Xile | enciclopèdia.cat\nNom oficial deRepública de Chile (es)\nEl Xile precolombí i la colonització hispànica\nDel moviment d’emancipació a la guerra civil de 1891\nDe la instauració del parlamentarisme al socialisme de Salvador Allende (1891-1973)\nLa dictadura militar (1973-1989)\nRestabliment de la democràcia i hegemonia de la Concertación (1989-2010)\nDel retorn de la dreta al poder ençà\nEstat de l’Amèrica del Sud, situat a l’extrem sud-occidental del continent americà, limitat al N pel Perú, a l’E per Bolívia i l’Argentina, al S pels oceans Atlàntic i Pacífic i a l’W pel Pacífic.\nLa capital és Santiago.\nHom ha parlat sovint del caràcter insular de Xile. Efectivament, el país és envoltat per la mar, la muntanya i el desert; es pot parlar, doncs, d’una illa o, millor dit, amb els seus 4.000 km de llargada, d’una espècie de subcontinent reduït a la seva façana marítima i gairebé desproveït de zona interior, ja que l’amplada mitjana és de 200 km. Hom distingeix a Xile tres unitats de relleu d’una gran importància: a l’E la serralada dels Andes, a l’W la serralada de la Costa, i enmig d’ambdues, la Depressió Longitudinal. Durant l’era terciària es produïren grans moviments orogènics que començaren a delimitar aquestes grans unitats del relleu. La serralada dels Andes, de formes agressives i potents blocs dislocats, en la qual sobresurten grans massissos volcànics, molts dels quals coberts per glaceres, no té cap semblança amb les articulacions de la muntanya alpina penetrada per grans valls, car el predomini dels moviments verticals es tradueix en formes abruptes inaccessibles (els passos són a més de 4.000 m d’altitud). Al S de Santiago disminueixen les altituds, i molt més al S les glaceres, cada cop més nombroses, baixen fins a la mar, on la serralada es divideix en illes allargades fins a formar una infinitat d’arxipèlags. Els Andes són formats principalment per roques volcàniques i pòrfirs metamòrfics, que representen els terrenys secundaris (hi són rares les calcàries, pròpies del Secundari). Les altures principals són el Tacora (5.950 m), el Parinacota (6.630 m), l’Aucanquilcha (6.117 m), el San Francisco (5.830 m), l’Olivares (6.252 m), l’Aconcagua (6.959 m) —el més alt—, el Tupungato (6.550 m), el volcà de San José (5.830 m) i el volcà de Maipo (5.290 m). Durant l’època de les glaciacions del Quaternari, les glaceres arribaven fins a la vall longitudinal —ho prova el fet d’haver estat trobats nombrosos blocs erràtics—. Al costat de la mar hi ha la serralada de la Costa, molt més articulada, però molt menys imposant, car només excepcionalment arriba als 2.000 m d’altitud. És el resultat d’antics aixecaments, formada en la seva major part per materials granítics i per esquists. Cap al N forma penya-segats. Al S de Copiapó la serralada adopta la forma d’altiplans seccionats, amb altituds inferiors als 1.000 m. La serralada acaba en nuclis aïllats, i els seus últims vestigis es troben a l’illa de Chiloé i a l’arxipèlag de Chonos. Entre aquests dos conjunts muntanyosos hi ha una línia de debilitat tectònica, traduïda per un rosari d’enfonsaments: és la Depressió Longitudinal. Al N és coneguda per les pampes del Gran Norte. Aquesta vall és formada per materials arrossegats per les aigües de les serralades que la limiten, i podria tractar-se d’un gran llac antic, fins que els rius no s’obriren pas a la serralada de la Costa. Al N és ocupada per les pampes àrides, i més al S de Santiago s’inicia una gran vall central. A partir dels 40º de latitud S hi ha llacs importants.\nAigües de Puerto Montt\nAtesa la configuració i la situació del país, aquest hauria de tenir tots els climes coneguts al planeta, però diverses circumstàncies contribueixen a modificar la influència de latituds tan variades: el corrent de Humboldt i la presència de la mar tenen una influència reguladora i donen al país un clima de diferències poc extremes, sobretot pel que fa a les temperatures. A l’extrem nord el clima és desèrtic, amb pluges gairebé inexistents (2,5 mm anuals a Iquique), i les temperatures no són excessivament altes (17,9 ºC). Al Xile central, des de la vall de l’Aconcagua fins a la del Bío Bío, el clima és mediterrani (360 mm de pluja anuals a Santiago). La temperatura mitjana anual és de 14,2 ºC. Més cap al S, fins al golf de Reloncaví, el clima es torna temperat-plujós, amb temperatures mitjanes de 14 ºC i precipitacions que ultrapassen els 1.500 mm anuals. Més cap al S el clima es torna fred i plujós (sobrepassa els 2.000 mm anuals).\nTots els rius de Xile tenen la característica comuna que corren d’E a W. A causa de la topografia del país, tenen un recorregut curt, i les diferències entre ells són degudes al cabal, car, segons la latitud, les influències climàtiques fan sentir llurs efectes.\nSalts d’aigua a la zona dels fiords del Xile meridional\nA la zona desèrtica septentrional, només el riu Loa aconsegueix d’arribar a la mar. Més cap al S els rius són més cabalosos: l’Aconcagua, el Maipo, el Maube i el Bío Bío. Al Xile central els rius aporten molta aigua de la neu, llur curs superior és torrencial i resten sotmesos a una erosió regressiva considerable, pel fet que el nivell de base és molt baix i la distància és escassa. Aquesta erosió ha provocat algunes captures de rius del vessant oriental (l’Imperial, el Toltán, el Valdivia i el Bueno). A partir de Reloncaví, els rius desemboquen als llacs o als fiords (Reloncaví, Palena i Cisnes). A la Patagònia xilena i a la Terra del Foc els cursos d’aigua són molt poc nombrosos.\nLes grans diferències de latitud i d’altitud fan que la vegetació sigui molt variada. Al N, a la zona desèrtica d’Atacama, la vegetació és molt escassa. Més al S, el paisatge pren l’aspecte de semidesert i d’espinar amb cactus. La vegetació del Xile central té trets mediterranis: a la zona limitada aproximadament al N per Valparaíso i al S per Concepción i Victoria la clímax és un bosc esclerofil·le i, allà on el bosc ha estat destruït, apareixen brolles i erms semblants als de l’Europa meridional. Però la flora és completament diferent, integrada per espècies de caràcter antàrtic i neotropical. De la latitud de Victoria a la de l’illa de Chiloé predomina la selva valdiviana, bosc laurifoli sempre verd, molt esponerós i ric en epífits. Més al S es fan dominants els Nothofagus de fullatge caduc, i el caràcter antàrtic de la vegetació s’accentua. La vegetació dels Andes és molt complexa: al N comprèn àrees de páramo, humit, i de puna, seca; i al S, tussock antàrtic i prats que recorden les pastures alpines de l’hemisferi boreal.\nXile és un país poc avançat agrícolament: prop de la meitat de la superfície del país és improductiva (al N hi ha desert, al S, la zona glaçada, i a l’E, els Andes), i més de dos terços de la terra conreable estan desaprofitats: només és cultivat el 5,7% del territori, el qual és ocupat en la seva major part pels latifundis (haciendas i fundos). Als minifundis hom conrea només productes de subsistència. Les principals produccions són de cereals (blat, blat de moro, civada, arròs, ordi, sègol), llegums, patates, hortalisses (tomàquets, síndries, melons, carbasses, cebes), bleda-raves, tabac, cànem, fruita (cítrics, pomes, préssecs, peres) i oleaginoses (gira-sol, colza). Cal esmentar la vinya, que dona lloc a una important indústria vitivinícola, dedicada fonamentalment a l’exportació als Estats Units i Europa, mercats on des de la meitat dels anys noranta és apreciada la qualitat del vi xilè. La producció global és deficitària i irregular, i en anys de secada hom ha hagut d’importar quantitats importants d’aliments. En el període 1975-83 la superfície conreada de cereals (llevat de l’arròs) minvà un 35%. No obstant això, el creixement del PIB agrícola dels últims anys (6,8% del valor total el 1995, any que ocupava el 15% de la població activa) ha estat considerable tot i haver perdut pes dins el conjunt de l’economia. La ramaderia (ovina, bovina, cavallina i porcina) constitueix l’activitat agropecuària més tradicional; els prats i les pastures ocupen el 18% del territori. Hom n'obté, sobretot, carn de boví, aviram i porcí, llet, ous i llana. El 1993 Xile era la quarta potència pesquera del món, gràcies a les condicions favorables de les aigües litorals, que reben les desviacions cícliques del corrent fred de Humboldt el qual, en contacte amb aigües càlides, produeix les condicions òptimes per a la presència de moles enormes de sardines, anxovetes, verats i altres peixos d’aprofitament industrial. També el sector de conserves ha experimentat un extraordinari creixement gràcies a l’exportació. Als arxipèlags meridionals hi ha abundància de peix comestible, crustacis i mol·luscs. Entre la zona de clima mediterrani i la zona glaçada del S s’estenen els boscos (22% del territori), que representen una important riquesa forestal; comprèn el territori de les regions de Bío Bío, La Araucanía i Los Lagos, fins a l’arxipèlag de Chiloé. Les fustes principals són les de llorer, roure, om, pi, araucària i xiprer.\nMapa econòmic de Xile\nLa mineria constitueix una de les bases de l’economia xilena, car aporta el 8% del PIB i el 43% de les exportacions (1995). Els nitrats i el iode, que antigament havien representat la seva major riquesa minera, han passat a un segon pla, empesos per la preponderància dels minerals metàl·lics. La major part de les reserves es troben als deserts del N del país. Xile és el primer productor de coure del món (23% el 1993); els jaciments principals són el de Chuquicamata (el més gran del món), a cel obert, el d’El Salvador i el d’El Teniente. El valor d’aquest mineral oscil·la segons el preu dels mercats internacionals, com es posà de manifest arran de l’augment de la demanda des del 1993, impulsada per la represa econòmica dels Estats Units, principal importador per a la indústria de semiconductors. És important la producció de ferro. Hom extreu també manganès, or, zinc, plom, mercuri, argent, vanadi, liti (amb les reserves més importants del món), marbre, sofre i guano. Hi ha salnitre als deserts del N, també conegut com a nitrat de Xile, en uns jaciments que s’allargassen un miler de quilòmetres de N a S, però hom en suspengué la producció el 1984. El molibdè es troba més aviat a les regions centrals (Valparaíso, Libertador), i el carbó (hulla gairebé exclusivament), més al S (regions de Maule, Bío Bío, La Araucania). Des del 1949 hom explota els jaciments de petroli de la Terra del Foc; posteriorment hom ha descobert jaciments submarins a l’estret de Magallanes, al S de l’estat, i hom ha construït importants oleoductes. A més, hi ha estat trobat també gas natural. Xile és un dels estats sud-americans, juntament amb l’Argentina i el Brasil, que ha fet progressos més espectaculars en el camp de la industrialització (17% del PIB i 15,6% de la població activa el 1994). Al principi la indústria derivava únicament del sector primari, però a poc a poc s’ha anat diversificant (amb Concepción com a nucli). La zona industrial va des de la vall de Bío Bío fins a la vall de l’Aconcagua (centrada a Santiago). La indústria tradicional és la tèxtil (llana, cotó, fibres artificials i sintètiques), seguida per les de la pell i el calçat, la fusta, la polpa de fusta, la cel·lulosa i el paper, el tabac, la química (adobs nitrogenats, àcid sulfúric, gas de ciutat, pneumàtics), l’alimentària (farina de cereals i de peix, sucre, oli, conserves vegetals, càrnies i de peix, lacticinis i begudes alcohòliques: vi i cervesa), el ciment, el vidre i la construcció, els mobles i les derivades del coure (tercer lloc del món), l’or i la siderúrgia. Una indústria mecànica en ascensió és el muntatge d’automòbils. Hi ha també refineries de petroli i indústria petroquímica. A Valdivia hi ha drassanes per a la construcció d’embarcacions menors. Assistida per les mesures dràstiques de liberalització de l’economia implantades a la meitat dels anys vuitanta, la indústria xilena ha estat el motor de l’acceleració econòmica de Xile a la dècada dels anys noranta. La producció d’energia elèctrica prové, en unes dues terceres parts, del potencial hidràulic instal·lat. És especialment important la central Colbún-Machicura.\nLa topografia irregular del territori ha dificultat la construcció de vies, tant interiors com de comunicació amb els països veïns. Hi ha uns 80.000 km de carreteres, la més important de les quals és la Panamericana (3.369 km). Els ferrocarrils de Xile (8.185 km) són, juntament amb els de l’Argentina, els millors del continent, i cobreixen tot el territori, excepte la Patagònia. Tanmateix, les diferents amplades de les vies obliguen a fer constants transbordaments. Una altra dificultat és l’existència de mitja dotzena de companyies propietàries, tot i que el 90% de les línies pertanyen a l’estat. Hi ha cinc línies internacionals: dues de transandines amb l’Argentina, la més important de les quals és la de Valparaíso a Buenos Aires; dues de transandines amb Bolívia, de les quals destaca la d’Arica a La Paz, la sortida a mar més directa de Bolívia, que sol disposar d’una zona franca al port d’Arica; i una de prelitoral amb el Perú. Els ports de mar més importants són els de San Antonio, Valparaíso, Antofagasta, Arica, San Vicente i Huaso. L’aeroport principal és l’Arturo Merino Benítez, vora Santiago.\nLa balança comercial té tendència a ésser favorable (4,5% de superàvit el 1995). Tradicionalment, els minerals havien estat, amb diferència, la primera partida d’exportació, molt especialment el coure. Amb el temps, però, les exportacions industrials han igualat les del sector miner: el 1982 les manufactures representaven prop del 12% del valor de les exportacions, xifra que el 1995 havia passat a ser del 45%, i que incloïa sobretot productes alimentaris elaborats, paper i derivats del paper i derivats del petroli i de productes químics. Aquest any, els minerals representaven el 43% de les exportacions i els productes agrícoles, el 10%. Els principals compradors eren els EUA (23%), el Japó (9%), el Brasil (9%) i l’Argentina (8,5%). Quant a les importacions, predominen els béns d’equipament (50%), seguits dels béns de capital (28%) i els béns de consum (17,5%). Els proveïdors són, sobretot, els EUA (17%), el Japó (17%), l’Argentina (5,5%) i el Brasil (5,2%). Tot i el saldo positiu del comerç exterior, la balança de serveis és deficitària i és la principal causa del fort augment del deute exterior. Per tal de facilitar el desenvolupament econòmic dels dos extrems del país, despoblats, hi ha establertes dues àrees franques, és a dir, que les mercaderies que hi arriben de l’estranger només paguen duanes si van d’aquestes àrees al Xile central. Són l’àrea de Tarapacá al N, que se serveix dels ports d’Arica i Iquique, i la de la Patagònia (amb els arxipèlags i la Terra del Foc) al S, que se serveix d’Ancud, Puerto Aisén i Punta Arenas. Després d’anys de prosperitat, els anys setanta s’iniciaren amb una involució del PIB, que arribà a ser del —14,3% el 1975. Seguí un redreçament, que el 1977 fou del 9,7%, i tornà a minvar fins a esdevenir negatiu el 1981 i culminar en el 14,1% el 1982. Els anys següents el PIB tendí a estabilitzar-se: —1,6%, 5,5% i 2% el 1985. A partir del 1985 el creixement del PIB ha estat espectacular, amb una mitjana del 7,8% en el període 1985-93. El ritme de creixement accelerat de l’economia ha permès mantenir una taxa d’atur relativament baixa (5% el 1995) i que el PIB per habitant sigui el més alt de l’Amèrica Llatina (9 060 dòlars el 1995). Aquest creixement s’ha dut a terme mitjançant una de les desregulacions de l’economia més dràstiques del món, cosa que ha afavorit la inversió estrangera i una gran millora en la competitivitat. Com a contrapartida, les condicions laborals són sovint dolentes, la desprotecció social ha estat força negligida i s’ha accentuat la desigualtat socioeconòmica.\nLa progressió demogràfica, que el 1993 donava una taxa de creixement del 15,7‰, és essencialment la conseqüència d’una natalitat moderadament alta (21,‰) i una mortalitat baixa (5‰). L ‘esperança de vida (73,8 anys el 1993) és la més alta de l’Amèrica Llatina. Els corrents migratoris, tradicionalment molt baixos, representen el 0,01% de la població total, i això fa que el 98% de la població sigui d’origen xilè, és a dir, fruit de la barreja secular d’espanyols i indis. La densitat de població és molt baixa: 18,9 h/km2 (1996). La població és repartida d’una manera molt desigual. Les dues zones menys poblades de l’estat són al N (3 h/km2 a la província d’Atacama) i al S (0,8 h/km2 a la d’Aisén). El 65% de la població es concentra a la zona central, i l’àrea metropolitana de Santiago absorbeix el 41% de la població del país (1994). La població és eminentment urbana (86%), encara que, exceptuant Santiago, no hi ha cap ciutat que arribi al milió d’habitants. Hi ha un predomini clar del mestissatge en grau divers (89%). La població indígena és representada sobretot pels araucans (9,6% de la població el 1992). El 1980 foren suprimides les reserves, i molts dels indígenes emigraren a les ciutats. La llengua oficial és el castellà. Els araucans conserven llur llengua, anomenada generalment maputxe, que és el nom que reben els araucans de les províncies centrals. La religió catòlica hi és majoritària (76%); la minoria més important és la protestant (13%). Constituït república independent el 1818, la constitució per la qual es regia Xile des del 1925 fou suprimida arran del cop d’estat del general Pinochet, el 1973, i també les cambres legislatives i els partits polítics foren prohibits. L’any 1981 hom aprovà una nova constitució que el 1989 entrà plenament en vigor. La nova llei fonamental retornà la democràcia a Xile, que disposa d’un parlament bicameral: el senat (47 escons, 8 dels quals són no elegibles i provenen de la Junta Militar sortint) i la cambra de diputats (120 escons). Els membres del parlament són elegits per un període de quatre anys. El president de l’estat, elegit per a un mandat de sis anys, exerceix el poder executiu. Malgrat l’entrada en vigor del règim democràtic, el general Pinochet es mantingué com a cap de les forces armades fins el 1997. Xile és membre de l’ONU, l’OEA, l’ALADI i el SELA. Des del 1994 és membre associat del Mercosur i membre de ple dret de l’APEC.\nFormació històrica de Xile\nLa població més antiga xilena sembla vinculada a la part septentrional del país (Atacama, Tarapacá i Coquimbo), malgrat que també han estat trobades restes a l’extrem sud (Terra del Foc); d’altra banda, hi hagué immigracions des de les valls de Tucumán (els diaguites) i des de la pampa central argentina (els maputxes o araucans). La conquesta incaica, vers el 1460, no pogué ultrapassar la fita del riu Maule, deturada pels araucans. El 1520 Magalhāes tocà la punta meridional xilena. El 1536 D. de Almagro davallà de Cusco fins als rius Maule i Maipo, però sense poder-hi arrelar, i retornà pel desert d’Atacama. El 1541 P. de Valdivia organitzà una nova expedició: fundà Santiago a la vall del Mapocho, i després La Serena (1544), més al N. Passades les guerres civils peruanes, Valdivia feu la guerra als araucans, i gràcies a la victòria aconseguida pogué fundar Concepción (1550), Valdivia (1552), Villarrica i Los Confines; quan semblava que havia reeixit a sotmetre els maputxes, l’atacaren i el mataren (1553). L’arribada del nou governador, G. Hurtado de Mendoza (1557), marcà una nova fita conqueridora: derrotà el caparaucà Caupolicán, repoblà Concepción i Villarrica, fundà Cañete (1558) i pel S arribà fins a les illes Chiloé; en tornar al N, fundà Osorno (1558); abans de deixar Xile, un subordinat seu poblà Mendoza, a Cuyo (1561), i després San Juan. Com a exploradors, Valdivia i Mendoza enviaren mariners per tal d’inspeccionar la costa sud: Pastene, Ulloa, Ladrillero i Cortés arribaren cada vegada més a prop de l’estret de Magallanes, el qual fou travessat de cap a cap per Ladrillero (1557-59). La governació de Xile de Valdivia i els seus successors incloïa una llenca de terra de 500 km des del Pacífic cap endins; això explica per què nasqué a Xile la iniciativa de la conquesta i el poblament d’una part del Tucumán avui argentí. La feble administració colonial s’enfortí amb l’audiència de Santiago (1568; suspesa el 1573, reprengué el 1609). En ésser creat el virregnat del Riu de la Plata, Xile perdé l’administració de Cuyo (1777); quan foren instituïdes les intendències, el territori xilè fou dividit en dues: la de Santiago i la de Concepción, amb el riu Maule com a línia fronterera. L’estructura bàsica de l’organització eclesiàstica girà entorn de l’eix Santiago-Concepción, seu dels dos bisbats des del segle XVI. L’ensenyament era donat per religiosos: des de les classes de gramàtica als convents fins a les dues universitats —Santo Tomás, dels dominicans (1617), i San Felipe, dels jesuïtes (1623 i 1738)—. A la rereguarda, l’explotació econòmica es concentrà en l’extracció d’or als rius i en el conreu d’una agricultura de subsistència (indis yanakuna). Més endavant començaren les petites indústries tèxtils (obrajes). En conjunt, però, la implantació colonial xilena no hauria estat possible sense l’ajut peruà: el situado, o subvenció de Potosí, arribà a significar una injecció financera de més de mig milió de pesos anuals durant la primera meitat del segle XVII. Després del 1650, Xile assolí d’exportar blat a Lima, i també vi i oli, amb productes ramaders (cuir, carn salada, mules). Aquesta innovació anà acompanyada de l’aparició dels inquilinos, indis o mestissos peons d’hisenda. Entre el 1700 i el 1800 arribà al país una significativa immigració basca, amb empenta per a fer rutllar el comerç, estendre i consolidar la xarxa latifundista i bastir una oligarquia que es trobà a les mans el traspàs de la independència. En començar el segle XIX, la població presentava aquest ventall ètnic: 20.000 espanyols, 150.000 criolls, 300.000 mestissos i 20 negres o mulats. Durant tot el segle XVIII Xile mantingué contactes amb gent estrangera en uns nivells no gens corrents a la resta de l’imperi colonial: francesos, anglesos, holandesos i nord-americans hi feren tràfic de contraban, el qual encara s’intensificà amb el decret del lliure comerç (1778).\nEl moviment emancipador s’inicià l’any 1810 —període anomenat de la “Patria Vieja” (1810-14)—, sota l’impuls de José Miguel Carrera i Bernardo O'Higgins, que foren derrotats per les tropes reialistes del Perú a la batalla de Rancagua (1814). O'Higgins fugí a territori argentí, però tornà a Xile amb l’expedició de San Martín, intervingué en la batalla de Chacabuco (1817), entrà a Santiago i fou nomenat director suprem. La independència, proclamada l’any 1818, fou definitivament assolida després de la batalla de Maipú (5 d’abril de 1818). Xile es trobava en una situació difícil, amb una revolució social, els serveis públics desorganitzats, una part del territori devastada per la guerra i el règim colonial molt poc modificat. El nou govern republicà, presidit per Bernardo O'Higgins, comprengué que mentre el Perú romangués en mans espanyoles la independència de Xile no era segura. Per això ajornà les reformes democràtiques, els militars ocuparen els llocs clau de govern i fou equipat un exèrcit de 5.000 homes i un estol de 23 vaixells, que, a les ordres del general José de San Martín, feu possible la independència del Perú pel juliol del 1821. Mentrestant, O'Higgins endegà algunes reformes: abolí els títols de noblesa, reorganitzà l’administració pública i l’ensenyament, redactà una constitució, perseguí el desordre popular i s’alià amb el Perú, Colòmbia, el Brasil, Mèxic i els Estats Units d’Amèrica. Però l’oposició interna de l’aristocràcia terratinent i eclesiàstica li feu abandonar el poder (gener del 1823). El substituí el general Ramón Freire, un heroi de la independència, que tenia el suport dels terratinents del sud. Freire menà, amb poc èxit, una política liberal, militarista, anticlerical i lleugerament federalista, que inspirà la constitució del 1823. També liquidà la resistència espanyola a Chiloé. Dimití el 1826, i tradicionalistes (pelucones) i liberals (pipiolos) s’enfrontaren obertament durant uns quatre anys. Finalment, la batalla de Lircay (1830) donà el poder als conservadors, manats pel general Joaquín Prieto, els quals el detingueren fins al 1861. Un comerciant de Valparaíso, Diego Portales, cap dels conservadors des del 1826, fou nomenat vicepresident del govern, i instaurà una dictadura civil i personalista. La constitució del 1830, catòlica, autoritària i censatària, consagrà el nou ordre conservador de D. Portales sobre una base oligàrquica. La pacificació política coincidí amb una etapa d’expansió econòmica, que originà una nova classe mercantil i minera a Valparaíso i a les poblacions del N. Aquesta burgesia, marginada del poder per l’aristocràcia terratinent, pressionà per liberalitzar l’ordre social dels conservadors. La confederació peruano-boliviana feu costat als liberals, dirigits per Freire, i la guerra esclatà. D. Portales fou assassinat el 1837, en un motí. El general Manuel Bulnes acabà la guerra amb èxit, però l’exèrcit no assolí el poder, sinó que es limità a garantir l’ordre conservador civil, que s’anà relaxant en mans dels moderats. Xile s’enriquí exportant blat a diversos països de la costa del Pacífic, sobretot a Califòrnia, i augmentà la producció minera (or, argent, coure i carbó). Manuel Montt, ministre de Bulnes, dugué a terme nombroses reformes en la infraestructura del país, que se situà entre els més avançats de l’Amèrica del Sud. Montt continuà la tasca modernitzadora com a president, però fou combatut per liberals i conservadors radicals. El 1861 els conservadors moderats nomenaren president José Pérez, un polític benvist pels liberals, que s’hagué d’enfrontar a una expedició naval espanyola (1866) i a una revolta dels araucans. El seu successor, Federico Errázuriz (1871), es decantà cap als liberals. Liberals i conservadors discutien especialment sobre el paper de l’Església, la fórmula constitucional (entre presidencialisme i parlamentarisme) i certes llibertats individuals i polítiques. L’adveniment dels liberals no significà cap democratització del sistema; l’oligarquia continuà al poder, mentre que les burgesies locals es consideraven satisfetes amb les exportacions agrícoles, ramaderes i mineres. Capitals xilens començaren a explotar les mines peruanes i bolivianes d’Atacama i Tarapacá (salnitre i coure). Cap al S, la penetració xilena s’estengué fins a la terra del Foc, i molts colons alemanys s’establiren a les noves terres. L’expansionisme xilè provocà finalment un conflicte amb Bolívia i el Perú (1879), a causa de les mines del N. La guerra fou un èxit total per a les forces xilenes, que ocuparen Lima (1881). Xile s’annexà tot el Norte Grande, amb les ciutats de Calama, Antofagasta i Arica i els seus enormes recursos miners. El conflicte no fou definitivament arranjat fins el 1904 amb Bolívia i el 1929 amb el Perú. L’explotació de salnitre del N motivà una nova onada de prosperitat i consolidà el règim liberal. El president José M. Balmaceda (1886-91) no dubtà a endeutar-se a l’exterior a fi de continuar la modernització de Xile, però cap al 1890 l’expansió econòmica s’estroncà i la crisi arrossegà el sistema. Els tradicionalistes, una gran part dels liberals i els sectors afectats per la crisi s’oposaren a Balmaceda. El parlament, la marina i alguns cossos de l’exèrcit s’aliaren contra el president, que prescindí del congrés i del senat. Finalment esclatà la guerra (1891); derrocat a Concón i a Placilla, Balmaceda cedí el poder als parlamentaristes.\nEl parlamentarisme no fou una solució de recanvi ni un camí de democratització. Les forces polítiques es fragmentaren, i les mines i el comerç passaren a mans nord-americanes i britàniques. Alhora sorgiren els primers moviments obrers als centres miners, que s’estengueren a Santiago i Valparaíso. El govern es decantà per una política repressiva, i els conflictes es generalitzaren. La Primera Guerra Mundial significà la pèrdua dels mercats de salnitre, que foren ocupats pel salnitre artificial, descobert pels alemanys, i el final de la prosperitat del segle XIX, basada en les exportacions de blat, carn, cuir, coure, salnitre i argent. El 1920 Arturo Alessandri, cap de la Unión Liberal, assolí la presidència, la qual cosa significà un triomf dels moviments obrers. La legislació laboral fou modificada, i els partits obrers es reorganitzaren. L’aliança entre militars i civils progressistes permeté l’elaboració de la constitució del 1925, de caràcter laic, presidencialista i socialitzant. El 1927 el coronel Carlos Ibáñez del Campo instaurà pacíficament una dictadura progressista, que aplicà la constitució gràcies a l’expansió econòmica de 1925-29. La crisi mundial de 1929-31 enfonsà la dictadura d’Ibáñez i arruïnà Xile, fortament endeutat amb els EUA. La crisi significà un avenç de la penetració estrangera a les mines i una recuperació dels latifundistes ramaders i agraris del sud. El 1932 els socialistes intentaren un cop d’estat militar, però els moderats aconseguiren de situar Arturo Alessandri a la presidència. Liberals i conservadors s’uniren, i, per llur part, socialistes, comunistes, demòcrates i radicals crearen el front popular, que triomfà el 1938 amb el vot dels miners i dels obrers urbans. Les divisions internes del front i l’oposició conservadora feren gairebé inefectiva l’acció del president Pedro Aguirre Cerda. El 1941 el substituí un radical, Juan A. Ríos, que cercà suport en el front popular. El 1943 Xile entrà en guerra a favor dels aliats. El 1946 el front popular donà la victòria a Gabriel González Videla. Aquest, seguint l’exemple europeu, perseguí els comunistes a partir del 1947. La inflació, la política de preus alts i la producció, estancada, permeteren la tornada del general Ibáñez del Campo el 1952, amb un programa populista. El 1958 les classes mitjanes, fatigades per la crisi i les aventures esquerranes, es decantaren altra vegada pels partits de dreta. Tanmateix, el neoliberalisme econòmic del nou president, Jorge Alessandri, no redreçà la situació. La inflació permanent, una forta burocràcia estatal i la dependència de l’exterior ofegaven els intents reformistes. L’estat optà per augmentar els imposts sobre les companyies nord-americanes del coure i continuà maldant per eixamplar la indústria nacional. Entre l’immobilisme de l’ordre establert i els plantejaments, cada vegada més radicals, del nou front popular, estimulats per l’experiència cubana, sorgí una opció de centre i d’inspiració socialcristiana, que aglutinà les classes mitjanes, els sectors moderats i progressistes, una part de les capes populars i alguns sectors de la dreta financera i industrial: el partit democratacristià, encapçalat per Eduardo Frei. Guanyador en les eleccions del 1964, Frei assolí èxits en la recuperació econòmica gràcies a la bona situació mundial i escometé la reforma agrària i les nacionalitzacions de les mines de coure. Això no obstant, l’oposició de la dreta, agrupada en el Partido Nacional, i del front popular i les vacil·lacions del govern frenaren el programa a partir del 1967. Malgrat un intent renovador de Radomiro Tomic, la democràcia cristiana perdé les eleccions del 1970 a favor de la Unidad Popular, hereva del front popular, dirigida pel socialista Salvador Allende. Aquest accelerà el programa de nacionalitzacions i la reforma agrària, augmentà el poder adquisitiu de les classes populars i programà canvis estructurals i la reforma de la constitució del 1925. La crisi mundial del 1973 i l’oposició de la dreta i de la democràcia cristiana neutralitzaren els esforços de la Unidad Popular.\nL’11 de setembre de 1973 la ultradreta feu un cop d’estat militar, promogut pels EUA, en el qual trobà la mort el president Allende, i establí una dictadura militar, presidida pel general Augusto Pinochet. El nou règim abolí el parlamentarisme, anorreà els sectors progressistes xilens i imposà un liberalisme econòmic dràstic, que afavorí la tornada de les companyies estrangeres des del 1975, la devolució dels latifundis expropiats i l’abandó de la indústria nacional que no era competitiva amb l’estrangera. El cost social de la nova política fou enorme: el poder adquisitiu de les classes baixes i mitjanes s’enfonsà, la inflació no disminuí substancialment i la desocupació assolí índexs extrems. Gairebé un milió de xilens abandonà el país, i l’ONU condemnà el règim del general Pinochet per les seves violacions dels drets humans. L’any 1978 el règim militar suprimí l’estat de setge —en vigor des del 1973— i formà un nou govern, integrat per alguns ministres civils. El 1981 s’inicià la transició a la democràcia amb l’aprovació d’una nova constitució que fixà eleccions generals per al 1989. Els partits polítics començaren a ressorgir a partir del 1983. Pel març del 1984, com a resposta a una onada d’atemptats, el govern declarà l’estat d’emergència mentre creixia l’oposició popular i el país es trobava cada cop més aïllat de la comunitat internacional. Després d’un intent frustrat d’assassinar el dictador, el govern declarà l’estat de setge, situació que afavorí l’aparició d’organitzacions paramilitars ultradretanes que perpetraren alguns assassinats. El 1988 Pinochet sotmeté a referèndum la seva continuïtat com a cap de l’estat i, tot i que el resultat li fou advers, es negà a abandonar el poder i declarà la seva intenció de presentar-se a les eleccions previstes per al 1990.\nEl juliol del 1989 fou aprovat un referèndum sobre 54 esmenes a la carta constitucional i, a l’agost següent, el govern dimití. Després de les eleccions presidencials del desembre, Patricio Aylwin ocupà el càrrec el març del 1990 al capdavant d’un govern integrat per la Concertación Nacional por la Democracia (CPD), una coalició formada per un ampli ventall de forces polítiques de trajectòria democràtica (democratacristians, socialistes, radicals i altres partits minoritaris). Al Senat, en canvi, la majoria dels partits reforçats pels nou senadors no elegits (entre els quals hi havia Pinochet) constituí una important limitació al govern, així com l’amenaça dels militars, concretada en el manteniment de Pinochet com a comandant en cap de l’exèrcit, el qual la Constitució situava per damunt del govern civil. Després d’alguns anys de tensions amb els països veïns, com ara amb Bolívia per la sortida d’aquest país a l’oceà Pacífic, i amb l’Argentina arran de la disputa de tres illes del canal de Beagle, s’assolí la millora de les relacions, sobretot després de l’acord amb l’Argentina (1984), que atorgà la sobirania de les principals illes del canal a Xile. El juny del 1990 foren descoberts els ossaris de les víctimes de la dictadura —entre el 1973 i el 1990— i uns desfalcs financers a càrrec dels militars i dels familiars de Pinochet. El govern d’Aylwin obtingué uns bons resultats en el camp econòmic: controlà la inflació, reduí l’atur, feu augmentar les inversions i aconseguí un creixement del 7% el 1992. Les relacions entre el govern d’Aylwin i la cúpula militar continuaren enrarides a causa de l’espinós tema de les violacions dels drets humans durant la dictadura.\nEn les eleccions presidencials del desembre del 1993, el democratacristià Eduardo Frei Ruiz-Tagle, candidat de Concertación, fou elegit president. En les legislatives la coalició obtingué la majoria absoluta al Congrés, però no al Senat, a causa dels vuit senadors nomenats per Pinochet d’acord amb la Constitució del 1980. El nou president formà un govern de coalició compost de demòcrates similars a l’anterior. La condemna de l’excap dels serveis secrets de la dictadura, el general Manuel Contreras, per l’assassinat d’Oswaldo Letelier, que fou ministre d’Allende, provocà noves tensions amb el l’exercit, encapçalat encara per Pinochet (fins el 1998). El 1996 el Senat rebutjà una reforma de la Constitució destinada a suprimir els vuit senadors vitalicis; l’abril de l’any següent el govern arribà a un acord transaccional amb el dretà Partido de Renovación Nacional per intentar, novament, la reforma constitucional. Sota el nou govern l’economia xilena continuà com una de les més estables i dinàmiques de l’Amèrica Llatina, i l’executiu centrà els esforços en la consecució d’una millor distribució de la renda nacional. En política exterior, Xile signà, el juny del 1996, un acord d’associació amb Mercosur, una vegada descartat l’ingrés, a curt termini, en el tractat de lliure comerç que formen els Estats Units, el Canadà i Mèxic. Durant l’any 1997 els intents de reformes constitucionals (supressió dels senadors designats) i legislatives (reforma de la legislació laboral establerta durant la dictadura) fracassaren davant la minoria de bloqueig exercida per la dreta (Renovación Nacional, RN; i Unión Democrática Independiente, UDI) i garantida pel sistema electoral fortament distorsionador. Les eleccions del novembre del 1997 per a renovar part del Senat i la Cambra de Diputats conclogueren amb una nova victòria de Concertación, tot i que no suficient per a fer efectius els canvis per a la democratització efectiva.\nEl tombant de segle a Xile estigué marcat per la detenció d’Augusto Pinochet a Londres (1998) i pels efectes de la crisi asiàtica i posteriorment l’argentina sobre l’economia, sobretot per la gran dependència exportadora del mercat transpacífic. El primer d’aquests fets comportà una polarització de l’opinió pública entre els favorables i els contraris a l’alliberament del dictador. Quant a l’economia, quedà molt afectada per un atur creixent i per les polítiques d’austeritat per tal de fer-hi front. Tanmateix, Xile continuà essent considerat per les institucions financeres internacionals com un model especialment reeixit entre els països en vies de desenvolupament, bàsicament pel grau d’obertura dels seus mercats, les facilitats a la inversió i les nombroses privatitzacions (de les quals restà exclosa, però, l’empresa minera Codelco, que domina l’extracció del coure). Les eleccions presidencials del desembre i gener del 2000 foren guanyades per un estret marge a la segona volta per Ricardo Lagos (51,3%), candidat socialista de Concertación, que per aglutinar el vot dels indecisos hagué de renunciar a les promeses de canvi socioeconòmic i assumir les línies programàtiques del seu opositor, Joaquín Lavín (UDI). L’any 2000 Pinochet retornà a Xile, però el jutge Guzmán inicià diverses querelles per violacions dels drets humans contra l’exdictador. S’inicià aleshores una ofensiva per al seu processament que topà amb contínues dilacions, recursos i interrupcions. L’arribada de Lagos a la presidència el gener del 2000 no evità que, en les legislatives del desembre del 2001, el partit pinochetista d’ultradreta Unión Democrática Independiente (UDI) fos la força més votada (25%), malgrat que la Concertación conservà la majoria (63 sobre 120 escons) per continuar governant. Les eleccions municipals del novembre del 2004 confirmaren el predomini de l’esquerra, si bé l’Alianza por Chile, de centredreta, continuà dominant l’alcaldia de Santiago.\nEl gener del 2006 la socialista Michelle Bachelet guanyà les eleccions presidencials. El seu contrincant, l’empresari Sebastián Piñera, era el primer candidat de dreta que es presentava desvinculat tant dels sectors pinochetistes com de Concertación, cosa que fou interpretada com un avenç en la normalització democràtica del país. La pugna per processar Pinochet i la cúpula de la dictadura seguí enquistada en el terreny judicial, i continuà la llarga sèrie d’encausaments, recursos i apel·lacions pels crims comesos durant la dictadura, principalment la Caravana de la Mort i l’operació Cóndor (pla conjunt entre diversos règims llatinoamericans per a la repressió de l’oposició). El juny del 2005 el Tribunal d’Apel·lacions dictà que es retirés la immunitat parlamentària a Pinochet per un cas de corrupció, i al mateix temps declarà la seva incapacitat per a afrontar el processament pel pla Cóndor. Al juliol, tanmateix, n’ordenà el desaforament per a jutjar la seva presumpta participació en l’anomenada operació Colombo, un cas de desaparició d’opositors del 1975. Finalment, després d’haver estat posat en arrest domiciliari per nous crims que se li imputaven, morí el desembre del 2006. Fou enterrat en un funeral militar i sense honors d’estat. Durant la legislatura, Bachelet també s’hagué d’enfrontar a les resistències a la reforma educativa i, el març del 2007, als canvis en el sistema de transport.\nA banda de les derivacions internacionals del cas Pinochet, la política exterior d’aquests anys estigué dominada per les tensions territorials amb el Perú i amb Bolívia. Pel que fa al Perú, el gener del 2008 aquest país interposà una reclamació al Tribunal Internacional de l’Haia sobre aigües territorials frontereres, i, en resposta, l’octubre de l’any següent Xile dugué a terme maniobres militars navals prop de les aigües en disputa, que s’agreujà el mes següent arran d’un presumpte cas d’espionatge. Finalment, l’any 2014 el Tribunal sentencià a favor del demandant, i el Perú recuperà la jurisdicció sobre els 50.000 km2 del mar de Grau. Pel que fa a Bolívia, el 2008 signà un acord en matèria de defensa i, l’abril del 2009, un altre per a l’ús de les aigües del riu Silala, fronterer entre ambdós estats. En un altre àmbit, Bachelet i el govern xilè intentaren mantenir bones relacions amb els estats llatinoamericans (com la mateixa Bolívia) que, encapçalats per la Veneçuela d’Hugo Chávez, prengueren una direcció acusadament socialitzant i hostil als EUA, i el febrer del 2009 Bachelet, en visitar Cuba oficialment, restablí unes relacions trencades des de feia gairebé cinc dècades. El març del 2009 se celebrà, a Xile, la Cimera de Líders Progressistes, que reuní dirigents de diferents països amb posicions alternatives al model neoliberal, tot i que sovint s’associà la relativa prosperitat del país (amb un dels creixements més elevats de l’Amèrica Llatina) a la penetració de l’economia de mercat.\nEl gener del 2010 Sebastián Piñera derrotà en segona volta l’oficialista Frei. Al febrer tingué lloc el terratrèmol més devastador a Xile en cinquanta anys. El sisme, de més de vuit graus en l’escala de Richter, provocà centenars de morts i greus repercussions en les infraestructures i l’economia. Investit Piñera a la presidència al març, malgrat ser de tendència conservadora, els integrants del nou govern no tenien connexions amb l’antiga dreta pinochetista. La legislatura s’inicià amb un motí en una presó de Santiago que provocà 81 morts i amb el rescat de 33 miners, que durà 69 dies i tingué un impacte mediàtic mundial (2010). En el pla polític, els plans de liberalització del govern en l’economia i l’administració de l’estat se superposaren a la continuació de la fractura causada per la dictadura de Pinochet. En l’àmbit més estrictament econòmic tingueren fortes repercussions les mobilitzacions dels miners pels plans del govern de reestructuració del sector. També provocà les protestes massives d’estudiants i de sindicats la reforma educativa, perquè consideraven que vulnerava la igualtat d’oportunitats. Les tensions relacionades amb la dictadura ressorgiren a causa de diversos fets: el gener del 2012, el govern modificà els llibres de text i substituí “dictadura” per “règim”; el desembre del mateix any, vuit exmilitars foren arrestats acusats de l’assassinat del cantant d’esquerres Víctor Jara i, el setembre del 2013, un grup de jutges demanà públicament perdó per la complicitat per omissió en les violacions dels drets humans de la dictadura. En política internacional, el 2013 Bolívia presentà un nou contenciós contra Xile per la sortida a la mar al Tribunal Internacional de l’Haia, que dictaminà a favor de Xile el 2018. Amb Colòmbia, Mèxic i el Perú, Xile signà un important acord de supressió d’aranzels el 2013.\nEl desembre del 2013, l’expresidenta Michelle Bachelet guanyà clarament en segona volta. La segona legislatura de Bachelet estigué protagonitzada per les iniciatives en educació, fiscalitat i lleis socials. En el primer camp, impulsà un ambiciós projecte legislatiu per a aconseguir la gratuïtat total de tots els nivells d’ensenyament, objectiu que només en part assolí. En el segon, intentà implantar una imposició progressiva a les empreses, fins aleshores objecte d’una tributació mínima, aprovada el 2015 i que concità l’oposició de la dreta amb l’argument que disminuïa la inversió estrangera i la competitivitat. Finalment, en l’àrea social el 2017 aprovà una llei que ampliava els supòsits de l’avortament legal. A banda, el 2014 tingué lloc un atemptat terrorista al metro de Santiago, i el 2015 establí dues grans reserves marines, una de les quals a l’illa de Pasqua. Continuaren els processos contra la dictadura: entre d’altres, el 2014 foren condemnats a penes de presó dos coronels retirats per tortures a opositors (entre els quals hi havia el pare de la presidenta), i una trentena de presos polítics foren compensats econòmicament pel confinament que patiren en una illa remota. Privada constitucionalment de presentar-se a un segon mandat consecutiu, en les eleccions presidencials del novembre-desembre del 2017 el successor de Bachelet per la coalició d’esquerres Alejandro Guilier fou derrotat pel candidat de la dreta Sebastián Piñera, el qual accedí per segon cop al càrrec l’11 de març de 2018.\nXile Gran enciclopèdia de la música\nxilè2 | xilena


El CE Manresa remunta i trenca una ratxa negativa – Xiulet Final\nEl CE Manresa remunta i trenca una ratxa negativa\nTERCERA DIVISIÓ NACIONAL – GRUP 5 – JORNADA 15\nCE MANRESA 2 – CE BANYOLES 1\nRedacció | 01/12/2019 15:40\nEl Manresa, a l’igual que el Banyoles, ha sortit força fred a la gespa del Congost. La primera part ha estat de més domini que no pas ocasions. Fregant el descans, els manresans s’han fet amb el control. Només començar la segona meitat, un gol d’Adrià Casanova descol·locava als manresans. Però avui els locals volien els tres punts i, un penal a Biel en el que marcava Walter i un de Dani Ruiz a la sortida d’un córner, capgiraven el marcador i feien que la victòria es quedés a casa.\nAvui, el CE Manresa ha tornat al Congost per enfrontar-se al CE Banyoles. Abans de l’inici del partit s’ha guardat un minut de silenci per la mort, aquesta setmana, de l’àvia del davanter del primer equip, david Sánchez. També s’ha fet un “saque” d’honor a càrrec del Sr. Antonio Narváez, exjugador de l’infantil del CE Manresa, equip que, l’any 1973, va quedar 3r d’Espanya.\nEl partit ha començat amb tots equips freds, com el temps que feia al Congost. En aquests primers minuts no hi havia cap mena de control i a les àrees no passava res ressenyable. Ja al minut 20, primer avís manresà amb una ocasió de Jonny. El seu xut, després del refús d’un córner, ha sortit fregant el travesser.\nAl llindar de la mitja hora de joc ho probava Fran Orellana, però la defensa l’enviava a un córner que els manresans no podien aprofitar. Un minut després era Walter qui, en una contra, no podia fer l’última passada.\nAl minut 37’ rematada del Banyoles molt alta. Cop de cap tou i desviat d’Eric Gispert. I al 39’ era Orellana qui gaudia del primer xut clar a porteria. Li sortia massa tou i l’atrapava Bartrina. Els últims minuts de la primera part era quan es veien les millors jugades però l’electrònic no es movia i, al descans, persistia el 0 a 0 inicial. Els manresans havien ofert una bona imatge, sobretot als últims minuts.\nA la represa, semblava que tots dos equips sortien amb un punt més d’energia però serien els visitants qui obririen la llauna. Al 49’, Adrià Casanova es plantava tot sol davant de Pol i marcava el primer. Els manresans, lluny d’arronçar-se, es llençava a l’atac i era Bernat qui tenia una molt bona oportunitat d’empatar.\nA partir d’aquest moment, el golejador banyolí es convertia en un maldecap per la defensa local. Els manresans, però, també en tenien alguna de clara. Movia Andreu Peralta la banqueta al 60’. Entraven Biel i Florent per Èrik Sarmiento i Moha. I 3 minuts després, Joel gaudia d’una fantàstica ocasió per empatar però li sortia el xut un pèl alt.\nJa al 68’, nova oportunitat blanc-i-vermella a la sortida d’un córner però el porter visitant es mostrava molt segur sota pals. I ja al 71 arribaria la jugada clau. Biel queia dins l’àrea, davant de Ferru, quan volia centrar la pilota i el col·legiat assenyalava la pena màxima. El penal el xutava Walter que feia pujar l’empat al marcador (74’). Un minut després, doble aturada de Bartrina per evitar la remuntada. Però els locals ho seguien perseguint i arribaria el premi a la insistència. Al 83’, Dani Ruiz confirmava la remuntada quan marcava en una jugada d’estratègia a la sortida d’un córner.\nD’aquí al xiulet final, moltes ocasions per tots dos equips, sobretots de Walter i Joel per part local, però els tres punts es quedaven al Congost. Una victòria treballada on els jugadors locals mai van perdre la fe en la victòria. Un partit que havia començat fred com el temps. Però un cop va sortir el sol al Congost, es va culminar la remuntada.\nPodeu escoltar les declaracions post partit d’Adam Fontes, entrenador visitant, al següent enllaç de twiter:\nMira la transmisión de @CdEManresa. https://t.co/3BDRQjX0ii\n— CE Manresa (@CdEManresa) December 1, 2019\nTambé podeu escoltar les declaracions post partit d’Andreu Peralta al següent enllaç de twiter:\nMira la transmisión de @CdEManresa. https://t.co/aWkAuaEvKJ\nCE Manresa: Pol Busquets, Jonny, Joan Castanyer, Solernou, Moha (Florent 60’), Èrik Sarmiento (Biel 60’), Cuello, Bernat, Walter, Joel Méndez, Fran Orellana (Dani Ruiz 77’).\nTambé: Òscar Pulido, Ruano, Edgar, Joanet.\nCE Banyoles: Martí Bartrina, Quimo, Bech, Sala, Ferru, Cris, Moha (Merca 77’), Adrià Casanova (Henry 65’), Toni Güell, Nil, Eric (Majo 54’).\nTambé: Bru, Andreu, Titi.\n0-1 Adrià Casanova 49’\n1-1 Walter (penal) 74’\n2-1 Dani Ruiz 83’\nSr. Joel Luceño (Tarragona), auxiliat pels Srs. David Monge (Tortosa) i Nil Jara (Tarragona).\nÈrik Sarmiento 51’, Joel Méndez 89’ ; pel Manresa.\nFerru 44’, Quimo 64’, Nil 73’ ; pel Banyoles\nNou Estadi Municipal d’El Congost, 150 espectadors\nPrimera posició del Club d’Esgrima Sabre Hongarès a Barajas


Els Mossos estan preparats per si calgués confinar Catalunya i els seria més fàcil que controlar diferents zones alhora La República\nACN Barcelona.-El comissari en cap dels Mossos d’Esquadra, Eduard Sallent, ha assegurat que el cos treballa amb tots els escenaris, incloent el d’un confinament general de Catalunya si la situació […]\nACN Barcelona.-El comissari en cap dels Mossos d’Esquadra, Eduard Sallent, ha assegurat que el cos treballa amb tots els escenaris, incloent el d’un confinament general de Catalunya si la situació de la pandèmia ho requerís. En declaracions a Catalunya Ràdio, Sallent ha explicat que de fet això no seria tan dificultós com la “concurrència” de diferents tancaments parcials. Els Mossos han desplegat 106 efectius a la Conca d’Òdena. Si s’hagués tancar tota Catalunya estarien a les vies principals i a les grans infraestructures. “Seria un repartiment més pròxim al lloc d’on estan les patrulles”, ha argumentat. Sallent també ha apuntat que hi ha un positiu al cos i 30 agents en aïllament per ser contactes de positius.\n(Aquesta notícia actualitza l’anterior amb el mateix titular afegint el contingut concret del pla Oris)Els Mossos de moment no han demanat ajuda a la Guàrdia Civil i a la Policia Nacional, tot i que hi estan en contacte permanent i els van informar del confinament preventiu decretat a l’Anoia. S’han modificat algunes sortides de les autopistes i les autovies perquè hi hagi dues entrades i només hi puguin entrar mercaderies i vehicles d’emergències i de gestió sanitària.Tota l’estratègia del Govern, ha dit, intenta que l’emergència sanitària es desenvolupi el més lentament possible perquè no hi hagi col·lapse, “que podria afectar la sanitat però també el cos dels Mossos”, ha afegit.També ha explicat que van contactar amb la policia italiana per extreure les lliçons que van aprendre durant la crisi de la Llombardia. El cos ha pres mesures (a través del pla Oris) per reduir la transmissió. S’han eliminat al màxim les reunions, els edificis policials estan aïllats entre sí, hi ha material de protecció pels agents, i els caps i sotscaps no tenen contacte entre ells per si un es posés malalt poder mantenir el comandament.Pel que fa als delictes que podrien sorgir a partir d’aquesta emergència, ha indicat que les màfies internacionals que es dediquen al robatori de turistes sovint s’acaben desplaçant de zona, però caldrà controlar els locals, tot i que ha indicat que aquest tipus de canvis no són automàtics. Sobre els robatoris en domicilis, ha subratllat que “a més gent a casa més baixen els fets penals”. Sí que cal vigilar amb les estafes de persones que es fan passar per metges per entrar als habitatges. Ja s’han denunciat un parell de casos a Catalunya.Sallent ha fet una crida a la tranquil·litat i ha demanat a la ciutadania que mantingui la calma respecte a les provisions, que estan garantides. Cada nit es reposarà el que falti.Sobre el judici al major Trapero i a l’excúpula d’Interior, ha reconegut que el viuen amb “preocupació i solidaritat”, i ha constatat que si l’inhabiliten, a la pràctica durant aquell temps no podrà exercir de policia.Concreció del pla OrisEl pla Oris conté com s’ha d’organitzar el cos dels Mossos d’Esquadra davant la pandèmia del coronavirus, tant a nivell intern com extern. El document, al qual ha tingut accés l’ACN, delimita que els Mossos hauran d’assumir la coordinació del Grup d’Ordre que forma part del pla Procicat, en col·laboració amb les policies locals, les guàrdies urbanes i els vigilants de seguretat d’hospitals, centres de producció i emmagatzematge de vacunes i antivirals, així com altres forces de seguretat.En cas de contenció, el grup d’ordre haurà d’executar el confinament de zones i poblacions i vetllar pel seu manteniment; dissenyar i aplicar les mesures especials de trànsit; patrullar el territori si es determina; executar les tasques de vigilància i vetlla del compliment de les quarantenes imposades; vetllar pel compliment de les ordres donades pel Govern, i denunciar o comunicar els incompliments. També hauran garantir, si s’escau, la seguretat durant el trasllat d’antivirals i vacunes, vigilar i escortar els vehicles que la realitzin i els punts d’origen i de destinació. El pla també preveu tres nivells de confinament en funció de la grandària del municipis, si té més de 100.000 habitants, si en té entre 10.000 i 100.000 i si és més petit. Concreta també la distribució de recursos en funció del grau d’alerta, així com els recursos materials. En cas de confinament, subratlla que és possible que, al marge dels tancaments de vies i transports, calgui fer vigilància permanent o dinàmica en diversos punts tenint en compte que hi haurà establiments oberts, com supermercats i farmàcies. A més, afegeix que caldrà dissenyar estratègies per garantir el manteniment, conservació i reparació de serveis imprescindibles, com els de salut i els de sanejament. També caldrà vigilar per la vulnerabilitat de certes activitats si es decreta el seu cessament, com ara les industrials de productes químics o les instal·lacions nuclears.El document també recorda les lleis que emparen el compliment de les mesures que es decretin, i recorda que no obeir les indicacions pot suposar un delicte de resistència o desobediència greu, castigat amb presó de tres mesos a un any.


Cartell Festa cubana | entitat-solidaria\nXXI FESTA CUBANA - 02 JULIOL 2016\nLa XXI FESTA CUBANA ja ha acabat, i com cada any el repte continua, ara cap a la XXII - Festa Cubana, una festa solidària molt consolidada al nostre municipi i que cada any treballa per un objectiu solidari, el 2016 per Ajuda als Refugiats.\nAl llarg de la nit, han estat molts els veïns i amics que han passat per la festa, alguns a sopar i altres a fer uns mojitos i a ballar, i participar al sorteig del diferents lots i productes que els comerciants del nostre poble ens han ofert desinteressadament. Hem sortejat fins a 60 regals, així que agraïm un any més a tots els comerciants la seva col·laboració.\nI aquest any us volem recordar que som testimonis de la pitjor crisi de refugiats de la nostra era, amb milions de dones, homes i nens lluitant per sobreviure, el nostre mar mediterrani és testimoni de milers de morts, les fronteres de Europa ens avergonyeixen, els estats europeus inoperants, i tots nosaltres en som espectadors. Per aquest motiu la Festa Cubana 2016 dedica tots els esforços a les persones refugiades que necessiten tot el nostre suport i atenció.\nDes de SQV un grup de voluntaris estan treballant a Idomeni és la entitat AJUDEM-AYUDEMOS-HELP, i a ells tot el nostre suport, i tots els guanys de la Festa que de moment ja són 2.692,-€\nSón importants iniciatives socials i culturals que apropin la realitat dels refugiats, despertin consciències i generin solidaritat. Ateneu del Món se’n fa ressó, i considerem, que és necessària una ciutadania conscient, sensibilitzada i activa, gràcies a tots el que heu participat.\nEntre els actes de la Festa Cubana es va fer l’ inauguració de l’exposició “AJUDEM ELS REFUGIATS”, un testimoni gràfic del membres de AJUDEM-AYUDEMOS-HELP, que podeu veure tot el mes de juliol al vestíbul de la Masia de can Feliu.\nTambé hem d’ agraïr al nostre cuiner de capçalera, en Jaume de La Vostra Cuina, que cada any es compromet amb el nostre projecte solidari i ens fa la fideuada més bona, també volem agraïr la col·laboració generosa del nostre speaker MARCEL, els DJ JOAN & SILVIA, i l’actuació musical de l’orquestra “SABOR CUBANO”.\nAixí doncs, volem agraïr a tothom pel seu ajut, a l’Ajuntament per la seva la col·laboració un any més, i en especial, a tots els treballadors i veïns que ajuden i recolzen any rere any a la Festa Cubana, i que permeten a l’Ateneu del Món tirar endavant els nostres projectes solidaris. MOLTES GRÀCIES A TOTS.\nATENEU DEL MON


Cançons sefardites. Taller-Concert\n21 setembre, 2018 per moon\nÉs una mirada a les cançons que van cantar els jueus quan van ser aquí abans que els reis catòlics els fessin fora, hi ha molt poquetes en judeo-català, la majoria son en judeo-castellà. No és exactament un concert, és més una experiència, explico el que envolta cada cançó on van ser recuperades, que expliquen… el públic participa cantant, fent ritmes i preguntant.\nDilluns 8 d’octubre 2018 a les 6 de la tarda\nRosa Zaragoza, cantant de música mediterrània\nFa trenta anys va començar a cantar les cançons dels Jueus catalans. Són les úniques cinc cançons que es coneixen, totes elles cançons de noces dels segles XIV i XV. La troballa d’aquestes cançons a Jerusalem va ser el fruit del treball de l’historiador i hebraista Jaume Riera.\nRosa ha participat als festivals de música mediterrània més importants i ha actuat per tot el món.\nVa començar la seva vida professional el 1986. Posteriorment, interessada pel període en què van conviure a la península Ibèrica les cultures jueva, musulmana i cristiana, va anar incorporant al seu repertori de cançons sefardís cançons pertanyents a les tradicions musulmana i cristiana, amb un especial interès per la música espiritual d’aquestes cultures.\nEn l’actualitat té 15 cd’s editats.


Descripció - Red española de la Fundación Anna Lindh\nReglament Intern RE FAL\nLa xarxa espanyola de la Fundació Anna Lindh està integrada actualment por 159 organitzacions repartides per tot el territori espanyol. Els seus camps de treball abarquen àmbits tan diversos com la cooperació al desenvolupament, el diàleg intercultural, la igualtat de gènere, joventut, educació, immigració, medi ambient o els mitjans de comunicació. L'heterogeneïtat dels membres i la interdisciplinarietat de les seves activitats constitueixen un valor afegit a la pròpia xarxa i un element de riquesa. L'Institut Europeu de la Mediterrània (IEMed) exerceix de coordinador de la xarxa per designació del Ministeri d'Afers Exteriors i de Cooperació del govern espanyol i, entre altres funcions, representa la Fundació Anna Lindh a Espanya.\nEl 2004 la xarxa espanyola de la Fundació Anna Lindh es va reunir per primera vegada en una assemblea a la ciutat de Barcelona. Va ser la primera xarxa nacional que es va constituir formalment de les 43 que integren la Fundació.\nLa incorporació d'una organització en la xarxa espanyola de la FAL permet participar en les diferents convocatòries de subvencions i en les activitats que impulsa la Fundació. Per demanar l'adhesió a la xarxa cal omplir el formulari que es troba aquí.\nDes de novembre de 2008, la xarxa espanyola de la FAL disposa d'un comitè executiu integrat per 5 organitzacions, que impulsa que es portin a terme les decisions adoptades durant les assemblees de la xarxa. El comitè executiu té un mandat d'un any, que pot ser renovat. Actualment, formen part del comitè les següents organitzacions:\n-\tAIPC - Pandora (Madrid)\n-\tAsociación civil Jarit (València)\n-\tAula Universitaria del Estrecho (Algesires)\n-\tFundació Interarts (Barcelona)\n-\tFundación Promoción Social de la Cultura (Madrid)\nLa xarxa es regeix per un reglament intern aprovat per l'assamblea el passat 19 de novembre de 2008. El poden consultar en l'enllaç següent: Reglament intern de la xarxa espanyola de la Fundació Anna Lindh.\nTambé podeu consultar el tríptic de la xarxa (actualitzat a octubre de 2013).


Neix l'Associació d'Amics de la Casa del Miracle | Nació Solsona\nVolen assegurar la continuïtat del Miracle, crear una xarxa al voltant de la Casa d'Espiritualitat i d'apoderar els laics. El proper diumenge 27 de maig a la tarda es presenta en públic la nova Associació d'Amics de la Casa del Miracle a la sala Gran de l’Ajuntament de Riner\nper Redacció, Riner, 8 de maig de 2018 a les 21:28 |\nSegons informa el digital Catalunya Religió, la Casa d'Espiritualitat d'aquest monestir a 14 quilòmetres de Solsona constituirà una associació d'amics. Formalitzen així una dinàmica que ja s'està produint. Fa temps que la Casa acull activitats dinamitzades per seglars, que comparteixen un mateix estil.\nTot just estan començant. Han creat un formulari per a inscriure's a l'Associació i fan crida al compromís dels laics. Busquen “persones que vulguin donar el seu temps per mantenir la Casa d'Espiritualitat amb el mateix criteri que ha tingut fins ara”. Poden haver-hi diferents graus d'implicació, des del suport econòmic, fins a estar al cas del dia a dia o coordinar activitats puntuals.\nAl comentari de les 20:23\nPer Anònim el 11 de maig de 2018 a les 00:13\nSi realment no saps de què parla, tu no ets del Miracle, es refereix als focs que hi va haver...vaja, suposo...\nPer Anònim el 10 de maig de 2018 a les 12:02\nJo , per desgràcia, si , sé de qué parles. Et dono tota la raó.\nPer Anònim el 9 de maig de 2018 a les 20:23\nComentari de les 9:27, no se ben bé a què et refereixes però sí que et dono la raó. El problema és que no cal parlar del 1998, sinó que el dia a dia ens porta a treure'n les mateixes conclusions. Quan tot ens va bé o quan som uns triomfadors, tothom s'apunta al carro, però quan tens problemes o les coses van malament, aleshores ja et donen l'esquena perquè de "problemes ja en tenim tots". Per desgràcia aquesta és la societat que tenim: una societat egoista i interessada que només vol està al costat dels poderosos i defuig la resta.\nAmics per interessos.\nPer Anònim el 9 de maig de 2018 a les 09:27\nTothom es amic del Miracle quan el vent bé a favor. El 1998, no en vam veure cap d'amic. I si per desgràcia torna passar, ja vull veure on seràn els amics llavors. I ja sabeu de què parlo, pels que tinguin una mica de memòria.


Fira de Santa Tecla a Cassà de la Selva, el Gironès ⋆ Socpetit.cat\nFira de Santa Tecla a Cassà de la Selva, el Gironès\nDel 20 al 22 de setembre la Fira de Santa Tecla a Cassà de la Selva 2019 aplega diferents activitats: exposicions. concert familiar, sopar de tapes, XLIV Nit del Cremat, actuació de Magarrufa, balls, trobada gegantera i cercavila; visita al tren petit i fira d’intercanvi de llibres, entre moltes altres.\nEls permisos que el rei atorgava per organitzar fires anuals i mercats setmanals eren senyals importants per mesurar la vitalitat econòmica d’un poble. Habitualment s’atorgaven dues fires anuals que coincidien amb dos moments decisius del calendari pagès: una durant la primavera, temps de sega, i una altra durant la tardor, temps de sembra. En aquestes dues èpoques de l’any els pobles eren punts de reunió de mercaders i pagesos.\nFesta de la Santa Espina a Les Planes d’Hostoles, la Garrotxa\nFestes de la Mercè, Barcelona


Setmana per a la reutilització de la roba - Terrassa Informa!\nInici » Notícies » Notícies Generals » Entitats » Setmana per a la reutilització de la roba\nEl consorci per a la Gestió de Residus del Vallès Occidental organitza diferents activitats per mostrar als ciutadans la importància de reduir els residus\nEl Consorci per a la Gestió de Residus del Vallès Occidental i els ajuntaments de la comarca s’han posat d’acord per organitzar una trentena d’activitats per commemorar la Setmana Europea de la prevenció de residus que es celebrarà del 16 al 24 de novembre.\nEl Vallès Occidental farà activitats sobre reciclatge de roba per tal de reutilitzar aquelles que no utilitzem. El taller de reciclatge de roba consistirà en dissenyar i crear noves peces a partir de residus tèxtils reutilitzats utilitzant pintura sobre tela, costura, ganxet, agulles de mitja i aplics. L’objectiu d’aquests tallers es crear peces úniques de disseny així com bosses, cistelles, estores entre d’altres.\nEl reciclatge de roba és important per reduir els residus que es generen i per tant, quan ja no volem una peça de vestir hem de pensar si algú la pot aprofitar, ja sigui un familiar o un amic, una entitat solidària o bé reutilitzant-la per fer una altre peça de roba. L’any 2012, es val recollir 1.099 tones de roba al Vallès Occidental i actualment és la comarca que més recull a la Regió Metropolitana segons les dades de l’ARC.\nLa Setmana Europea de la Prevenció de Residus organitza també accions de sensibilització a tot Europa per reduir els residus. A més es vol canviar la mentalitat dels europeus pel que fa a la producció de residus. La prevenció pot evitar que un producte acabi convertint-se en un residu i per això es vol incidir en que els ciutadans han de reduir els residus que poden causar efectes negatius en el medi ambient.\nD’aquesta manera, durant aquesta Setmana s’incidirà en un decàleg d’accions com: utilitzar bosses reutilitzables, posar rètols de ‘no volem publicitat’, evitar el malbaratament alimentari, comprar en format gran, comprar productes ecodissenyats, beure aigua de l’aixeca, evitar la impressió i sinó es pot fer-ho a doble cara, fer compost, utilitzar productes recarregables, donar la roba o altres estris que ja no en fem ús, demanar eines en préstec i reparar els aparells espatllats en comptes de comprar un de nou.\n#reciclatge #reutilització #roba


18/4/2020 – 3ª carta de Sor Emmanuel, als seus amics\nMedjugorje, dissabte 18 d’abril de 2020, vigília de la Divina Misericòrdia\nBenvolguts Amics, quina alegria! Crist ha ressuscitat!\nEl 25 de març passat, per la Festa de l’Anunciació, la Mare de Déu va donar aquest missatge a la Marija per a nosaltres:\n“Estimats fills, estic amb vosaltres tots aquests anys per guiar-vos en el camí de la salvació. Torneu al meu Fill, torneu a la pregària i al dejuni. Fillets, permeteu que Déu parli al vostre cor, perquè Satanàs regna i vol destruir les vostres vides i la terra per la qual camineu. Sigueu valents i decidiu-vos per la santedat. Veureu la conversió en els vostres cors i en les vostres famílies; la pregària serà escoltada, Déu atendrà les vostres súpliques i us donarà pau. Estic amb vosaltres i us beneeixo a tots amb la meva benedicció maternal. Gràcies per haver respost a la meva crida”.\n2: Algunes notícies locals … A l’exterior, no ha canviat res, el poble roman desert i callat! Però a l’interior passen coses boniques, la comunió entre les comunitats es reforça, l’ajuda mútua per anar a fer la compra, intercanvis telefònics gairebé impossibles en temps “normals”. En una paraula, el Senyor treballa per enfortir els vincles fraternals, ell és excels, en això!\nPreguem per les 2 persones de la parròquia afectades pel coronavirus. El pare Ante, que estava hospitalitzat a Mostar, se’n va anar a la casa del Pare el dissabte 18, als 77 anys. Ja havia patit diversos virus a l’Àfrica. Alguns de vosaltres el coneixíeu perquè de vegades confessava a la parròquia.\nLa germana Atna, que era a la casa de les germanes grans de Miletina també ha marxat cap a la casa del Pare. Ambdós van fer com sant Joan Pau II, que va morir durant la vetlla del diumenge de la Divina Misericòrdia a l’abril de 2005. Els altres frares franciscans van bé, gràcies a Déu! És una gran alegria per a ells estar junts a la seva comunitat, respectant les distàncies prescrites!\nLa missa diària vespertina de Medjugorje cada dia té més seguidors: 3.516.903 ahir, 18 d’abril. És bonic veure com la Comunió espiritual és cada cop més ben entesa i més practicada. Tot i que ens delim per tornar a la comunió sagramental! http://www.medjugorje.hr/it/multimedia/live-streaming/\nEls vidents estan com nosaltres, reclosos a les seves cases, en família. La Marija ens ha enviat aquest petit missatge fraternal: “Que Déu us beneeixi amb abundància, estimats meus! Amb Jesús ressuscitat al cor i la Gospa entre nosaltres, no ens falta res més. També estem en oració, tal com ens va ensenyar la Gospa des del primer moment. La pregària en primer lloc i la conversió en la família. Un petó per a tots vosaltres! ” La vostra Marija.\nNovetats del pare Jozo Zovko? Viu a la seva comunitat a Zagreb com tots els franciscans d’aquesta parròquia. Encara no se sap si podrà predicar els seus recessos d’estiu a l’illa de Badija, com els darrers anys; però espera poder fer els de finals d’agost. Els recessos previstos abans d’aquesta data s’ajornaran a l’octubre, si Déu vol!\nPel que fa a casa nostra, encara estem bé de salut i continuem fent els nostres vídeos malgrat la precarietat del nostres recursos tècnics. Per exemple, triguem 1 hora a enviar 5 minuts de gravació a França per editar-la, perquè es pugui publicar al YouTube i Facebook, etc. Deveu haver notat alguns detalls “d’aficionat” en el muntatge i les fotos. Però tot està fet amb amor, amb l’objectiu d’arribar allà on sigueu, reclosos i impacients per veure el final d’aquesta pandèmia!\nUn ángel ens ha vingut a ajudar\nPerquè veieu els 4 manetes que treballen en aquesta tasca, i veient-los pugueu reforçar les vostres pregàries per nosaltres, aquí teniu una foto, feta fa uns quants anys, de la Nancy (la meva ajudant americana ara a Medju), la Gaby (encallada a França) i jo mateixa.\nTambé tenim el Yann, a França; ell es cuida dels muntatges dels vídeos en francès i dels directes. Molta gent el coneix!\nPerquè pugueu veure la nostra vida quotidiana senzilla de recloses a casa, i com alternem filmar i pelar …\n3 – Vam donar suport a la iniciativa “finducovitd19” (“endofcovid19”) abans de Setmana Santa i vam rebre un signe ben bonic de la benedicció de Déu! El dissabte sant, el nombre de nacions afectades per Covid19 era de 193. Aquell dia, segons les estadístiques, els cristians de 193 nacions s’havien compromès a resar amb nosaltres i a invocar el Nom de Jesús. Aquell mateix dia, el nombre de morts va ser de 103.000; i al nostre lloc web, vam trobar que hi havia 103.000 persones resant! A Déu li encanta donar-nos petits signes d’ànims! contact@finducovid19.com\n4. La sang i la glòria! Que gran que és l’alegria del nostre cor, perquè Crist ha ressuscitat! Aquest goig no ens el podrà prendre ningú. Tot i així, aquesta celebració de Setmana Santa està marcada per un gran patiment, que en molts casos no té precedents. Penso sovint en una dona que uneix el patiment extrem i la glòria, dues realitats barrejades que el món viu avui dia. Es tracta de Santa Verònica, coneguda pel seu gest envers Jesús al camí del Calvari.\nSegons la venerable Martha Robin, el seu nom real era Séraphia. Era cosina de la Mare de Déu i amb prou feines més gran que ella. Estimava Jesús, l’adorava i el va alimentar els 3 dies que va estar al Temple, als 12 anys. Quan va sentir els crits i l’agitació al carrer sota les seves finestres, quan va veure Jesús custodiat i portant una creu de malfactor, se li va encendre la sang i es va dirigir cap a la processó sinistra de soldats romans, fariseus i curiosos que acompanyaven Jesús cap al seu suplici. Només Déu sap com va aconseguir apropar-se-li, ja que els cavalls dels romans i altres guàrdies formaven una barrera infranquejable. Però s’hi va llançar, sabent que s’exposava a ferides greus i fins i tot a la mort. Però a l’amor no hi entén de barreres i sap obrir escletxes! I allà estava, davant de Jesús, un Jesús desfigurat i irreconeixible, sense aparença humana. Amb prou feines té temps d’eixugar-li la cara abans de ser expulsada pels guàrdies romans. Tanmateix, hi va haver un intercanvi de mirades amb Jesús; aquella mirada no l’oblidarà mai. Després s’adona que el rostre de Jesús s’ha imprès al seu vel … Un prodigi increïble! És la relíquia de les relíquies!\nPintura Véronique Marquand\nPerò hi ha molt més que una relíquia a la tela: Jesús li ha reservat un altre regal per recompensar el seu gest d’amor foll: li va gravar el Foc del seu propi Cor! Ella hi porta el segell de l’amor del Crist. Des d’aquell moment, Séraphia ja no serà mai més la mateixa. Durant el que li queda de vida, sentirà en ella la flama ardent de la caritat.\n5 – Per què aquesta història avui? L’Església agonitza. Les esglésies estan tancades, els pastors estan sense ovelles, les ovelles sense pastor. No hi ha misses públiques, ni sagraments, ni reunions de pregàries … Tanmateix, tal com ens va dir la Gospa l’any passat, “L’Església és el meu Fill!” L’Església és com el seu mestre, pateix violència i el seu aspecte no és brillant. Alguns fins i tot la deixen amb cert ressentiment.\nPerò no és moment per a l’abandonament! Al contrari, aquest és el moment en què, com Séraphia, hem d’anar davant Jesús, presoner i encadenat, per mostrar-li el nostre amor incondicional.\nLluny de lamentar-nos i queixar-nos, volem donar la benvinguda al Crucificat, que ha ressuscitat d’entre els morts, vencedor del Mal, i transformarà la marca de sang que ens fa patir en una flama d’amor i en glòria. Després de la prova, per dura que sigui, tenim davant nostre el Triomf del Cor Immaculat preparat per Déu. És lloant el nostre Rei que accelerarem aquest Triomf. En l’adoració, Jesús no deixarà de submergir la seva mirada vers les profunditats de la nostra ànima, per comunicar-li el seu foc i guarint-la de la buidor i la por.\n6 – Novetat! Després que 24 països es consagressin als Sagrats Cors de Jesús i Maria el 20 de març, França ha fet un primer pas. Mons. Marc Aillet, bisbe de Baiona, convida tots els fidels a unir-se a la seva súplica per a la consagració de França als Cors de Jesús i Maria, que farà en privat el 19 d’abril, diumenge de la Divina Misericòrdia.\nUn grandiós agraïment a aquest bisbe! Consulteu l’enllaç:\n7. El nostre proper Directe sobre el missatge del 25 d’abril serà el 26 d’abril a les 21h. El del 26 de març, el podeu trobar sencer a https://www.enfantsdemedjugorje.fr/medjugorje-direct-du-26-mars-3/\nEstimada Gospa, sort que et tenim amb nosaltres! Ens has dit sovint: “Estic amb vosaltres i intercedeixo per cadascun de vosaltres davant de Déu”. Ara, enmig de la prova, agraïm més que mai la teva tendresa maternal i el poder de la teva pregària! Si us plau, no et cansis mai de nosaltres i sostén-nos contra tots els mals.\nGermana Emmanuel +\nComunitat de les Benaurances\n– Vine a mi! El meu nom és Misericòrdia (34:59)\n– Maïsa Arraf canta en àrab “Resurrecció” (3:20)\n– Paul, l’oració d’un pobre (13:31)\n– Tres dies per derrotar la mort (37:54)\nNo et perdis la segona oportunitat! Fra Daniele Natale (20:47)\n– Les 24 hores de la Gospa (12:15)\n– Medjugorje en confinament (4:36)\n– Consagra la teva mort i dolor de la por (13:18)\n– Tria el teu futur; Cel, Purgatori o Infern (25:18)\n– Agraïment: el secret de la felicitat (13:43)\n– Emmanuel prega a Sant Josep (13:37)\n– Perdoneu i sigueu lliures! (9:23)\n– Oració a Jesús al ventre de Maria (7:00)\n– Gelosia: comentari del missatge del 25 de novembre de 2019 (6:24)\n– El compliment de la misericòrdia divina (8:39)\n– Has tingut un avortament? Tinc quelcom per compartir amb tu! (4:50)\n– La potència del dejuni en 10 minuts (9:26)\n– Ajuda els teus sacerdots! (5:35)\n– El miracle del nen Jesús (5:44)\n– Com afrontar el patiment (1:09:53)


iad - Assessor immobiliari iad Laura RUIZ VICENTE a San Sebastián : el vostre agent immobiliari expert en el vostre sector\nHola, sóc Laura RUIZ VICENTE agent immobiliari independent adjunt a la xarxa iad espana. Ocupo la posició d’assessor immobiliari iad a la ciutat del San Sebastián. He après a conèixer perfectament aquest sector i les seves especificitats: escoltant les vostres necessitats, us porto la meva ajuda com a part de la vostra cerca d'una propietat nova. Trucant per mi, guanyaràs temps, rellevància i precisió. Per això, poso al vostre servei la meva xarxa i la meva experiència d'assessor immobiliari a l'àrea geogràfica on voleu establir-vos.\nDonostia-San Sebastián (20012) Afegir als seus favorits\nPis 59 m² Afegir als seus favorits\nDonostia-San Sebastián (20015) Afegir als seus favorits\nHondarribia (20280) Afegir als seus favorits\nDúplex 117 m² Afegir als seus favorits\nCasa 513 m² Afegir als seus favorits\nBotiga / local comercial 300 m² Afegir als seus favorits\nHernani (20120) Afegir als seus favorits\nHabitatge 90 m² Afegir als seus favorits\nPonteceso (15110) Afegir als seus favorits\nPis 44 m² Afegir als seus favorits\nPis 62 m²\nHabitatge 60 m²\nXalet 184 m²\nXalet 309 m²


Robinzon House Kornati Otok Zizanj Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nUvala Matuškovica 1, Otok Gangaro, Zizanj Island, Otok Zizanj, Croàcia, 23212 - Veure al mapa\nMés informació sobre Robinzon House Kornati\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Robinzon House Kornati és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Otok Zizanj. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Robinzon House Kornati és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com instal.lacions de barbacoa.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen platja privada, buceig, esports d'aigua (no motoritzats) estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Otok Zizanj, faci de Robinzon House Kornati la vostra llar.


Maison Tirel Guerin Hotel Restaurant Etoilé Michelin & Spa La Gouesniere França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 4 allotjaments a La Gouesniere.\n1 Le Limonay, La Gouesniere, La Gouesniere, França, 35350 - Veure al mapa\nMés informació sobre Maison Tirel Guerin Hotel Restaurant Etoilé Michelin & Spa\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Saint-Meloir-Des-Ondes, no busqui més enllà de Maison Tirel Guerin Hotel Restaurant gastronomique. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Maison Tirel Guerin Hotel Restaurant gastronomique és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, instal.lacions per a minusvàl.lids, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, servei d'habitacions.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, calefacció, servei de despertador, escriptori, mini bar a cada habitació. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com bany, sauna, piscina coberta, spa, massatge. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Maison Tirel Guerin Hotel Restaurant gastronomique.\nAllotjaments a La Gouesniere


Arxius de Esport i Família - Pàgina 2 de 12 - Ceeb\n114 archives found in "Esport i Família"\nInici / Archive by category "Esport i Família" ( Page 2)\nBy Comunicació Curses d'Orientació, Esport i Família, Esports Individuals3 mesos ago 0\nPer a tots els participants, atraccions i funicular d’accés són gratuïts Recordeu que les places per inscriure’s a la cursa són limitades El Circuit Barcelona Orientació torna a un dels espais més emblemàtics de la ciutat! Dissabte 26 de març, el CEEB celebra una cursa [...]\n350 atletes en edat escolar van gaudir del quart cros de la temporada El CEEB va organitzar una cursa atlètica per a tota la família al Parc de Joan Miró Diumenge, 20 de febrer, el Parc de Joan Miró va acollir el 12è Cros de l’Eixample. Un total de 350 esportistes va competir en el quart [...]\nBy Comunicació Atletisme, Challenge, Esport i Família, Esports Individuals3 mesos ago 0\nDiumenge, 20 de febrer, el Parc de Joan Miró acollirà el dotzè Cros de l’Eixample. La cursa, orientada a tots els nivells i categories escolars, d’educació infantil a juvenil, comptarà amb la participació de centenars d’atletes. El Consell de l’Esport Escolar de [...]\nEl conveni promou l’esport amb valors entre els nens, nenes i joves Dissabte 26 de març, celebrem l’orientació al Parc d’atraccions del Tibidabo El Parc d’Atraccions Tibidabo i el Consell de l’Esport Escolar de Barcelona (CEEB) han signat avui un conveni de col·laboració [...]\nEl Circuit Barcelona Orientació estrena zona en un espai urbà on encara no s’havia celebrat cap cursa del CEEB! Dissabte, 19 de febrer, el Consell de l’Esport Escolar de Barcelona celebra una jornada a La Marina del Port de 10.00 a 12.00 h. La cursa s’adapta a totes les edats i [...]\nEl CEEB va celebrar diumenge, 23 de gener, el segon repte atlètic d’aquesta temporada al Parc de la Maternitat amb el suport del Districte de Les Corts, el Club Esportiu Universitari i la Diputació de Barcelona. En total, van participar 355 nens, nenes i joves de diferents edats i [...]\nBy Comunicació Atletisme, Challenge, Esport i Família, Esports d'Equip, Esports Individuals, Gimnàstica Rítmica4 mesos ago 0\nAmb motiu de la mort de Joan Durà i Riera, Fundador i President d’Honor del Consell de l’Esport Escolar de Barcelona, el passat diumenge 16 de gener, l’entitat va celebrar un minut de silenci abans d’iniciar les jornades esportives del dissabte 22 i el diumenge 23 de gener. [...]\nBy Comunicació Curses d'Orientació, Esport i Família, Esports Individuals4 mesos ago 0\nEl Consell de l’Esport Escolar de Barcelona informa sobre un canvi rellevant pel que fa a la temporada actual del Circuit Barcelona Orientació. S’ha produit un canvi d’ubicació de cara a les pròximes jornades. Nens, nenes, joves i famílies interessats, preneu nota, siusplau! [...]\nBy Comunicació Curses d'Orientació, Esport i Família, Esports Individuals6 mesos ago 0\nEl Circuit Barcelona Orientació ha començat la temporada esportiva amb una cursa inèdita pel CEEB. Dissabte, 20 de novembre, el Consell de l’Esport Escolar de Barcelona va celebrar durant el matí la primera jornada al Port Olímpic. Una cursa que va comptar amb un total de 212 [...]


About: Pere-Enric Barreda i Edo\nPere-Enric Barreda i Edo (Benassal, 1964 - Barcelona, 2014) va ser un historiador i llatinista valencià, professor de Filologia Llatina de la Universitat de Barcelona, on va estudiar i on es doctorà amb una tesi sobre la tradició de la Tebaida d'Estaci. Va ser un destacat estudiós de la història de la comarca del Maestrat, amb destacats treballs com el que va realitzar sobre les cartes de poblament d'aquest indret, que van donar lloc a una exposició que ell mateix va comissariar. D'altra banda, Barreda era un dels principals estudiosos de l'obra de Carles Salvador, mestre i pedagog arrelat a Benassal, i va impulsar la creació de la Fundació que duu el seu nom, de la qual era membre. A més, va ser cronista de Benassal i d'altres poblacions de l'Alt Maestrat, com ara Ares del Maestrat.\nPere-Enric Barreda i Edo (Benassal, 1964 - Barcelona, 2014) va ser un historiador i llatinista valencià, professor de Filologia Llatina de la Universitat de Barcelona, on va estudiar i on es doctorà amb una tesi sobre la tradició de la Tebaida d'Estaci. Va ser un destacat estudiós de la història de la comarca del Maestrat, amb destacats treballs com el que va realitzar sobre les cartes de poblament d'aquest indret, que van donar lloc a una exposició que ell mateix va comissariar. D'altra banda, Barreda era un dels principals estudiosos de l'obra de Carles Salvador, mestre i pedagog arrelat a Benassal, i va impulsar la creació de la Fundació que duu el seu nom, de la qual era membre. A més, va ser cronista de Benassal i d'altres poblacions de l'Alt Maestrat, com ara Ares del Maestrat. (ca)\nPere-Enric Barreda i Edo (ca)


Nòrdic Gir Blog: Demà és la qüestió. A Borderless Art Space!\nLes preguntes que ens fem avui, són fonamentals per donar forma al món de demà. Demà és la qüestió? (Tomorrow is the question) se centra en el nostre futur comú. Una exposició col·lectiva d'art contemporani internacional que provoca la reflexió i la discussió dels reptes presents i futurs. Deixeu-vos atrapar per una cascada interactiva que ho envolta tot.\nCascada digital que envolta (ARoS) Foto: Sònia Bandholm\nLa primera exposició temporal a l'ARoS, d'aquest 2019, mostra, com és possible utilitzar l’art, com a facilitador i catalitzador, per ressaltar, els problemes més grans i complexos del nostre temps.\nL'exposició pren com a punt de partida les disset finalitats de desenvolupament sostenible de l'ONU (ODS) i convida al públic, a reflexionar, sobre el món del demà.\nA l'exposició, Tomorrow is the question (Demà és la pregunta) a l'ARoS, s'ha introduit una cascada digital en la instal·lació del grup col.lectiu d'art japonés, anomenat, teamLab teamlab.art: Universe of Water Particles (univers de partícules d'aigua), Transcending Boundaries (fronteres transcendents) borderless.teamlab.art i Flowers and People (flors i persones), que no es pot controlar, però viuen junts, transcendent les fronteres.\nTeamLab digital cascade (ARoS). Foto: Sònia Bandholm\nEl treball consisteix, en part, en una cascada interactiva que es forma segons la persona que hi ha dempeus. La segona part mostra un any complet de creixement de les flors, que, influenciat tant per la cascada, com per la presència de l'espectador, creix, floreix, es difon i mor durant una hora. El treball està en constant canvi i es forma en una interacció entre l'obra i l'espectador i les visions entre elles. La part sonora de l'obra també és interactiva i canvia segons les persones de la sala. Aquesta original instal·lació ens envolta amb una gran quantitat de llum, sons i colors, i estar ens banya amb flors digitals i cascades envolupants.\n“Tomorrow is the Question”. Photo: Anders Sune Berg\nEls treballs del TeamLab contenen un missatge positiu de trencar barreres entre nosaltres com a éssers humans, el món digital, la natura i l'art, i, més aviat, pensar el món de manera més holística. Un organisme pensant que combina un pensament japonès pre-modern amb una realitat contemporània i futura.\nQui forma el TeamLab?\nEl teamLab és un col·lectiu d'art basat a Tòquio, fundat el 2001 i que actualment consta de gairebé unes 500 persones. El col·lectiu està format per persones diferents, on, cadascú, té el seu propi paper. Els artistes, els programadors, els enginyers, els animadors de CG (computer graphics), els matemàtics i els arquitectes treballen junts per crear grans instal·lacions d’art interactiu, on combinen art, ciència, tecnologia, disseny i el món natural.\nEls pensaments darrere de les obres del teamLab\nA Borderless Art Space.\nNo els interessa simplementment la tecnologia mateixa, sinó la qüestió de com "el digital" com a concepte pot ampliar l'espai de l'art. Als membres del teamLab, els agrada abordar qüestions com ara: què significa ser humà? Què és el món per als humans? I com viure, a partir d'ara, en la nostra societat (malalta?)?\nAixí, el fundador del TeamLabs, en Toshiyuki Inoko, va descriure el treball del teamLab, en una entrevista a l'Artling el 2016: "El teamLab pretén explorar una nova relació entre les persones i la natura, i entre ella i el món a través de l'art. La tecnologia digital ha permès a l'art "alliberar-se" dels límits físics i transcendents".\nEl teamLab no veu cap frontera entre la gent i la naturalesa, ni entre el jo i el món; un està en l'altre i l'altre en un. Tot existeix en una fràgil però meravellosa continuïtat de la vida sense límits.\nLa Noriko Taniguchi va estar supervisant, durant el període d'instal·lació, l'exposició mostrada a l'ARoS, per tal d'elaborar pensaments i missatges darrere del treball del TeamLab. Va dir que es tracta de crear experiències d'art diferents, obres d'art sense fronteres, art que trenqui distàncies i barreres entre l'art i la gent; donant la sensació que es pot crear, conjuntament, alguna cosa bella. La Noriko va subrayar que és important crear relacions bones i positives, entre persones, animals i la naturalesa.\nLa Noriko, també, va dir, que hi ha que desglossar els límits, allunyant els nostres pensaments del jo i pensar col·lectivament, veient el món, com a part d’un tot, com un organisme gran i així serem més creatius i lliures i el món serà un lloc millor.\nLa Noriko Taniguchi\nEl treball del teamLab a l'exposició Tomorrow is the question crea un forat per on repirar, dins d'una exposició que tracta de temes seriosos. Com a contribució positiva i esperançadora a l'exposició, el TeamLab dóna a l'espectador una dutxa digital que ofereix una transició mental, que cada vegada és més necessària en la noció de bona vida i de futur sostenible.\nLuise Faurschou, fundadora i directora d'ART 2030\nTomorrow is the question s'ha creat en una col·laboració curatorial entre l'ARoS museum i la Luise Faurschou faurschou-art-resources.com/about.html i ha estat organitzantze des de fa tres anys. La Luise Faurschou és directora de l'organització ART 2030, batejada com el projecte artístic més ambiciós de la plataforma d’art internacional Artnet artnet.com.\nL'exposició presenta obres de quinze artistes contemporanis internacionals. Un denominador comú d’aquestes obres és la seva capacitat, particularment poderosa, visual i sensual, de comunicar el fet que vivim en moments de trastorns. Els artistes participants es concentren de manera col·lectiva en els grans reptes que actualment enfronten d'una forma que dóna lloc a la contemplació de l'estat del món, que demana el diàleg, el pensament innovador i l'acció col·lectiva. Col·lectivament, els artistes representen veus individuals, aconseguint constantment desafiar la percepció de la realitat i el pensament habitual.\nEl Erlend G. Høyersten (director de l'ARoS)\nEn relació amb l'exposició, l'ARoS ha publicat un catàleg amb aportacions d'autors que toquen tant els escenaris foscos com els lleugers del present i del futur de diverses maneres. El Erlend G. Høyersten, director del museu, ha escrit un assaig sobre la necessitat d'una revolució mental. La Luise Faurschou, comissària visitant, presenta l'exposició i les obres d'art, i el Tor Nørretranders, autor de llibres de ciències populars, ha escrit una filosofia i assaig optimista sobre el potencial del món de demà. A més a més, el catàleg de l'exposició, conté dos textos de recerca revisats per experts, un de la Nanna Bonde Thylstrup i el Ulrik Ekman, que descriu el costat fosc dels desenvolupaments tecnològics, i un de l'Anette Vandsø sobre el medi ambient i el paisatge antropocè.\nPublicat per Sònia Bandholm a dijous, d’abril 25, 2019


About: Manuel Reina Rodríguez\nManolo Reina (Villanueva del Trabuco, 1 d'abril de 1985) és un futbolista andalús, que ocupa la posició de porter. Sorgeix al planter del Málaga CF. Amb el Málaga B juga a Segona Divisió. A la campanya 05/06 debuta amb el primer equip a la màxima categoria, en un partit front el València CF (0-0). L'any següent fitxa pel Llevant UE, que l'incorpora al seu equip B, fins que el 2008 puja al primer equip en substitució de Storari. La temporada 08/09 disputa 25 partits amb els valencians a la categoria d'argent. A l'estiu de 2011 fitxa pel FC Cartagena.\nManolo Reina (Villanueva del Trabuco, 1 d'abril de 1985) és un futbolista andalús, que ocupa la posició de porter. Sorgeix al planter del Málaga CF. Amb el Málaga B juga a Segona Divisió. A la campanya 05/06 debuta amb el primer equip a la màxima categoria, en un partit front el València CF (0-0). L'any següent fitxa pel Llevant UE, que l'incorpora al seu equip B, fins que el 2008 puja al primer equip en substitució de Storari. La temporada 08/09 disputa 25 partits amb els valencians a la categoria d'argent. A l'estiu de 2011 fitxa pel FC Cartagena. (ca)\nManuel Reina Rodríguez (ca)\nfreebase:Manuel Reina Rodríguez\nManolo Reina (ca)


Tastet de lletres | Escola Joan Pelegrí Barcelona\nAquest curs, amb l’objectiu principal de fomentar la lectura entre l’alumnat de l’escola, s’ha donat el tret de sortida al projecte “Tastet de lletres”.\nLa iniciativa neix d’una col·laboració entre la biblioteca de l'escola i els professors Èlia Riudavets i Cristian Olivé, i ofereix, mensualment, una selecció de títols, a partir del fons de la biblioteca, a tots els membres de la comunitat educativa, per tal de promoure l’interès pels llibres i el gust per la lectura.\nLa tria de materials que inclou cada Tastet de lletres es basa en l’elecció d’una temàtica determinada (ja sigui el gènere literari de les obres, la temàtica argumental que les vehicula o qualsevol altre aspecte que pugui ser d’interès per als lectors).\nEs procura que, dins de la temàtica del mes, la selecció sigui prou àmplia com perquè tothom pugui sentir-s’hi representat. Així doncs, els tastets agrupen títols de literatura juvenil, així com també de literatura d’adults i grans clàssics de la literarura, i procuren incloure materials de tipologies i formats diferenciats.\nLa intenció és que els lectors, a partir de l’interès que els pugui suscitar la temàtica del mes, puguin anar encadenant lectures, i així anar ampliant el seu ventall lector i acabar fornint-se un perfil propi. Fins ara, s'han dut a terme els tastets de ciència-ficció, de literatura de sentiments i d'obres que han estat adaptades a la pantalla.\nPer tal de dinamitzar el Tastet de lletres, el projecte disposa d’un compte públic a la plataforma Instagram (@tastetdelletres), que ofereix als lectors del tastet l’espai per intercanviar opinions a l’entorn de les lectures del mes, així com també oferir recomanacions i propostes als altres usuaris.\nEn definitiva, llegir és un plaer a l'abast de tothom, però no sempre tothom s’atreveix a descobrir-lo. El Tastet de Lletres vol buscar valents que s’hi llencin.\nAcosta’t a la biblioteca, tria el teu tastet i que la lectura t'acompanyi.\nCristian Olivé i Èlia Riudavets