn més a un desig que a una realitat, perjudicant els altres que no comparteixen aquest entusiasme (simplement no existeixen) es corre el risc que aquest entusiasme es consumeixi en la seva pròpia flama, ja que està mancat de la continuÏtat que requereix la seva manera de ser allunyant-se de la realitat per submergir-se en la utopia. La serenitat demana certament una certa dosi d’entusiasme, però sempre lluny de la precipitació: només amb lentitud i i fermesa es podran modificar les coses. D’aquesta lentitud i d’aquesta fermesa deriva el tarannà pactista de la política catalana, la tàctica que Jordi Pujol anomenava «de peix al cove». Quan s’ha intentat trencar el pactisme els fets s’han girat sempre contra Catalunya; dit altrament, quan la rauxa ha dominat el seny les coses han anat mal dades per Catalunya.\nTot i el seny el català és una persona utòpica, que contempla «la utopia com allò que arrela en la més pregona de les realitats: en la realitat de la il·lusió humana per quelcom que potser no podrà assolir mai.»(p. 56) Això sembla radicalment oposat al seny, és un quixotisme tal com l’entenia Unamuno: la follia per la maduresa de l’esperit; però també un quixotisme moderat per la mesura. Aquesta visió queda confirmada en examinar la història, on el que menys importa «és allò que el realista antiquixotesc persegueix obstinadament: la victòria, l’èxit, la mera i nua eficàcia.» (p. 56)\nPerò «la real moral del seny és la voluntat de perseguir les coses amb fermesa i amb constància» (p 57), però també amb una plena consciència del que és utòpic i del que és realista, sense deixar-se endur per somnis, ideals i tendir a la millor de les possibles solucions. De fet el català és assenyat encara que no vulgui, perquè, fins i tot quan cau en la insesatesa, ho fa també assenyadament. S’ha dit abans que el seny és, en certa manera, una actitud moral, que no significa que tota moralitat pugui identificar-se amb el seny. «El català és assenyat perquè és, en darrera instància, un home que posseeix continuïtat en els seus actes i a qui el passat no destorba per caminar amb decisió i fins i tot amb audàcia vers el futur.» (p. 57-58) Per tant el seny s’ha d’entendre dins aquest horitzó de continuïtat que és una de les formes de la vida catalana.\nSeny i continuïtat són virtuts col·lectives. Per contra, la mesura és una virtut individual, no existeix una col·lectivitat mesurada. Una col·lectivitat, un poble, pel mateix fet de ser-ho té una tendència a la violència i la desmesura. En la mesura que Catalunya pertany al món europeu, al mediterrani i a l’hispànic, participa de la violència que en cada un es manifesta.\nCom a característica individual la mesura impregna la vida del català de punta a punta. Això no vol dir que no hi hagi catalans desmesurats, que n’hi ha, sinó que la tendència natural és a la mesura. «Dels tres mons que semblen bolcar-se contínuament en l’existència catalana, la mesura correspon gairebé exclusivament al Mediterrani.»(p. 62) El món clàssic és el món de la mesura: el trobem a l’antiga Grècia, a Itàlia, tant a l’antiga Roma com als estats del Renaixement. L’art d’aquest temps és un prodigi de mesura, en bona part inspirat en l’art de la Grècia clàssica, de Roma, però amb una visió nova, i culmina al barroc més eixelebrat, com el que es troba a l’Espanya del segle XVII. Els mons europeu i hispànic tenen un altre sentit de la mesura, en alguns casos molt més acabat, sentit, però també més intermitent, accidental. De fet és la cultura del Renaixement, una cultura mediterrània, la que envaeix Europa. Ja Roma havia deixat la seva empremta més amunt del Rin i del Danubi. La cultura europea és hereva de Grècia, Roma i el Renaixement, a més de la forta influència cristiana també provinent del Mediterrani.\nEs pot argüir que, per exemple, la tragèdia grega és l’expressió més viva de la desmesura —i ho és respecte als seus personatges i les seves accions, però no respecte la idea de fons, perfectament mesurada—. La desmesura, la hýbris, es contraposa a l’areté, la perfecció. Aquesta perfecció, palesada en famós aforisme ?en res, massa?, és una forma d’equilibri entre múltiples tensions que envolten la vida humana. No és, per tant, una perfecció estàtica sinó dinàmica a la qual unes forces contraresten unes altres sempre d’una manera activa: les forces hi són i actuen sobre la persona des del principi fins al final de la seva existència. Saber mantenir l’equilibri entre totes aquestes forces és un reflex de la mesura, mesura que caracteritza tots els pobles de la mediterrània septentrional amb una força major o menor. Aquesta perfecció dinàmica troba la seva millor expressió al Renaixement i al Barroc, sobretot a la part occidental; la part oriental, a partir del mar Adriàtic, ha sofert una forta influència islàmica, sobreposada a la molt més estàtica cultura bizantina, que sovint enfosqueix el rastre de la mesura i què, ensems, s’ha vist influenciada per aquesta mesura estàtica. Tot i el domini, sovint tirànic, de l’imperi turc —la conversió de l’església de Santa Sofia en mesquita n’és un bon testimoni de la destrucció sistemàtica que va practicar amb conseqüències desastroses per a la cultura— la mesura rau, ni que sigui amagada, al fons de l’art i el tarannà dels pobles. D’altra banda la cultura mediterrània es va diluint a mesura que anem cap al nord: el barroc germànic no té res a veure amb el barroc mediterrani, però comparteix el sentit de la mesura i potser de forma encara més accentuada. Però el millor exemple de la mesura en els països germànics la trobem al camp de la música, concretament a J. S. Bach: Die Kunst der Fugue i Das volltemperierte Klavier són la mostra més grandiosa d’equilibri, mesura i harmonia, sense renunciar a noves formes d’expressió que sovint passen desapercebudes ja que es troben sempre dins la mesura i l’equilibri que caracteritza tota la seva obra.\nAquest sentit de la mesura, que ja hem dit és més propi de la mediterrània meridional, comença a perdre’s amb l’aparició del romanticisme, que neix precisament als països germànics, allà on la mesura havia arribat menys. No podia ser d’altra manera: el moviment del Sturm und Drang, s’obre pas ràpidament. Al barroc havia succeït el neoclassicisme, un intent de retornar a les formes antigues, però ara despullades de la perfecció dinàmica per ser només una perfecció estàtica, formal, sense cap mena de significat. El romanticisme atacarà l’arrel del neoclassicisme, fonamentat en una mesura ja desproveïda de sentit, i imposarà la desmesura com a mida. El romanticisme alemany queda il·lustrat pels noms de Goethe, Schiller, Novalis i Hölderlin; les seves intencions eren la primacia de la racionalitat (enfront de la rigidesa neoclàssica), la llibertat, el sentiment, l’espontaneïtat i, naturalment, la primacia de l’esperit germànic sobre qualsevol altre. A finals del segle XIX ha fonamentat sòlidament una base estètica, que abasta no únicament la literatura sinó també la pintura, la música i l’arquitectura, aquesta amb un curiós retorn a les formes clàssiques.\nEl català té una irreprimible tendència a les realitats concretes, una característica que comparteix amb l’home mediterrani i l’hispànic. Aquesta concreció és una condició inexcusable de la mesura, que funciona només quan hi ha una cosa a la qual aplicar-la. Aquí rau una de les dificultats per definir de forma clara el que entenem per mesura. Ara bé, la concreció a la qual aspira el català no ha de ser tampoc massa precisa, necessita una certa vaguetat. Això es manifesta especialment en les arts plàstiques, molt poc, per no dir res, en la literatura i la música tot i que sempre hi trobarem excepcions, com és el cas de Josep Pla en literatura: la seva concreció, a vegades massa detallista, encara deixa un camp obert a la imaginació, a la fantasia, en definitiva, a la vaguetat. Les arts plàstiques ofereixen la possibilitat del detall i la vaguetat juntes i això és especialment visible a les escoles de pintura i escultura catalanes. Seria molt llarg esmentar només els noms principals. Però no únicament els més excel·lents, també els artistes de menys relleu, o de segona fila si podem anomenar-los així, responen a aquesta característica. En literatura i música, com hem dit, aquesta concreció és molt menys perceptible, sobre tot en el camp de la poesia.\nEl català té sempre un punt d’artista, d’aquí que procuri dominar amb la més gran destresa la tècnica del seu art, un perfeccionisme molt acusat. Fins els surrealistes són d’un perfeccionisme absolut (vegi’s Dalí). Fins els més moderns, com Tàpies o Viladecans, mostren un perfeccionisme que sovint costa de trobar, però hi és. Això no vol dir que tots els que s’anomenen artistes (poetes, escultors, pintors,…) ho siguin realment, tot i ser reconeguts per la crítica (res pitjor que una lloança per començar una vida d’artista), una crítica que es mou per altres interessos que els merament artístics i massa sovint pels crematístics.\nUn altre aspecte relacionat amb la mesura és el distanciament entre la persona i la resta. Això, que pot semblar —i certament degenerar— egoisme no és sinó una manera d’expressar l’atenuació de lliurar-se a la realitat sensible. L’emoció oscil·la entre la pura sensibilitat, com alguns fragments de Marià Manent, i la pura intel·lectualitat, com la poesia de Carles Riba, no per això exempta de sensibilitat, una sensibilitat amagada que el lector ha de descobrir; també Marià Manent té una bona dosi de intel·lectualitat amagada sota el seu formalisme noucentista. La mesura, amb aquest distanciament que moltes vegades és només aparença, és la manera de moure’s dins uns límits per tal d’assolir l’objectiu que l’artista es proposa. Sense aquests límits cauria en la desmesura, que normalment impedeix l’eficàcia. La limitació i la mesura són les maneres de transformar allò que el català troba al seu abast però sempre lluny de la utopia. La limitació suposa una tria, però aquesta tria no vol dir una eliminació sinó un posar entre parèntesis allò que s’aparta, una acceptació dels avantatges i els inconvenients que això comporta. La mesura és doncs participació i allunyament de les coses, expressió continguda, selecció de tot el que tenim a l’abast sense caure en somnis o idealismes. La mesura forneix al català el realisme que, unit al seny, participa en la continuïtat de la seva història particular i col·lectiva.\nEl català creu poques coses, però fonamentals. Cada cop en creu menys, però hi ha una cosa en la que sempre creurà: en ell mateix. Això li dóna un aire de gravetat, de parsimònia, de solemnitat que el fan semblar ampul·lós, cregut de sí mateix, amb un sentit de superioritat respecte els altres pobles que pot arribar al menyspreu (i en algunes ments eixelebrades hi arriba). Aquesta és la impressió que dóna el català vist de fora estant. Cal reconèixer que no és una visió afalagadora. Vist des de dins la situació canvia radicalment. La gravetat esdevé ironia. No sembla precisament una millora: de la ironia al sarcasme hi va molt poca diferència. Però, com defineix Ferrater Mora la ironia? Aclarir aquest punt és fonamental si es vol entendre la ironia catalana. «Ironia és aquella actitud que renuncia a la drecera, que deixa d’expressar-se directament per a dir el mateix a través d’un rodeig.» (p. 78). Aquest és el sentit socràtic de la ironia: hi ha coses que no es poden dir directament, veritats que han de dissimular-se per esdevenir després transparents i clares; no és una manera de velar u ocultar les coses sinó, al contrari, de palesar-les de la forma més evident; és, doncs, una necessitat de la raó. Des d’aquest sentit de la ironia, com a forma d’expressió amb una intenció clarificadora, és possible comprendre una mica més el caràcter català tot i córrer el risc de interpretar-lo com una persona retorçada de pensament. A aquesta idea es pot respondre que els «Diàlegs» de Plató no són textos de fàcil lectura tot i que el seu pensament filosòfic no té res de retorçat, sinó, al contrari, d’una claredat i una simplicitat (que no s’ha de confondre amb superficialitat) meravelloses. L’autèntica ironia té una característica aparentment contradictòria: és humil, reconeix la limitació de les coses, separa, distingeix, i per això esdevé simple caricatura. La caricatura no és burla, sinó la manifestació dels trets més característics de les persones i de les coses i, per això, potser més a la vora de la veritat que la «realitat».\nSegons Ferrater Mora l’actitud irònica és una actitud expectant, una purificació, una depuració de l’experiència. Tot i això, la ironia es converteix en una eina per combatre la tragèdia de l’existència, gairebé l’única que li queda davant tantes situacions absurdes que ens presenta la vida. No és una ironia amarga, sinó intel·lectual, que s’adreça a la intel·ligència humana i s’orienta a l’equilibri i la mesura. Tanmateix la ironia que es troba avui és amarga, pessimista, sense cap bri d’esperança; és una ironia que es tanca sobre un mateix accentuant l’individualisme i, en cassos extrems, l’egoisme o la simple indiferència. Però també la ironia pot conservar un esperit crític, que fa possible l’existència en el mar del dolor i de la consciència, que elimina la arrogància i la supèrbia. Tot i això em costa molt no veure arrogància i supèrbia a la lletra d'”Els segadors”, plena d’odi i ressentiment, que accentua els pitjors trets del caràcter català. Si l’única manera d’enfrontar-se a la tragèdia és contemplar els fets amb ironia crec que el català mai no podrà arribar a superar els límits de la tragèdia i es quedarà en un ésser amargat, ressentit, que s’amaga en un passat gloriós per oblidar un present que ell mateix ha fet realitat.\nL’existència, la vida, catalana s’afanya a perdurar. Aquesta perduració no es sempre una cega i obstinada resistència, tot i ser-ho en molts casos. La perduració de la vida i la cultura catalanes ha estat possible gràcies a aquells que han sabut mantenir una flexible fermesa. Sense aquesta flexibilitat que mai no s’aparta del seu objectiu últim, Catalunya està abocada al seu anorreament. Catalunya es va mantenir durant la dictadura del general Franco no bàsicament per la feina dels exiliats sinó per la d’aquells que es van quedar, convençuts que, malgrat tot, si es mantenia una fermesa en els objectius i una flexibilitat en els mitjans per aconseguir-los, la vida i la cultura catalana tornarien a revifar.\nPublicado en Lectures d'estiu\n‹ PreviousLecturas: Suetonio, «Vidas de los doce Césares» I\nNext ›Sobren llicenciats


El Govern del Japó injecta 170.000 milions per estimular l´economia - Diari de Girona\nEl Govern del Japó injecta 170.000 milions per estimular l´economia\nEspera que impulsi fins a un 2% el Producte Interior Brut i es generin uns 600.000 llocs de treball\nTÒQUIO | EFE El Gabinet del primer ministre japonès, Shinzo Abe, ha aprovat un paquet de mesures d'estímul que de fins a uns 20 bilions de iens (uns 170.000 milions d'euros) destinat a revitalitzar l'estancada economia del Japó. El pla, que encara ha de ser aprovat pel Parlament per a la seva entrada en vigor, es finançarà en part amb un pressupost extraordinari de 13 bilions de iens (uns 111.000 milions d'euros) per a aquest exercici fiscal.\nEl primer ministre va indicar que s'espera que les mesures d'estímul donin un impuls del 2% al producte interior brut (PIB) i generin uns 600.000 llocs de treball.\nDel pressupost extraordinari, uns 87.200 milions d'euros)estaran directament destinats al pla de revitalització, que buscarà a més les inversions d'empreses privades per potenciar la recuperació. En concret, preveu gasta uns 32.000 milions d'euros a finançar obres públiques i accelerar la reconstrucció de la zona del Japó assolada pel tsunami de març de 2011, en fet que suposa un dels grans pilars del paquet econòmic.\nAmb la finalitat d'obtenir fons per al pressupost addicional, el Govern planeja emetre nou deute, en forma dels anomenats bons per a la reconstrucció, per uns 5 bilions de iens (uns 42.000 milions d'euros).


Google Chrome 61 està fora - Google Chrome\nGoogle Chrome 61 està fora\nL’equip de Chrome de Google ha anunciat avui la disponibilitat general de Google Chrome 61 Stable oficial Bloc de llançaments de Chrome .\nLa nova versió del navegador web es desplegarà durant els propers dies i setmanes a tots els dispositius que executin el navegador en sistemes Windows, Mac o Linux.\nCom que Chrome 61 és una versió de seguretat, es recomana actualitzar-la a la nova versió tan aviat com sigui possible.\nPodeu executar una comprovació d’actualització de la nova versió carregant Chrome: // help / a la barra d’adreces del navegador. Chrome consultarà el servidor d'actualitzacions quan s'obrirà la pàgina i baixarà immediatament les versions noves.\nÉs possible que notis que la ubicació de la pàgina d’ajuda ha canviat després de l’actualització, ja que la pàgina d’ajuda de Chrome està ubicada a chrome: // settings / help a Chrome 61. També sembla diferent a la pàgina d’ajuda abans que s’adapta més a la pàgina de configuració del navegador.\nL’equip de Chrome ofereix poca informació sobre la nova versió; l'única informació que es proporciona és que Chrome 61.0.3163.79 'conté diverses solucions i millores', i que inclou 22 solucions de seguretat.\nPodeu consultar el registre complet de canvis en aquesta pàgina, però passareu una hora o més recorrent-la, ja que és plena d’entrades i és difícil accedir ràpidament a causa de com es mostren les entrades a la pàgina.\nA continuació, es detallen alguns dels canvis més importants a Chrome 61 segons el canvi de canvis oficial:\nAfegiu un conjunt inicial d’imatges de l’usuari per defecte noves.\nPolítica de reproducció automàtica per a vídeo HTML5: chrome: // flags / # autoplay-policy\nEl desglossament de llocs de l'Estalvi de dades no se suma als totals de l'actualització de la versió. A més, no mostreu estalvis negatius.\nDevTools: Afegeix el botó de la barra d'eines 'Desa el perfil' al tauler de rendiment.\nDesactiva la primera execució dels perfils amb escuderia.\n[Extensions] No permetis scripts de contingut a la pàgina de pestanyes nova.\nActiva les impressores CUPS detectades automàticament al quadre de diàleg de previsualització d'impressió.\nActiva per defecte asm.js -> WebAssemblea.\nMantingueu els dispositius host escanejats a la memòria cau més temps (de 5 minuts a 2 hores).\nMouu l’extensió descomprimir / descomprimir al fil de fons per evitar el bloqueig del fil d’utilitat principal.\nEn macs de doble GPU, la llista negra MSAA per a ambdues GPU, si és que és Intel.\nCanvia les ubicacions dels botons de pausa / silenci en idiomes RTL\nLa majoria dels canvis introduïts a Chrome 61 es troben en els canvis de caputxa.\nAra tu : Heu notat alguna cosa nova a Chrome 61 després de l'actualització?


Manteniment de Pàgines Web a Barcelona - NEXTWEB\nEn Nextweb som experts en el manteniment de pàgines web desenvolupades en WordPress i Woocomerce. Tenir la pàgina web actualitzada és fonamental en qualsevol negoci. Mantenim la teva web segura i al dia.\nÉs imprescindible per a una empresa amb presència en línia que el seu lloc web o botiga en línia es trobi en perfecte estat: sense errors ni caigudes, segura i optimitzada.En Nextweb t’assegurem la gestió i el manteniment de la teva pàgina web o ecommerce per al teu projecte.\nPer què és important el manteniment de pàgines web?\nSi el teu web està obsolet i abandonad no genera confiança en el teu projecte o empresa.\nÉs necessari que estiguis al dia quant a normatives legals com ara RGPD, LSSI i Cookies.\nÉs la imatge de la teva empresa\nMantenint actualitzat el teu WordPress, el tema i els plugins que componen el teu web evites possibles accessos fraudulents.\nFes-te més visible en Google amb la millora del posicionament del teu web.\nEls teus serveis renovats\nDivulga els teus projectes i/o serveis, de manera que l@s visitants puguin saber ràpidament que pots ajuda’ls.\nReforça la teva identitat\nAmb una web actualitzada transmets una imatge seriosa i professional que el teu producte o projecte mereix.\nT’ajudem amb el manteniment del teu lloc web\nEl manteniment de llocs web és una inversió essencial en el teu negoci\nEl teu lloc web és la primera impressió que un client té del teu negoci o projecte. És el que veuran abans que decideixin comprometre’s amb la teva empresa.Mantenir el teu lloc al dia és una inversió important en el teu negoci perquè t’ajudarà a conservar una excel·lent reputació i augmentarà el trànsit al teu web.\nVULL AUGMENTAR EL TRÀNSIT Al MEU WEB\nQuè és la velocitat de càrrega en una pàgina web?\nLa velocitat de càrrega d’un lloc web és el temps que triga una pàgina web a carregar-se per complet en un navegador. Una pàgina web pot trigar més a carregar-se si:\nLa pàgina web té moltes imatges que no estan optimitzades.\nEl servidor és lent o té problemes de rendiment.\nHi ha massa seqüències de comandos, vídeos o anuncis que han de carregar-se abans que es pugui mostrar la pàgina.\nEl lloc web en WordPress no utilitza emmagatzematge en caixet.\nVULL MILLORAR LA VELOCITAT DEL MEU WEB\nQuè és la seguretat en WordPress?\nWordPress és el s istema d’administració de contingut (CMS) més popular en la web.És un programari de codi obert que ha estat desenvolupat per una comunitat de programadors i dissenyadors.Actualment WordPress impulsa més del 50% dels llocs web en Internet i s’estima que hi ha més de 100 milions de llocs web que s’executen gràcies a aquesta plataforma.\nEl primer pas per a protegir la teva pàgina web desenvolupada en WordPress és mantenir tots els seus complements actualitzats. Els hackers poden explotar els complements obsolets o desactualizados, així que assegura’t de tenir-los al dia de manera contínua.\nVULL QUE EL MEU WORDPRESS SIGUI SEGUR\nQuè és el SEU i per què és fonamental en el manteniment de pàgines web?\nL’optimització de motors de cerca (SEU) és el procés d’afectar la visibilitat d’un lloc web en els resultats no pagats en els motors de cerca, sovint denominats resultats “naturals” o “orgànics“.Quant millor sigui el teu posicionament web, major serà la classificació del teu lloc en Google i altres cercadors. Això significa més trànsit al teu lloc i més clients potencials que es convertiran en clients de pagament.\nVULL MILLORAR EL SEU\nInformació bàsica sobre Protecció de Dades Responsable: Oscar Mollon Rius 46960780R i Gustavo Caprín Zara 43588386M. Finalitat:Prestació de serveis en línia. Gestió d'usuaris web: Comunicacions comercials relacionades amb els nostres serveis. Legitimació: Consentiment exprés i interès legítim. Destinataris: No se cedeixen dades a tercers, excepte obligació legal. Drets: Accedir, rectificar i suprimir les dades, així com altres drets, com s'explica en la informació addicional Informació addicional: Pot consultar la informació addicional i detallada sobre Protecció de Dades en les clàusules annexes que es troben en la nostra Política de Privacitat


Per què és perillosa l’hemoglobina alta? (2021)\nPer què és perillosa l’hemoglobina alta?\nÉs ben sabut que l’hemoglobina és indispensable a la sang per mantenir la vitalitat de l’organisme en el seu conjunt. Porta l’oxigen a tots els òrgans i s’emporta el diòxid de carboni.\nUna quantitat baixa d'aquest component a la sang fa que el cos es debiliti sobtadament i requereixi tractament, però una elevada hemoglobina també pot ser un indicador de malalties.\nIndicadors de taxa\nCorrecció i tractament\nLa quantitat d'hemoglobina a la sang es mesura en grams per decilitre de sang i depèn del sexe i l'edat de la persona. Per exemple, la norma mínima per a una dona és 12 i per a un home - 13,5 grams per decilitre, i les xifres màximes són 14,0 i 16,0 grams per decilitre, respectivament.\nAixí, per exemple, es considera un augment de l’hemoglobina en dones quan l’indicador supera els 14 grams per decilitre de sang, quan les xifres són superiors als indicadors superiors. Això vol dir que heu de prestar atenció a la presència d'un problema i prendre mesures urgents per resoldre'l el més aviat possible.\nLes causes de l’augment de l’hemoglobina s’expliquen per una llista bastant àmplia de raons, per exemple, la presència de grans quantitats de vitamina B 12 i d’àcid fòlic al cos humà.\nPotser només cal que ajusteu la vostra dieta i excloeu de la dieta els aliments que continguin aquests components. Però per als residents a les terres altes, on hi ha menys oxigen a l’aire que a les planes i cal respirar més aire, un alt nivell d’hemoglobina simplement compensa la seva manca al cos, adaptant-se a determinades condicions de vida.\nPer a aquestes persones, l’augment de l’hemoglobina és la norma i la seva disminució pot provocar tristes conseqüències.\nA més, els nivells alts d’hemoglobina poden ser causats per un esforç físic intens i freqüent. En aquest cas, s'estabilitzarà després de la seva finalització o limitació.\nLes dones embarassades també experimenten un augment dels nivells sanguinis, molt probablement associat a l'ús de multivitamínics. No obstant això, el fetus en creixement iguala la situació, prenent part de l’hemoglobina per al seu cos.\nSucceeix que l’augment de l’hemoglobina apareix en les dones com una malaltia concomitant en la insuficiència pulmonar i cardiovascular. La causa d'aquesta malaltia també poden ser malalties com l'obstrucció intestinal, l'eritrocitosi, el càncer, l'herència i altres factors.\nEls símptomes de l’augment de l’hemoglobina són molt similars als desímptomes amb un nivell reduït:\nqueixes de mala gana;\nel vermell a la pell és freqüent;\nla coordinació i la visió es veuen deteriorades.\nAl mateix temps, la sang s’espessa i es torna viscosa, cosa que possibilita el desenvolupament de diverses conseqüències, que van des de la placa a les parets dels vasos sanguinis fins a la formació de coàguls de sang als mateixos vasos sanguinis. Al mateix temps, la circulació sanguínia i la coagulació de la sang es pertorben. Si la situació no es corregeix, es pot desenvolupar i arribar a diverses malalties, inclòs l’ictus.\nPer tant, si una anàlisi de sang general va revelar un alt nivell d’hemoglobina, s’haurien de prendre mesures immediatament, el retard pot tenir un efecte força negatiu sobre l’estat del cos.\nPerò, fins i tot sense iniciar el tractament farmacològic, cal una dieta amb una elevada hemoglobina. En primer lloc, heu d’excloure els aliments que contenen ferro, com ara carn, fruites, baies, etc. En segon lloc, reduïu al mínim la ingesta de greixos que augmenten el colesterol a la sang.\nCom ja sabeu, el colesterol també afavoreix la vasoconstricció, i aquest és un procés extremadament indesitjable per a la sang espessa. I, com ja s’ha esmentat, les multivitamines que contenen vitamina B 12, àcid fòlic i ferro estan categòricament contraindicades.\nTambé és possible reduir el nivell d’hemoglobina amb l’ajut de medicaments que aprimen la sang, per exemple, Trental, Cardiomagnyl, Curantil i altres, per descomptat només després de consultar un metge i passar les proves adequades.\nEn qualsevol cas, en els primers símptomes de l’augment de l’hemoglobina, no s’ha de posposar, sinó que ha d’anar immediatament a consultar un metge per aclarir oportunament els motius i designar el tractament adequat.\nAquesta malaltia no es pot ignorar, és plena de conseqüències. Tingueu cura de vosaltres mateixos i sigueu sans.\nPublicació anterior Aprèn a cosir a mà i a la màquina de cosir\nPropera publicació Reposar la guardiola de plats orientals: aprendre a cuinar dolma armenia\nLes dones embarassades poden anar al bany?\nQuan una dona s'assabenta de l'embaràs, té immediatament mil preguntes. Què pot ara, què no, com menjar, moure’s, cuidar-se. De fet, l’embaràs c...\nKurilian Bobtail: el gat que va perdre la cua.Animals de companyia\nTreballar durant l’embaràs: el camp de batalla o les vacances pagades durant molt de temps?Sóc mare!\nPujar els peus amb un refredat: és possible fer-ho, i té algun sentit?salut i bellesa\nCom perdre pes amb una dieta amb llimona?esports i salut\nDieta amb suc de tomàquet: la millor opció per aprimar-seesports i salut


Sansa Sua ...Tot: CRONICA DE LA II SKY MARATHON\nDIUMENGE 3 de Juliol. Vilaller, 6 Km més amunt de Pont de Suert y 34 abans d’ arribar a Viella, és a dir ple Pirineu. La cursa te 3 sortides entre les 8 i les 9. Son les 7 i ens hem aixecat amb un seguit de llampecs, acompanyat d’ una monumental tronada i un cel gris fosc de matinada. L’ home de la recepció fotent- sent en pla de broma i sabent que la cursa arriba fins als 2.900 metres em diu: Sobre tot treu-te tots els ferros que portis a sobre. Jo que ja tenia els meus dubtes em quedo del tot acollonit.\nEn arribar a Vilaller el comitè de la cursa està reunit. Primera noticia, al coll de Llauset , el cim més alt de la cursa, la turmenta de granis es important, s’espera una millora del temps de moment, però a la tarda i tornarà.\nDecisió: Totes les sortides s’ ajornen una hora. I es farà el recorregut alternatiu, es a dir la Sky Race de 21 Km. Venir a fer una marató i quedar-te només amb mitja, ja es decebedor i que et passi a Zegama i a continuació aquí, encara que per causes diferents ja es mala sort.\nBé, doncs tot i que la marató tenia 3000 metres de desnivell positiu i aquesta “només” 1350, amb la meitat del recorregut, Deu n’ hi do. Recorregut dur, inesperadament dificultós, però com tots apassionant.... una vegada has arribat a la meta.\nPer la sortida, Campionat d’ Espanya individual, de seleccions autonòmiques, i tota una parafernàlia .....surto l’ últim, així no cal anar entre cames. 2 Kms plans bordejant el riu fins a Ginast (plans?, bé això es el que diu la guia, però us asseguro que hi ha pujades i baixades, clar que comparat amb el que ve a continuació sembla doncs això, pla).\nLa sortida i ja avançant ¡¡¡¡¡\nI a partir d’ aquí fins a dalt de tot, no hi ha descans, rampes del 20,30,40% si això pot ser? Ben amanit, això si, per tot tipus de paisatges, passes dels 1000metres d’ altitud a Ginast al km 2 fins als 2200 de l’ Alt del Comadelo, al km 8. Entre mig surts del bosc per a pujar muntanya tipus prat sense camí (menys mal que els de davant han anat xafant i fent sendera) i et trobes l’ avituallament del km 5, mires a dalt i veus llunyà el cim, buff¡¡ puges a dalt el cim i trobes davant els teus ulls, una altra muntanya, a la que veus pujant , com a formiguetes, una filera multicolor de persones. Una visió des del punt de vista estètic d’ extrema bellesa.\nCap el km 7 la pujada de prat passa per un lloc ple de petites plaques planes de pissarra, que rellisquen quan les xafes, miro endarrere, cap baix, ben al fons, amb aquella immensitat de muntanyes al meu voltant, m’ agafa un no se què al cos, i em prometo no mirar més, estem a 2000 metres d’ altura i una petita relliscada pot fer-te baixar molts de metres rodolant....intento no pensar en res més que en posar el peu amb fermesa i seguir cap endavant.\nPoc abans, al km 6, de cop s’ amaga el sol, surten els núvols negres, comença bruscament a ploure i a caure pedra, espero un parell de minuts, però ja estic molt mullat, em poso el tallavents (em costa treure’ l perquè el porto a una cartutxera plegat) ja me’ l he col•locat? Doncs amb la mateixa brusquedat d’ abans deixa de ploure i torna a sortir el sol, un fart per tornar a posar-lo a la cartutxera. I tot això ha passat en menys de 5 minuts.\nArribada al Comadelo, Punt d' avituallament.La baixada forta va del km 8 fins al 12, al poble de Castanesa, i es curiós perquè ofereix 4 perfils diferents: Baixada per prat, bordejant la cresta, amb un desnivell molt pronunciat al principi, tant que costa mantenir-se dret. Desprès deixes la cresta i agafes la muntanya al biaix, és a dir corres inclinat, sense camí, i posant sempre un peu a una posició més alta que l’ altre. Fins que arribes a una baixada de pedres grans, amb molt de desnivell, on de vegades cal agafar-se amb les mans per no agafar massa velocitat i amb molta facilitat per relliscar. Aquesta baixada, sumada a les anteriors, et deixa les cames quasi sense força, i finalment l’ últim km es una baixada per corriol, amb molts de tolls per la pluja.\nI això es el fort de la cursa, la resta es camí de tornada cap a Vilaller rodejant la muntanya i baixant uns 300/400 metres de desnivell amb els 9 kms que queden.\nI essent com es aquesta, la marató ha de ser una autèntica passada. Altament recomanable¡¡¡ A menys de 100 m per la meta. Ja està fet¡¡¡¡\nELS SKY GAMES\nI encara més l’ any 2012 que es fan els Sky Games, que durant 5 dies reuneixen esportistes de25 països, per fer una cursa de resistència (la marató) que l’ any proper pujarà fins a Vallibierna a 3.056 metres, el kilòmetre vertical (hi ha previst pujar un desnivell de 1000 metres en 3 kilòmetres de cursa, aquest any s’ ha fet la Cara Amón en 4,5 kms), una duatló d’ alta muntanya, i una cursa per 4 corredors amb gran desnivell i eliminatòria.\nAquests Sky Games es fan cada 4 anys, sempre amb alta muntanya (més de 2000 metres) i fins ara s’ han fet a Andorra i a Italia dues vegades.\nPossiblement només permetin apuntar -se als federats, i no sé si es podrà apuntar només a una prova, ni si la marató caurà en diumenge. Però això es veurà el proper any.\nORGANITZACIÓ I FEDERACIÓ\nI un parell d’ apunts. L’ entrega de dorsals molt lenta, calia esperar molta estona, es perdia temps amb els carnets dels federats i bastant mal organitzat.A més feia molta calor per la tarda. Dissabte encara hi havia gent recollint dorsals quan havia començat el briefing informatiu. En acabar la cursa, dutxes lluny i lloc de massatges a un altre lloc, també lluny i mal indicat. Només hi havia marcats els kilòmetres dels avituallaments. Les comparacions, diuen, son odioses però tot i que les muntanyes aquí són més altes, respecte a l’ organització Zegama queda bastant més alt.\nFinalment fixeu-vos, els horaris de sortida, eren les 8,00 dones i 8,30 homes. Hora de tall per tothom les 13 hores. Tot això als butlletins i a tot arreu. No sé per què a la reunió de dissabte es diu que la sortida es aquesta, però només els federats. Els no federats sortiran tots plegats a les 9 hores, i l’ hora de tall continua essent les 13 hores.\nEs a dir jo mateix amb carnet de federat tenia 4,30 hores per passar el tall i sense carnet de federat només 4 hores. No té ni peus ni cap. Està clar. Però encara més, una dona no federada tenia només 4 hores (com jo) per passar el tall i si era federada tenia 5 hores, 1 hora més.\nA mi em va semblar que hi havia una discriminació patent entre els federats i els que no teniem carnet de la federació. I estic segur que no existia la intenció, que tot el que es va fer tenia un motiu, però entenc que aquesta decisió no hi va ser encertada.\nVaig parlar amb el jutge principal de la cursa i no tenia arguments de pes, perquè no hi havia, (tots passen el control, motius de seguretat???), també amb la persona representant d’ Ocisport (entitat organitzadora) que em va donar la raó, però va dir que el tema ja no tenia sentit, ja que la marató havia quedat suspesa. No acabo d’ entendre estes histories dels federats i els no federats. Si no ets federat, pagues uns euros més per estar equiparat als federats i a partir d’ aquí hauries de tenir el mateix tractament que els federats i no quedar discriminat d’ aquesta manera.\nFinalment les sortides amb l’ ajornament varen ser les 9 (dones federades), les 9.30(homes federats) i les 10 la resta no federats.\nDoncs bé, al fullet de propaganda de la cursa, només parla de dones i homes, i ometeix la tercera sortida, però es que al video reportatge de la cursa penjat per l’ organització parla de les sortides de dones i homes i ometeix també la tercera sortida (si ja havien sortit les dones i els homes, què devíem ser nosaltres? )Per a la organització no existíem.\nNo tot es negatiu. En una reunió en temps i demostrant seny, van ajornar la cursa una hora i van escollir el recorregut alternatiu, ja que l' original podia haver estat perillós.\nAh¡ El temps 3h.18m.21s. Perdut entre la cua, però amb ganes de tornar-hi per la llarga.


Realitat i ficció - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nantoni dalmau ribalta 02.04.2020 | 23:53\nRealitat i ficció Regió7\nLa setmana passada parlàvem aquí mateix de fins a quin punt les versions cinematogràfiques de fets i personatges històrics ha deformat tradicionalment la realitat de les coses tal com van succeir o, si més no, tal com les coneixem avui per fonts segures. Voldria ara resseguir encara una mica més aquest fil, perquè aquests dies de confinament forçat ens obren la porta a lectures i pel·lícules que mai no trobàvem el moment d'abordar.\nEl problema va començar, de fet, amb els llibres, concretament amb l'aparició de l'anomenada «novel·la històrica» en el segle XIX. En realitat, les obres fundacionals d'aquest gènere, que tradicionalment s'associen als llibres de Walter Scott, ja donaven una visió absolutament romàntica, i per tant, desfigurada, dels fets històrics que pretenien relatar. La cosa, doncs, ja va començar malament... D'aleshores ençà, legions de lectors ens hem empassat amb una devoció inalterable una pila ingent de novel·les històriques, no solament com un entreteniment agradable i profitós, sinó com si fossin autèntics llibres d'història, aquells llibres que, pel seu to professoral i per la seva erudició, a vegades no volíem llegir perquè ens queien de les mans. Amb voluntat d'aprendre i descobrir, aquests lectors de bona fe hem donat per certes situacions i fets sovint inventats o deformats, oblidant que l'obligació d'un llibre de ficció no és pas explicar la realitat de les coses tal com van succeir, sinó crear una trama més o menys fictícia que desperti el nostre interès i la nostra emoció.\nEl cinema, de fet, va venir al darrere d'aquest enorme equívoc, i el va fer més gran encara, en la mesura que la popularitat i l'espectacularitat del setè art ha seduït una colla de generacions. I molta gent ha cregut a ulls clucs que les coses van passar tal com les expliquen les pel·lícules, oblidant que guionistes, productors i directors han manipulat la història com els ha convingut per tal de tenir més èxit i poder fer més taquilla. Més tard, l'esforç posterior d'alguns historiadors solvents per desfer malentesos i denunciar errors ha semblat obra d'uns quants perepunyetes obsessionats amb una dèria personal. Alguns espectadors, certament, han experimentat una sorpresa considerable, i una sensació d'estafa, quan han descobert que la pena de galeres no existia en l'època de Ben-Hur, que Mozart no va morir enverinat a mans de Salieri o que Hipàtia d'Alexandria va morir, assassinada sí, però en una edat força més avançada que la que ens mostrava l'actriu Rachel Weisz...\nA vegades, la història real no és tan apassionant ni tan brillant com ens la mostren les novel·les i les pel·lícules. De fet, tota la història de les arts està dominada per la llegenda i per versions més o menys fantasioses que no s'ajusten a la realitat del que va passar. Per això hi ha tanta gent que, per centrar-nos ara en la història de les ciències, se sorprèn també de saber que ni Arquímedes va dir «Eureka» quan va sortir dels banys públics, ni la poma de Newton va caure damunt la llarga cabellera de l'il·lustre matemàtic, ni Galileu va pronunciar la cèlebre frase de l'«Eppur si muove» quan va sortir de l'interrogatori de la Inquisició... encara que totes tres situacions siguin tan versemblants amb relació al que va passar als seus protagonistes. I així fins a l'infinit.\nSom crèduls per definició i necessitem pensar que tot va succeir tal com ens ho expliquen. Per no saber-ho, ni tan sols els historiadors poden donar fe de gran cosa, perquè totes les seves teories i les seves interpretacions, per saberudes que siguin, poden quedar en no-res davant l'aparició d'un document desconegut o d'una mirada diferent. És allò tan sabut de les veritats i mentides de la història, de l'art, de la literatura, una matèria fràgil que hauríem de ser capaços de no donar per feta com un dogma...


Buidatge de pisos a Capolat | Buidatgedepisos\nBuidatge de pisos a Capolat\nBuidatge de pisos a Capellades\nBuidatge de pisos a Carbasi\nSempre és ideal comptar amb una empresa de buidatge seria i responsable quan es tracti de desocupar un espai. Per exemple, buidatge de pisos a Capolat és excel·lent, doncs són una empresa que brinda el millor respatller als seus clients, a més de servei de qualitat i bons preus. A més, ocupen el lloc número 1 entre totes les empreses del sector.\nEstan completament homologats i posseeixen tots els certificats i permisos corresponents al marc de la llei. Estan disponibles els 365 dies de l’any i si es tracta de buidatges d’urgència, també estan en total disposició per dur-los a terme en menys de 24 hores. Això es deu al fet que tot el seu personal està molt bé capacitat i són senzillament, professionals.\nEl seu camp de treball són les fàbriques, naus industrials, cases oficines, xalets, restaurants, habitacions, pisos, garatges, hotels, restaurants, bars, col·legis, entre uns altres. D’aquests fan el retir de mobles vells, màquines fora de servei, parts de computadora, electrodomèstics danyats, estris, andròmines, roba i catifes. També plàstic, ferro, fusta, cartró, paper, enderrocs i deixalles de jardineria.\nCom a servei secundari, executen labors de neteja, pintura i desinfecció. Quant a la destinació dels objectes resultants de la desocupació, buidat de pisos a Capolat també s’encarrega i est és un dels seus majors beneficis, doncs tot és portat fins a abocadors o punts verds.\nEn aquests espais reben el tractament adequat per ser reciclats i d’aquesta forma no causar danys ni impactes negatius en el medi ambient. En casos de reformes d’obres, síndrome de Diògenes, inundacions i incendis, també es fan presents per prestar el seu servei de buidatge.\nCal destacar, que cada assistència sol·licitada ha de ser cancel·lada, no obstant això tots els seus preus són els més econòmics del mercat. Sempre atorguen respatller, assessoria i el pressupost ajustat a les necessitats, per a això solament has d’ingressar a la seva pàgina web i allí omplir el formulari.\nAltres formes són visitar de forma directa les oficines, situades a Capolat, 08617 o cridar als seus nombres telefònics 93 450 37 48 i 627 29 86. En totes les vies de comunicació tot el personal espera per atendre’t de forma amable i respondre els teus interrogants.


Aquests tuits sobre kim kardashian que estudien per convertir-se en advocat estan tan impressionats per la seva conducta - Cites\nAquests tuits sobre Kim Kardashian que estudien convertir-se en advocat estan tan impressionats per la seva unitat\nDimitrios Kambouris / Getty Images Entreteniment / Getty Images / Twitter\nPer Kelli Boyle 10 d'abril de 2019\nKim Kardashian té moltes coses: influencer, magnat del maquillatge, estrella de la realitat TV i ara ... Elle Woods del 2019? Aparentment, Kim Kardashian estudia convertir-se en advocat de justícia penal. Què, com si és dur? La seva novetat Vogue Entrevista de portada revela que la seva experiència en ajudar a Alice Marie Johnson a ser atorgada per la seva clemència l'ha inspirat a tractar d'ajudar les persones incriminades injustament a una escala més gran. I els tuits sobre Kim Kardashian que estudia convertir-se en advocat demostren el sorprenent i intrigat que té Internet. Bàsicament, Ningú Ja he vist això, però estem tots en ruta per baixar.\n'Vaig haver de pensar molt i dur en això', va dir Kardashian en la seva entrevista sobre la seva decisió d'educar-se encara més. Ella va dir que 'veure un resultat realment bo' amb el cas de Johnson, complementat amb el fet que se sentia desgraciadament preparada per parlar de la reforma de la justícia penal per llarg, va encendre el foc sota ella un ** per començar a estudiar dret.\n'La Casa Blanca em va trucar per aconsellar ajudar a canviar el sistema de clemència', va explicar, 'i estic assegut a la sala Roosevelt amb, com, un jutge que havia condemnat criminals i moltes persones realment poderoses i només. assegut allà, com, Oh, sh * t. Necessito saber-ne més. '\nKardashian va continuar: “Simplement volia poder lluitar per les persones que han pagat les seves quotes a la societat. Simplement sentia que el sistema podria ser tan diferent i volia lluitar per solucionar-ho i, si en sabés més, podria fer més.\nAixí que, uh, sí! Kim K està intentant convertir-se en advocat ara!\nTwitter sorprèn col·lectivament aquesta nova aventura seva.\nLa manera de superar el llançament de Poosh, Kimberly !!\nTotes les bromes sobre això que tinc a part, això és realment una fantàstica jugada de Kardashian. Tant si estudia dret com si és que està educant-se més en el procés, o si estudia literalment passar el llistó i convertir-se en advocat, li proposa que triï millor l'educació.\nL’entrevista també revela que Kardashian ha estat treballant amb Van Jones de CNN i l’advocada Jessica Jackson en els esforços de reforma de presons durant mesos a través d’un grup anomenat # cut50. Juntament, han informat que han assistit a reunions a la Casa Blanca, a visitar presons i s'han reunit amb els governadors amb l'esperança de realitzar una reforma de la justícia penal bipartidista.\nVa dir Jones Vogue que, tot i que és conscient de les crítiques que va rebre per col·laborar i per donar tant de crèdit a Kardashian, no pas als activistes negres que han realitzat aquesta feina més temps del que ella, Kardashian va poder aprofitar la seva notorietat per aconseguir que el president Trump escoltés. a la seva difícil situació.\n'Kim Kardashian', va dir Jones, 'es va acabar fent aquest paper imprescindible i molta gent s'ha enfurismat amb mi, dient que estic robant el crèdit d'activistes afroamericans que treballen en aquest tema des de fa dècades. I en primer lloc, ho sóc un d'ells.'\nVa continuar, “Però vaig estar a l’Oficina Oval amb Kim, Ivanka i Jared i el president, i vaig veure amb els meus propis ulls que Trump confessés tenir temors tremendes de deixar sortir algú de la presó i que aquesta persona anés i fes alguna cosa terrible, i l’impacte que tindria en les seves perspectives polítiques. Ell era visiblement nerviós per això. I vaig veure que Kim Kardashian desencadenés la intervenció més eficaç i emocionalment intel·ligent que he vist mai en la política nord-americana. '\nJones va continuar dient que va quedar tan sorprès al veure com era bo de Kardashian tot això, ja que Internet va escoltar que persegueix la seva llei.\n'Per a les persones que han caigut per aquesta caricatura mediàtica de la noia del partit de fa 10 anys que passa l'estona amb Paris Hilton', va dir. 'Aquesta és la filla d'un advocat acomplexat i la mare de tres nens negres que està utilitzant tot el seu poder per marcar la diferència en un tema difícil i que és impactant.'\ntraslladar-se amb algú\nBé, maleïda, Van.\nKardashian no ha dit res a les xarxes socials sobre aquest tema Vogue entrevista, però ella va tuitejar sobre el nou programa de Van Jones El Projecte de Redempció el 9 d’abril.\nL'espectacle està referit al 'procés de justícia restaurativa'. No està clar si Kardashian participarà al programa com a part del seu treball activista amb Jones, però ara no descartaria la possibilitat.\nEl més probable és que sentirem tot aquest viatge similar a Elle Woods durant la temporada actual Seguir al dia amb els Kardashians.


Les universitats nord-americanes decideixen la seva gestió, els currículums i la contractació de docents\nUn grup d’estudiants celebrant la seva graduació en una cerimònia típica a les universitats nord-americanes. GETTY\nNova YorkEls sistema universitari nord-americà es caracteritza per la seva forta autonomia i la seva extraordinària diversitat: centres públics i privats; molt grans, mitjans i molt petits; seculars i religiosos; rurals i urbans. A més, és en gran mesura independent de les regulacions del govern federal, i molt descentralitzat.\nEls Estats Units tenen gairebé 20milions d’estudiants universitaris, un 5% dels quals són estrangers, i més de 4.600 universitats: unes 3.000 ofereixen llicenciatures de quatre anys, màsters i doctorats, mentre que la resta només ofereixen llicenciatures i cursos universitaris de dos anys -són els anomenats colleges i community colleges -. Dues terceres parts d’aquests centres són privats, però una gran majoria dels alumnes universitaris, uns 15 milions, estudien en centres públics.\nLes universitats tenen independència tant en la manera com es governen i contracten els seus professors com en la configuració de les seves titulacions i models curriculars. Als centres públics, però, pot ser més limitada, ja que depenen dels estats i administracions locals. Els 50 estats tenen com a mínim un centre universitari públic.\nL’educació, també la superior, als EUA està descentralitzada, i per tant les seves regulacions depenen de cada estat i són diverses -algunes són més laxes i d’altres més intervencionistes-. Tot i així, hi ha algunes lleis federals que garanteixen, per exemple, el dret a l’educació a tots els nord-americans o determinats estàndards educatius. D’altra banda, els últims anys el govern federal ha incrementat la seva influència amb la creació de fons públics per a recerca i beques universitàries. Si les universitats volen accedir a aquestes ajudes han de complir alguns requisits de qualitat educativa.\nL’autonomia dels centres superiors, però, es manté intacta. I la poca regulació d’aquest àmbit permet la possibilitat d’experimentar diferents maneres de gestionar-les. La majoria es regeixen a través d’un govern “compartit” amb tres potes: el consell administratiu -amb un representant de les organitzacions estudiantils-, el president i el cos docent i investigador.\nSupervisió de les universitats\nInstitucions de prestigi i independents, com Carnegie Classification, són les que, en certa manera, supervisen les universitats. Aquestes organitzacions fan rànquings i estableixen estàndards mínims en el currículum educatiu, la investigació, la qualitat dels docents o el rendiment dels estudiants. Els centres superiors, però, no estan obligats a complir els seus requisits.\nEl sistema universitari, doncs, no és immune a títols fraudulents, sobretot per part de centres d’educació superior privats en estats laxos en la seva regulació. En un entorn com aquest, per exemple, s’emmarca el frau que van patir 4.000 estudiants de la Trump University, que es va resoldre amb una indemnització de 25 milions de dòlars.


Cases de nines amb segell local - Diari de Terrassa\nCases de nines amb segell local\nEls centenars de joguines del Museu de Terrassa estan als magatzems, però des de fa poc més de cinc anys tenim la possibilitat d’apropar-nos a elles a través de l’exposició permanent “Les botigues del nostre record” que hi ha al carrer de la Font Vella, 33, a la Casa Alegre de Sagrera, i que havia ocupat el comerç Argemí Culell. La planta baixa d’aquesta finca està dedicada a jocs i joguines antigues. La col·lecció es pot veure des del carrer estant i es renova periòdicament per donar visibilitat al fons lúdic que té la institució a casa nostra.\nL’espai expositiu, que es va inaugurar el maig de 2015, entorn de la Fira Modernista, comprèn dos aparadors. Un d’ells, el de la dreta, mostra un fragment d’una de les cases de nines que va crear i fabricar l’artista local Josep Rigol i Fornaguera (Terrassa, 1897-1986). L’objecte escollit forma part d’una col·lecció de cases de nines de gran format a escala 1/10 seriades i datades que el pintor i mestre va fer a la dècada dels anys cinquanta del segle XX i que el patrimoni local en preserva dues.\nEl museu va indagar el seu dia sobre aquesta joguina amb ADN terrassenc. Explica que el pintor va crear a Montbrió del Camp, on tenia amistats, un petit negoci de fabricació de cases de nines, que va batejar amb les sigles F.U.C. Per a la iniciativa, comptà amb l’advocat Francesc Figuerola i Ferrer i la seva esposa Maria Bassedes Vidiella, de Barcelona i propietaris de la finca tarragonina, coneguda com L’Horta Florida. Es va crear un patronat per gestionar l’empresa, que tenia les oficines a la Via Laietana de Barcelona. Maria Bassedes, la muller de Figuerola, es va encarregar de la part financera. El negoci va comptar també amb els germans Pedrola, fusters i alhora els masovers de la família de l’advocat.\nTotes les cases de nines ideades seguien el mateix patró: estil neoclàssic amb grans façanes que alhora servien d’obertura a la caseta i vidrieres de vitralls. Rigol i Fornaguera assumia també tot el disseny d’interiors; des de la decoració fins al parament de la llar i els complements tèxtils. L’exposada a “Les botigues del nostre record” a la Font Vella n’és un exemple. És un fragment de casa de nines amb planta baixa i un primer pis. La planta baixa està decorada com un menjador i el primer pis recorda una saleta i hi ha un nen amb pijama.\nLa joguina, de factura artesanal, tenia l’objectiu de ser instructiva i no amagava que volia ser una eina per assajar a ser mestressa de casa tal com deia l’anunci: “aspira a prender en las niñas la llama de las tradicionales virtudes de nuestras mujeres”. Es podia adquirir per parts que anaven encaixant, però així i tot, l’empresa no va ser rendible i va tancar portes. A banda de la comercialització, els socis van exposar les seves cases de nines a la primera Fira de Mostres del Passeig de Gràcia de Barcelona i van aconseguir que moltes fossin exportades a Amèrica del Sud,\nEstirant el fil, se sap també que la família Figuerola-Bassedes va construir en la finca de Montbrió del Camp una residència de descans que, actualment, és l’Hotel-Balneari Termes Montbrió. La promotora va ser Maria Bassedes i l’hereva, Maria Assumpte Figuerola, la filla del matrimoni. Precisament, la família barcelonina va confiar al seu bon amic Rigol i Fornaguera la direcció artística i l’execució de les obres. L’artista local es va encarregar de tot, incloent-hi els esgrafiats que decoren els exteriors dels edificis del que és avui el complex hoteler termal del Baix Camp rehabilitat i reformat. El treball decoratiu que l’artista local va desenvolupar al balneari és considerat com una de les seves grans obres.\nBetty Boop, una icona\nEl segon aparador exposa joguines diverses. Hi ha una fireta de cuina, mobles en miniatura de casa de nines, nines i ninots de tipologia i època diferents (ànec Donald, Popeye, una nina bussejadora, una nina de color que popularment en deiem “la negrita”…), entre les quals destaca la popular Betty Boop, el personatge de ficció de dibuixos animats que va aparèixer a la sèrie Talkartoon durant els anys 20 i 30 del segle passat i que es va esdevenir una icona.\nCreada per Max Fleischer i Grim Natwick , la Betty es va fer famosa per ser el primer personatge animat que representa una dona femenina i sexual, en portar un vestit curt i una lligacama. Els seus creadors, a més, la van dotar d’un pit prominent i generós escot. La nina va debutar a la pantalla un 9 d’agost de 1930 i la seva figura estava inspirada en l’actriu americana Helen Kane. En el primer disseny es va considerar que tenia un aspecte lleig i es va fer un redisseny posterior per embellir-la.\nSi ens acostem a l’aparador, també hi veurem rètols evocatius de marques i botigues locals desaparegudes, com els de l’antiga Casa Sans i Lanas Torredemer.\nBibliografia consultada: “Memòria excavacions d’urgència a Mossèn Homs” del departament de Cultura de la Generalitat/ Butlletí informatiu Merlet, número 35 i catàlegs “Les botigues del nostre record” i “Josep Rigol i Fornaguera, l’home, l’artista i mestre” del Museu de Terrassa /Història del Balneari Termes Montbrió del Camp a la pàgina web de l’hotel citat/ Agraïments: Domènec Ferran, Antonio Moro, Mia Pérez, Gemma Ramos i Rafel Comes.\nTemes:Amb, Casa, Cases, Com, Els, Les, Montbrió, Nines, Per, Primer, Rigol


REFLEXIONS MÍNIMES: Una societat des-apoderada?\nAlbert Calls>>Vivim en uns temps de moltes paraules i poques accions reals, la virtualitat i la teoria imperen per damunt de la pràctica, el ‘Poder’, en la seva expressió més profunda, ha triomfat i el parany més gran consisteix en fer-nos creure que som lliures quan realment som més esclaus que mai.\nLa societat actual és la del ‘fum’ i la ‘remor mediàtica’, deixar queixar-se perquè no canviï res, deixar desfogar-se perquè les coses segueixin igual.\nSi també és cert que hi ha una minoria conscienciada que cal un canvi de paradigma, els resultats reals de la queixa col·lectiva, les manifestacions, mobilitzacions i clams, no s’acaben de traduir, en la meva modesta opinió, en grans transformacions reals.\nEn aquest context brilla, com sempre, el paper de l’individu, en solitari o en grup, que diu prou, un dia, des de la seva consciència única i decideix construir un sistema de vida al marge. El camí més difícil però el més autèntic.\nArticle publicat a la revista ‘Valors’. www.valors.org


De feixistes a reaccionaris | Opinió | EL PAÍS Catalunya\n19 JUL 2019 - 15:45\tCEST\nTrump en el seu discurs a Greenville. Jonathan Drake REUTERS\nAl crit de “Fes-la fora!”, el partit republicà assumeix el racisme i la xenofòbia com a banderes de la campanya de reelecció de Trump. El pensament reaccionari continua progressant com a instrument auxiliar del desbocat neoliberalisme econòmic. I així és com es construeixen els pilars de l’evolució cap a l’autoritarisme per controlar el malestar d’unes societats fracturades. És cert que la música de Trump no és nova en el partit americà, que sempre s’ha mogut en la franja més orgànica del pensament conservador –pàtria, fe, família. Però l’assumpció del discurs de l’odi i la insolència de l’actual president, que va arribar com un outsider i ara té el partit als seus peus, denota la profunda crisi cultural i moral en curs. On és la dreta liberal americana?\nJa ens va advertir en el seu dia Karl Polanyi que “la idea d’un mercat que es regula a si mateix és purament utòpica”. Aquesta utopia és avui el principi de dominació vigent. És des de l’estat de desconcert que les seves conseqüències generen –fruit de la dificultat de la política per oferir alternatives a la ciutadania quan el poder és en un altre lloc i la política té cada vegada més una posició de servitud– que cal veure el desplegament desacomplexat del pensament d’extrema dreta en les democràcies occidentals. La seva raó de ser? La preparació de l’autoritarisme postdemocràtic com a recanvi si la democràcia liberal no serveix els interessos de les forces que avui governen el món. I, per això, cal evitar els tòpics tradicionals a l’hora de donar resposta a fenòmens com Trump o com l’ascens de l’extrema dreta i la seva capacitat d’abducció i destrucció de la dreta tradicional.\nNo és feixisme. El feixisme ha deixat seqüeles a tots els territoris que ha trepitjat que en determinats moments broten en manifestacions diverses, però, com diu Andreas Huyssen, avui el feixisme “és, alhora, obsolet i anacrònic”. Som al davant d’un rearmament ideològic de retorn al pensament reaccionari que, com ha explicat Corey Robin, des de l’endemà de la revolució francesa recorre el món i ara reviu amb característiques pròpies, amb la complicitat de bona part de la dreta i davant de la impotència de l’esquerra, on la socialdemocràcia no surt del col·lapse al qual l’han portat les terceres vies.\nEl feixisme –en totes les seves manifestacions- era un projecte revolucionari que, en paraules d’Emilio Gentile, “es considera investit d’una missió de regeneració nacional, es conceptua en estat de guerra contra els adversaris polítics i intenta adquirir el monopoli del poder polític utilitzant el terror, la tàctica parlamentària i el compromís amb els grups dirigents, per crear un nou règim, destruint la democràcia parlamentària” amb l’objectiu d’arribar a una organització corporativa de l’economia, “sota el control del règim”. El pensament reaccionari actual no qüestiona l’status quo econòmic, sinó que assumeix del tot els principis del neoliberalisme: la desregularització de l’economia, la disminució de la càrrega impositiva i el campi qui pugui com a horitzó del subjecte econòmic. El seu objectiu és conquistar poder institucional a través dels mecanismes democràtics i crear una cultura de submissió i limitació de drets individuals per controlar el malestar social creixent.\nEl pensament reaccionari actual no qüestiona l’status quo econòmic, sinó que assumeix del tot els principis del neoliberalisme: la desregularització de l’economia, la disminució de la càrrega impositiva i el campi qui pugui com a horitzó del subjecte econòmic\nEn el seu horitzó de màxims hi ha l’autoritarisme (que es basa en la supremacia a les xarxes socials): formalisme democràtic de mínims i dominació ideològica. Per això a mitjà termini els seus objectius són clars: ortodòxia econòmica neoliberal i revolució cultural reaccionària. I en aquest context, de Trump a Salvini, passant per totes les variables conegudes, el discurs es basa en la construcció de l’enemic, és a dir, oferir als ciutadans un culpable dels seus mals: els immigrants i els pàries (d’aporofòbia parla Adela Cortina), les feministes, i els auguris del canvi climàtic. Hi ha un refrany molt arrelat a Catalunya que és expressió d’aquesta actitud: “De fora vindran i de casa ens trauran”.\nContra aquestes figures es construeix un discurs ideològic que s’encavalca amb la història del pensament reaccionari: orgull nacional, patriarcat, organicitat, negació de drets individuals. Un programa que interpel·la la dreta liberal i l’esquerra: callar o consentir és apuntar-se a l’autoritarisme postdemocràtic. I, en els últims temps, les restriccions de drets en matèria d’immigració i de llibertat d’expressió (delictes d’odi, lleis mordassa), la tendència a la judicialització de la política i la facilitat amb què la dreta assumeix l’agenda reaccionària donen motius per sospitar.


La Policia Local de Paterna reforça la seua plantilla davant el COVID-19 amb la incorporació de 4 nous agents - Nou Horta\nDijous, 02 abril 2020 14:24\tEscrit per Redacció Publicat en Paterna-VAL Vist 34 vegades\nLa Policia Local de Paterna, amb caràcter d'urgència i prèvia autorització de l'Agència Valenciana de Seguretat i Resposta a les Emergències, ha incorporat aquesta setmana la seua plantilla quatre agents interins, aconseguint així els 104 efectius.\nAmb l'arribada d'aquests nous agents, que estarán fins que es convoquen les places de policia que l'Ajuntament té ja pressupostades, la Policia Local reforça els serveis destinats a garantir el compliment de l'estat d'alarma així com el suport logístic i de seguretat durant aquesta situació d'emergència.\nI és que amb l'actual situació de crisi sanitària provocada pel coronavirus i el confinament decretat, la labor de la policia es fa encara més imprescindible per a garantir la seguretat, el proveïment i l'ordre públic del municipi.\nAmb aquesta fi, i en coordinació amb la Mesa permanent de Crisi del COVID-19 de l'Ajuntament, la Policia ha adoptat tota una sèrie de mesures urgents i d'organització, no sols per a poder fer efectives totes les mesures decretades, sinó per a protegir la salut tant de la ciutadania com dels propis integrants del cos policial.\nPer a això, la totalitat dels 104 agents han passat a formar part de la Unitat d'Atenció i Resposta Ciutadana en torns de demà, vesprada i nit, amb l'objectiu d'atendre tots els serveis generats per aquesta nova situació, sense deixar de complir les comeses pròpies que ja es realitzaven amb anterioritat.\nA més de les funcions pròpies policials que tenen encomanades, la Policia Local de Paterna està participant activament en tota mena d'accions socials relacionades amb el proveïment d'aliments i medicaments als col·lectius més vulnerables o amb major risc, l'assistència a persones majors així com totes aquelles tasques diàries que puguen haver-se vist afectades pel confinament de la població.\nModificat el Dijous, 02 abril 2020 14:25\nMés en esta categoria: « Paterna acosta a domicili el certificat d'empadronament per a sol·licitar la moratòria hipotecària\tPaterna promou entre els seus veïns la lectura digital a través de eBiblio »


Una marea humana torna a protestar contra Lukaixenko\nMés de 100.000 persones participen en una manifestació a Minsk, segons la premsa local\nDesenes de milers de persones s'han tornat a manifestar a Minsk aquest diumenge EFE\nUna marea humana amb banderes vermelles i blanques, símbol de l'oposició bielorussa, ha tornat a prendre els carrers de Minsk aquest diumenge per quart cap de setmana consecutiu per reclamar la renúncia del president del país, Aleksandr Lukaixenko. Més de 100.000 persones han participat en la protesta a la capital, segons els mitjans locals, però també hi ha hagut manifestacions en altres localitats, com Grodno, Brest, Gomel i Moguiliov. A Minsk, la policia ha detingut almenys 130 persones.\nLes forces de seguretat han bloquejat els accessos a les principals avingudes del centre de la capital des de primera hora del matí i han acordonat la plaça de la Independència, que ha sigut escenari de manifestacions de l'oposició durant les últimes setmanes. També s'han tancat diverses estacions de metro del centre de la ciutat i desenes d'antiavalots s'han desplegat als voltants de la residència de Lukaixenko, que s'ha convertit en el lloc més protegit de Minsk.\nMalgrat les importants mesures de seguretat, una marea humana ha ocupat el centre de la capital corejant lemes com "Visca Bielorússia" i "Ves-te’n", en referència a Lukaixenko. Els manifestants també han increpat els antiavalots que protegien la residència del president bielorús: "Nosaltres us paguem, nosaltres som el poder" o "Pegar la gent no és una professió", els han cridat.\nSegons l'associació bielorussa de drets humans Vesna, la policia ha detingut aquest diumenge més de 130 persones a Minsk. Entre elles hi hauria almenys dos reporters, segons ha informat l'Associació de Periodistes de Bielorússia. També hi ha hagut detencions a les ciutats de Brest, Moguiliov i Vitebsk. De fet, les autoritats han confirmat "més de 100 detencions" de participants en "accions no autoritzades".\nLukaixenko, la desmesura del poder\nEl govern també ha intentat posar bastons a les rodes als manifestants dificultant la connexió a internet i l'accés a aplicacions de missatgeria. El mateix operador de telefonia mòbil A1 ha confirmat davant les queixes dels usuaris que, per ordre de les autoritats, ha reduït la velocitat de la connexió a internet, cosa que podria portar "a la disminució de la qualitat del servei prestat o la seva inaccessibilitat temporal". Un cop la protesta ha acabat a Minsk, l'accés a internet ha quedat totalment restaurat a la capital.\nLa líder de l'oposició bielorussa, Svetlana Tijanóvskaya, havia fet una crida dissabte perquè la gent participés en la que va batejar com a "marxa de la unitat", amb el lema "Un per a tots i tots per a un". "Recordin que junts som més forts", va declarar l'opositora des de Lituània, on està exiliada des de l'11 d'agost passat.\nD'altra banda, Olga Kovalkova, una de les estretes col·laboradores de Tijanóvskaya, ha hagut d'abandonar el país per pressions de les forces de seguretat, segons ha explicat ella mateixa. Segons ha relatat, ha sigut traslladada contra la seva voluntat a Polònia, quan complia quinze dies d'arrest administratiu en un centre de reclusió de Minsk.\nBielorússia Aleksandr Lukaixenko protestes OPOSICIÓ