El mosquit i el camell: març 2008\nVull un estat laïc futbolísticament parlant i començo a entendre els agnòstics, ateus i d’altres religions que es neguen a viure en un bany maria catòlic, perquè és el que a mi em passa amb el futbol en general i amb el Barça en particular.Nit de Santa Llúcia, la festa de les lletres catalanes: discurset de Joan Laporta. Enterrament de Cassià M. Just, més Joan Laporta. Telenotícies de sempre i a tot arreu, totes les incidències futboleres, del Barça i d’altres, tant si hi ha alguna cosa en joc com si no. Declaracions i contradeclaracions dia sí i dia també en una nova –o no tan nova– religió, no sé si gaire alliberadora, i que a més sol funcionar amb poc sentit crític. O el sentit crític es limita a les qüestions tècniques de si cal posar aquest jugador o destituir l’entrenador, però no hi ha debat sobre el funcionament econòmic, social i polític d’aquests grans equips. Segur que el Barça és més que un club, però segur també que el nostre món és força més que el Barça. De fet m’alegra quan guanya, perquè m’estimo més estalviar-me el conjunt de planys i retrets que ens anem empassant estoïcament a tot arreu quan perd.De fet el Barça és un bon exemple de com la sobreabundància pot generar ineficàcia, i de com una atenció desmesurada acaba perjudicant les persones, com el Ronaldinho i tants d’altres. Un joc que pot ser divertit és considerat un afer nacional. Però jo, que d’esports no hi entenc gens, m’imagino que hi ha d’altres esports i altres equips, que moltes persones no es limiten a mirar, sinó que juguen en llocs modestos, que estaria bé que algun dia fossin també notícia, o que compartissin recursos.En fi, reconec que estic una mica desesperada perquè em veig a venir una llarga temporada de llàgrimes culés i una altra mica perquè, com deia algú, el sentit de pertinença a un equip de futbol desvetlla molta més fidelitat que el partit polític o la parella. Si almenys pogués apostatar d’alguna manera, però no puc estripar un carnet que no he tingut mai!\nParticipació (i 3). Cultures associatives\nEn els dos posts anteriors ha sortit la part municipal dels consells de participació ciutadana, però ara voldria parlar de la cultura de les associacions. Val a dir que no estem en un moment de gran participació ciutadana i que tots fem el que podem, que sovint són les mateixes persones les qui estiren del carro a diversos llocs, però penso que el món associatiu té bons reptes al davant:– La participació interna. He pogut veure que coses bàsiques com tenir uns objectius clars, explicar-se bé als propis associats i a la resta d’entitats o de ciutadans costa molt. De fet, quan una entitat participa en un consell, per exemple, si no és que es tracta d’una qüestió de vida o mort, difícilment el o la representant transmeten als membres de la pròpia associació què s’ha tractat a la reunió ni els demanen parer sobre allò que poden aportar a la propera reunió.– El paper dels membres de la junta. De fet, els papers que la llei considera fonamentals en qualsevol associació són el de president(a), secretari(a) o tresorer(a) i tots tenen una durada temporal. Però observo que la renovació costa no només perquè no surti gent sinó perquè hi ha qui es resisteix molt a posar el càrrec a votació. El món està ple del que jo en dic “presidents de canapè”, una mena de presidents honoraris que no deixen la cadira, a qui els encanta la representació institucional, però que difícilment assumeixen el paper de fer funcionar l’entitat. Tot allò que tant critiquem dels partits polítics sovint passa també a les entitats. Per no parlar d’un altre tema sensible: els diners. Els comptes no sempre són clars, transparents o documentats i de vegades a algunes associacions els costa de veure la relació entre l’activitat que fan i l’imprescindible pressupost per fer-la.– La necessitat de formació és molt important, en camps tècnics mínims (fer una acta, portar una assemblea, fer un balanç…), però també a saber motivar la gent, parlar en positiu, afrontar els conflictes..La veritat és que crec que arrosseguem un dèficit de cultura participativa i associativa i que en aquest tema sovint veiem la palla a l’ull de l’altre i no la nostra biga. Ens posem sovint amb els partits polítics i amb l’Església, per la seva manca de democràcia, però penso que també moltes entitats necessiten una renovació de fons. Altrament és difícil plantejar-se nous reptes com l’acollida d’immigrants, el relleu generacional, la transformació de la societat, en definitiva. De fet, dins de l'Església, tendim a situar la manca de democràcia en el sistema d'elecció dels bisbes, però en el funcionament habitual dels grups de treball (litúrgia, catequesi, càritas...) hi ha qui manté determinades responsabilitats com si fossin personals i intransferibles fins a la vida eterna, cosa que no afavoreix gaire ni la corresponsabilitat ni la participació de tercers. (Mercè Solé)\nParticipació (2). Un altra manera de fer participar\nUn pas més és implicar la gent en la marxa del propi consell, donar-los responsabilitats concretes, treballar per cohesionar el grup (que la gent es conegui, que les persones a qui costa més expressar-se vagin agafant confiança, que hi hagi comissions de treball de mides raonables…). Això és possible i dóna bons resultats si més que per mantenir una estructura formal, reglament en mà, s’està per crear dinàmiques motivadores. Però no serveix si, per exemple, en el Consell municipal hi ha un enfrontament fort entre oposició i govern (en els consells qui sempre té representació són els partits i això és un condicionant si tenen molt de pes), perquè aleshores es tendeix a la crispació i no a la confiança; o si es vol mantenir un protocol excessiu que faci que el regidor o l’alcalde manin molt, molt evidentment i davant dels mitjans de comunicació. Una altra cosa de què cal desprendre’s és de la por i de la necessitat compulsiva d’agradar a qui mana per part dels tècnics i dels polítics que no són l’alcalde. Si has de valorar que cada paraula que tu o algú altre diu ha de ser de lloança envers l’autoritat o ha de merèixer l’acceptació de qui mana, no vas enlloc.Aquest sistema té l’avantatge que es treballa més a fons i es van transformant més coses i amb més gent, però l’inconvenient que cal anar al ritme de la gent i que potser els resultats no són tan a curt termini, ni tan novedosos ni tan brillants. I sobretot que és més difícil atribuir-se’n el mèrit a nivell tècnic o electoral. De fet, m’ha sorprès força l’altíssim nivell de competitivitat i d’adulació que hi ha dins l’Administració Pública.\nParticipació (1). Els Consells municipals\nL’altre dia em van preguntar per la meva experiència a l’ajuntament de Viladecans –tot just dos anys– en temes de participació ciutadana i de convivència. La veritat és que el primer és creure’s que la gent pot aportar alguna cosa valuosa i positiva per a la ciutat. De fet hi ha una notable distància entre creure-s’ho de debò i entre viure la participació com un maquillatge a suportar, perquè un és un tècnic o un polític fantàstic i competent que ja sap què cal fer i on vol arribar.Vaig poder observar que a la pràctica la postura majoritària és pensar que fer participar la gent és una bona manera de “vendre el producte”, o, en els termes de moda, d’assolir una òptima “governança”, en què la gent se sent escoltada. Pot ser una manera d’evitar-se oposicions i recels inútils. És cert que això comporta fer l’esforç d’explicar-se, cosa que massa sovint els polítics obliden. Però aquest a mi em sembla un objectiu molt minso.De fet els termes en què es presenten les opcions de participar solen ser confusos. De vegades, les reunions estan mal convocades i els participants de les entitats no acostumen a tenir-hi responsabilitats concretes, amb la qual cosa tendeixen a inhibir-se’n. Em sembla que aquestes coses passen perquè qui convoca ho fa com un tràmit a complir i espera poc del resultat. Es pretén més convèncer de la pròpia idea que no pas recollir propostes.S’intenta també que no siguin només els representants de les entitats qui participa en aquests Consells, i es fa un sorteig entre el ciutadans, amb escàs èxit, per cert. De vegades es fan reglaments de participació ciutadana altament elaborats que contemplen una casuística extensíssima…i que a la pràctica resulta inaplicable. (Mercè Solé)\nLourdes i el miracle ciutadà\nAcabo de llegir el llibre Les senyoretes de Lourdes, de Pep Coll, premi Sant Jordi 2007. És una aproximació novel·lada i crítica a la història de Bernardette Soubirous i a les aparicions de Lourdes que m’ha agradat molt. Pep Coll no només no és creient sinó que és molt crític amb la institució eclesiàstica, però la visió que dóna de Lourdes i del seu entorn m’ha semblat molt respectuosa: la religiositat popular, la teologia catòlica de l’època, la misèria de tanta gent, l’entramat polític, els interessos econòmics, personals i professionals…Potser l’aspecte que no acabo de compartir és que suggereix que la major part de la gent que avui s’atansa a Lourdes estigui motivada per l’espera d’un miracle. La veritat és que a mi m’ha semblat que més aviat la gent hi va per altres motius més tranquils, per compartir la fe, per viure d’una altra manera la seva malaltia. De fet a mi les aparicions en si mateixes, i els miracles que se’ls atribueixen, no em diuen gran cosa, però en canvi Lourdes em sembla que desenvolupa una altra mena de miracles que ja m’agradaria que s’estengués a totes les ciutats del món.Les persones malaltes són protagonistes: se les veu, se les respecta, poden passar desapercebudes. La seva situació no és “anormal”. Patir moviments convulsos, anar en cadira de rodes o en llitera passa a ser acollit amb normalitat. Esdevenen visibles realitats que sovint en el món estan amagades o en situació vergonyant.Les persones malaltes disposen d’un recinte, i d’una ciutat, adaptades. On poden moure’s amb facilitat. A les celebracions litúrgiques tenen reservats sempre els llocs preferents. També els edificis estan molt adaptats.Les persones malaltes disposen d’atenció mèdica durant la seva estada i del suport de molta gent voluntària. A Lourdes se senten acollides tal com són, acompanyades, valorades. També hi ha estades per a totes les butxaques.I a més tot això es dóna en un clima de serenitat i d’alegria, no pas d’histèria o de tristesa. I en un ambient de respecte per les diverses sensibilitats cristianes. A Lourdes, les pregàries tenen colors molt diferents, no només pels colors culturals i de pell, sinó per diverses maneres de viure la fe.Això sí, surts del recinte i et trobes amb una immensa fira “kitsch” espantosa. Però aquest és un altre tema. (Mercè Solé)\nCita amb Venus\nLa d’ahir al vespre, al Liceu. Vaig anar a veure el Tannhäuser i em vaig recordar molt d’una pel·lícula que en el seu moment em va encantar: Cita amb Venus (István Szabó, 1991), una al·legoria de d’una Europa que reconstrueix la seva identitat. A partir de la preparació d’un Tannhäuser a l’Òpera de Paris es va manifestant l’abundància de recursos i la riquesa cultural europees especialment després de la caiguda dels països de l’Est, paral·lelament a l’individualisme, la superficialitat i la buidor que impedeixen construir un projecte comú amb cara i ulls.La veritat és que la representació d’ahir enllaça bé amb la pel·lícula: una obra magnífica, molt bons músics… però una escenificació que anava a la seva bola i que es permet canviar el final de l’obra (com va fer Núria Espert amb Turandot fa uns anys), ambientar-la en una altra època amb un text que no ho resisteix, i convertir Tannhäuser en pintor en lloc de poeta-músic. És curiós veure com s’ha posat de moda dins de l’òpera una mena d’esquizofrènia progressiva entre allò que diuen el text i la música i allò que veus a l’escenari, tot amb grans recursos i molt treballat. De fet suposo que hi ha moltes ganes de novetat i molta convicció que el públic no som capaços d’anar al fons de l’obra, o d’actualitzar-ne els continguts, i molt poc interès per transmetre què volia realment Wagner, en aquest cas. Em sembla curiós que en la música barroca, per exemple, s’estigui per la reconstrucció històrica i en la romàntica justament per al contrari.A mi la veritat és que quan vaig a veure un espectacle em sol interessar l’obra en si mateixa i agraeixo els muntatges –clàssics o contemporanis– que es fan transparents, que són facilitadors perquè tu puguis aprofundir, i que deixen espai per a la llibertat de qui ho contempla. A mi m’agrada més, per exemple, imaginar les delícies eròtiques del Venusberg, que tenir Venus en pilota picada al davant com era el cas (mentre els ballarins, per cert, portaven una mena d’eslip que els tapava; almenys podrien donar-nos una alegria a les dones!). Poder seguir el text d’allò que estan cantant, cosa que al Liceu és possible, ajuda a això, però posa en evidència totes les contradiccions escèniques.En fi. Deu ser que em faig gran. O que no segueixo la moda. O que m’he tornat molt carca. (Mercè Solé)\nJesús, les cures pal.liatives i la mort digna\nHo vaig llegir dissabte, però m’he estimat més deixar passar el dia de Pasqua per parlar-ne. És sobre el que va dir l’arquebisbe emèrit de Pamplona, Fernando Sebastián, en una predicació del Divendres Sant a Valladolid. Segons els diaris, va dir això: “Jesús no va tenir cures pal.liatives però la seva mort va ser absolutament digna, perquè la va mirar de cara, amb confiança, perquè la va acceptar per amor, perquè la va viure descansant en els braços del Pare celestial. ¿Algú pot dir que la mort de Jesús no va ser una mort digna?”Darrere aquestes paraules sens dubte hi plana la recent mort de la mestra francesa Chantal Sébire i la por dels bisbes davant tot el que soni ni de lluny a eutanàsia. Però, ¿com pot arribar un bisbe fins i tot a tergiversar el sentit de la mort de Jesús per defensar les seves posicions? Jesús, evidentment, va tenir una mort digníssima. Com tanta gent ha tingut també una mort digníssima sense cures pal.liatives. Per exemple, tots els qui donat la vida per una causa valuosa, com Jesús. O tots els qui s’han trobat amb el dolor de la mort sense poder-hi fer res i han sabut assumir-lo tan bé com han sabut. Però alhora, Jesús va deixar clar tota la seva vida que el dolor no era mai de per si mateix una cosa bona, sinó una cosa que calia evitar i combatre.Jesús no va buscar el dolor ni la mort, sinó que els va assumir per la causa del Regne de Déu. I al llarg de la seva vida va fer tot el que va poder per alleujar tots els dolors. Més encara, com explica molt bé José Antonio Pagola en el seu magnífic llibre Jesús. Aproximación histórica, per a Jesús el pecat principal és provocar el sofriment dels altres i, juntament amb aquest pecat principal, ho és també no fer res per combatre aquest sofriment. I les cures pal.liatives són exactament això, combatre el sofriment. ¿Com pot Fernando Sebastián dir el que va dir, precisament en un dia com aquest, en què commemorem la mort d’algú que, en nom de Déu, va lluitar tota la seva vida contra el sofriment? ¿Què n’han fet, de la bona nova de Jesús? (Josep Lligadas)\n"Et resurrexit", de la Missa en si menor de Bach. Versió Karl Richter...\nTantes coses a transformar...\nHe anat a la celebració de la parròquia i m'ha anat bé. Potser per la seva senzillesa i perquè convidava al silenci. He pensat en els amics que han mort aquests darrers mesos: la Montse, en Puxan, en Rafa, la mare d'en Josep... I en la gent propera que pateix, perquè està malalta, perquè ha perdut algú molt estimat, perquè està passant un mal tràngol... En les dones de la borsa de treball de Càritas (penso en elles amb nom i cognom), que tenen la família tan lluny, que fa anys que no veuen els fills. I en les dures feines que moltes fan: tenint cura de gent amb Alzheimer de nit i de dia, vivint amb ells, fent molta feina que els delega la família d'aquesta gent per no gaire diners. I en el que significa tenir cura d'una persona, agafar-li afecte, veure com mor... I tornar a començar amb un altre, sense suport. I tot és tan petit al costat dels patiment de molts altres que ni tan sols conec... La pregària universal dels cristians és un bon invent.I penso també en els mals rotllos que portem tant en la política com en l'Església i que ens distreuen d'allò que és fonamental: estar al servei de la gent. I, més positivament, penso en aquesta mena d'estranya comunitat blogosfèrica que no està gens malament.Mercè Solé\nCom deia sant Joan de la Creu, la cosa és buscar “la fonte que mana y corre / aunque es de noche”. Se m’acudia pensar novament, aquests dies centrals cristians, en la molta gent, normalta i honesta, que, de tant diverses maneres, mira de breure de la font cristiana. De fet n’hi ha molta. Gent que busca aixopluc i mira de ser bona persona, la qual cosa ja és molt important. I gent que hi posa més ànim i la fe li serveix d’empenta per a un treball més intens per al col.lectiu. Déu n’hi do, tot plegat. Jo crec que aquest conjunt forma un moviment social certament peculiar i poc classificable, però valuós.Aquests dies són dies forts, per a aquest col.lectiu. Aquest any els celebrarem, almenys avui i demà, amb la gent de la parròquia aquí a Viladecans. Altres anys, anàvem a l’ACO. La celebració pot ser més o menys ben feta, però en tot cas és una manera de recordar on tenim aquesta font. Avui recordarem aquell gest tan sorprenent de Jesús rentant els peus a la seva gent. D’això es tracta la vida, i per això és valuosa la vida. I demà, Pilat el traurà a la porta del palau tot fet un nyap i dirà allò de “Aquí teniu l’home!”. Aquesta imatge humana tan desgraciada, totes les imatges humanes així de desgraciades, són les que cal tenir sempre a la vista. És l’única manera que, de nit, la font brolli i corri. (Josep Lligadas)\nHem estat uns dies a Segovia, de vacances. Entre els molts tresors trobats hi ha el del monestir dels carmelites descalços, fundat per sant Joan de la Creu. De fet és un edifici a tocar de la ciutat. No sé com seria a l'època del sant, però ara tot i comptar amb un magnífic jardí és en un paratge àrid, però molt evocador, potser també perquè porto uns quants dies llegint coses piadoses: el llibre sobre Jesús del Pagola, les entrevistes de Monges, publicades per l'editorial Fragmenta, i en Josep va pensar a agafar la història de sant Joan de la Creu, d'en Gerald Brenan.Sóc una mena de desastre, que resa poc i a qui la litúrgia costa, però cada dia veig més clar que sense ni una espurna de mística realment res no s'aguanta. Us deixo una altra petita joia: el "cantar del alma" amb música de Frederic Mompou i la Victòria. (Mercè Solé)\n“Oye, ¿tú sabes cuándo vamos a cobrar los 400 €?” Això va ser el primer que em va dir una companya de treball, a les 8 del matí de l’endemà de les eleccions. Ahir vaig llegir als diaris que la cosa sembla que es tramitarà aviat via reducció de la retenció de l’IRPF, la qual cosa vol dir que de moment ho notarem a la butxaca, però caldrà veure si la reducció serà real en el conjunt de la declaració, perquè la retenció només és un pagament a compte.La veritat és que em sembla una mala mesura. D’una banda per la manera tan electoralista com s’ha formulat. D’una altra perquè si no és compleix d’una manera clara generarà frustració en molta gent i contribuirà al descrèdit general de la política. Però no m’agrada gens perquè em sembla que les persones que se’n beneficiaran són els que tenen prou renda com per ser “contribuents”, mentre que els que cobren pensions minses o sous de pena no hi tindran accés. I encara més, perquè tots aquests diners que es retornaran amb tanta prodigalitat als qui fan declaració de la renda deixaran d’anar destinats als equipaments i serveis per a les persones amb menys mitjans. I més, en un moment en què sembla que arriben les vaques flaques.No em sembla que això ajudi a fer una societat més corresponsable i amb menys desigualtats.(Mercè Solé) Publicat per\nUna de Schubert...\nQue m'agrada molt. També la versió de l'Elisabeth Schwarzkopf (tot les pegues tècniques de ser molt antiga), i, posats a fer, la lletra i tot. En aquest blog se suposa que tocarien els temes polítics i eclesials i socials... Però amb això sol no anem gaire lluny. Potinejant el youtube he trobat aquesta cançó, que té un text de Hölty irònic: "tothom parla de les delícies celestials, però jo m'estimo més la mirada de la meva xicota...". Confio que també us agradi! (Mercè Solé)\nAlgunes coses a fer\nLa torrentada bipartidista se’ns ha endut. La campanya d’en Joan Herrera ha estat magnífica i, sobretot, les coses que s’hi han dit continuen essent coses imprescindibles i a les quals no hem de renunciar de cap manera. Però no servirà de gaire buscar culpes en el que fan els altres i no buscar maneres d’enfrontar-nos a l’allau de vot anomenat útil que, d’altra banda, no té cap pinta de disminuir en el futur, sinó més aviat al contrari. Estem en un món cada cop més de blanc i negre, i costa d’introduir-hi altres plantejaments. Jo crec que, davant d’això, és bàsic reforçar el partit, cohesionar la gent, avançar en un estil al màxim de compartit, d’il.lusionat per la feina a fer. I per fer-ho, hi ha algunes coses concretes a potenciar. Jo en dic dues. La primera, vetllar seriosament pel funcionament de les agrupacions, i especialment, crec, en les ciutats de l’entorn metropolità. Crec que tant l’organització nacional com la comarcal (almenys la meva, la del Baix Llobregat) estan poc al cas del que passa a cada lloc, dels problemes, de les tensions, de les males pràctiques. I estic segur que, si hi estiguessin més al cas, amb esperit de proximitat, s’evitarien anquilosaments esterilitzants, inèrcies que ofeguen, ruptures perfectament evitables, i es potenciaria el bon treball i les moltes possibilitats que hi ha. A ICV hi ha molta riquesa, i n’hi podria haver molta més. La que hi ha no s’ha de deixar perdre, i la que hi pot haver s’ha d’aconseguir que realment hi sigui. Però cal que la direcció es posi més les piles. I la segona, aprofitar tots els àmbits que puguin crear cohesió. En aquest blog ja s’ha dit alguns cops que el món cristià present a ICV hauria de fer alguna cosa, perquè aquest pot ser un bon espai per pensar, dir i actuar. Alguns ja ho hem parlat, i ara toca posar-s’hi. O sigui que ja en rebreu notícies. (Josep Lligadas) Publicat per\nEscric això mentre només hi ha un 9,7 % de les dades. Sembla que el PP s'ha vist aturat. Un descans. I sembla que la participació ha estat alta, està bé. Però em sembla que ara que s'obre un llarg període de "descans" electoral convindria posar-se les piles, tots els partits, per unes quantes coses:L'abandó de la demagògia. Vivim en un moment de forta crispació. D'acord que hi ha un principal responsable, però no són els únics. El terrorisme, la immigració, el nacionalisme... són qüestions que fàcilment es "visceralitzen" i costa veure'n la complexitat i mantenir el diàleg. Recuperar els matisos, dignificar les persones... és fonamental.La pedagogia política. Explicar el perquè de determinades decisions, com afecten o poden afectar la gent, els efectes perversos i les millores, el finançament...Un finançament transparent i més auster. Em sembla que els partits polítics -tots- viuen massa del diner públic. Realment l'aportació econòmica dels militants és la "calderilla" al costat dels ingressos institucionals. Em sembla que això fa un flac favor a la democràcia. A part, és clar, de les aportacions dels grups econòmics que afavoreixen els més poderosos. Però els partits petits també haurien de canviar un sistema que genera molts efectes no desitjats i que resulta un engany respecte a totes les entitats, per exemple, que cobren subvencions, les quals han de justificar fins l'últim cèntim.Una revisió dels càrrecs de confiança i acabar amb l'acumulació de càrrecs polítics sobre una mateixa persona. Em sembla que tots els partits que tenen l'oportunitat de governar cauen fàcilment en allò de col·locar-hi amics de vegades per fer feines incertes. Almenys que els que hi siguin, treballin.Un increment de la participació. I no de la participació "maquillatge" que s'ha estès força. Tenir en compte la gent, tot i que sóc conscient que això té limitacions, és important.Mantenir les formes. Sembla una recomanació de casa bona, però em crida l'atenció que com més de casa bona són els polítics més recorren a la desqualificació més grollera. La gent hem de poder parlar, conviure i relacionar-nos sense insultar-nos.La coherència entre allò que es diu i allò que es fa. És una obvietat, però fa molta falta.Consensuar un sistema de votacions que respongui més al nombre de vots obtinguts.Fet el sermó, vaig a veure què diuen les xifres. Per cert, també, deixeu-me felicitar Joan Herrera per la seva campanya. És molt difícil que algú t'escolti en mig de tant de soroll. A mi m'ha agradat. M'ha semblat honest. Però el cert és que una altra cosa que convindria canviar és el sistema de precampanyes i campanyes. En fi, bona nit!Mercè Solé\n8 de març. Dones. Treballadores. Amigues (i 3)\nX i Z (o, millor dit, X i X), per no comprometre ningú. Una parella que fa anys que funciona, acollidora, equilibrada, militant des de tots els punts de vista: l’ecològic, el feminista, el consumista, el social. Ser amiga seva et posa al dia de tot el que convindria fer del món. Molt imaginativa. Apòstata en el seu 50 %. Decididament sortida de l’armari, amb naturalitat i sense estridències. Aprofito aquestes ratlles per animar-les a casar-se, bàsicament perquè m’agrada anar de casament. Jo, malgrat els escàndols episcopals, les veuria perfectament responsables i capaces de tirar endavant una família. La seva mútua estimació és la seva (i la nostra) força.(Mercè Solé)\n8 de març. Dones. Treballadores. Amigues (2)\nLa Salo, l’Helena, la Irene, la Maria, la Sandra. Aquestes són les meves companyes de treball, en una empresa que sembla destinada a ser dirigida per homes, tots molt savis. No són gent d’estudis, però són persones molt preparades per a la vida, molt més preparades que si tinguessin doctorats i màsters. M’agraden el seu bon humor, la disponibilitat, la capacitat de treball, la flexibilitat, la capacitat d’aprenentatge i l’interès per la feina que fan, encara que de vegades els deu resultar d’allò més exòtic. Les “nenes” són les que fan funcionar amablement la màquina. La seva flexibilitat és la seva (i la nostra) força. (Mercè Solé)\n8 de març. Dones. Treballadores. Amigues (1)\nL’Anna. Veïna i amiga, que va morir la vigília de Nadal. Jubilada, 79 anys, tota la vida havia estat soltera i vivia sola. L’estereotip ens portaria a pensar en una dona-pollet, poca cosa. Feble per dona, feble per gran, feble per no tenir parella coneguda. Però el seu enterrament va ser un acte multitudinari on hi havia la gent més activa del Poblenou. Perquè l’Anna des de la senzillesa de la seva feina a la fàbrica, de tenir cura de la família, de tenir un dels primers carnets de l’Associació de Veïns, de pertànyer a l’ACO (Acció Catòlica Obrera), de ser sindicalista a l’USO, de ser voluntària de Càritas, de tenir la casa oberta a tothom qui ho necessitava, d’acompanyar la gent gran –de vegades més jove en edat que ella- allà on convingués, d’estar al peu del canó en totes les lluites veïnals era una persona amb una gran capacitat de relació, d’estimació, d’obertura. Sense cap protagonisme. La seva senzillesa era la seva (i la nostra) força. (Mercè Solé)\nHe de dir que no m’ho esperava. Que les simples ganes de guardar les formes haurien portat a reelegir Blázquez com a president de la Conferència Episcopal Espanyola, seguint la tradició del doble mandat. I que les ganes de treure millors avantatges davant el govern hauria aconsellat també l’elecció d’un president “moderat”. Al capdavall, a més, el cardenal Rouco ja manava tant com volia, tot i no ser president. Però no. L’integrisme episcopal ha optat per no deixar cap escletxa oberta. Prefereix que quedi nítid i clar el seu enfrontament amb qualsevol govern democràtic que no vulgui ajupir el cap davant els seus criteris i exigències. Com a cristià, ahir va ser un dia molt trist. Haurem de continuar vivint la nostra vida cristiana molt al marge del que digui la jerarquia, i mirant de mantenir la fidelitat a l’Evangeli amb ganes i bon humor. Però com a ciutadà, i ciutadà d’esquerres, el que caldrà és empènyer el govern que surti de les eleccions de diumenge a mantenir una actitud molt clara davant les pretensions d’aquesta jerarquia tan desitjodsa de manar i de dirigir la vida de la gent. Caldrà, efectivament, posar els punts sobre les is, sense més concessions. I els cristians que estem a ICV crec que haurem de plantejar-nos ja de veure com ens podem agrupar i empènyer en aquesta línia. (Josep Lligadas) Publicat per\nImmigrants, eleccions, Església...\nÉs una mica llarg, però a continuació us transcric el manifest que ha fet la plataforma d'entitats cristianes amb els immigrants. Sempre fa mandra llegir manifestos, però tal com està el pati entre la majoria de partits que es presenten a les eleccions i en vista que normalment els cristians que fan feina queden invisibles als ulls mediàtics, em sembla que val la pena llegir-lo.Davant la convocatòria d’Eleccions Generals, la Plataforma d’entitats cristianes amb la immigració, amb el desig de contribuir al debat social i polític sobre els reptes que planteja el fenomen migratori al nostre país, vol proposar les següents consideracions: 1. Creiem que és fonamental que no es perdin mai de vista les arrels econòmiques i polítiques del fenomen migratori, principalment la pobresa i les enormes diferències econòmiques que encara persisteixen a escala mundial. És per això que demanem, un cop més, que els poders públics i la ciutadania multipliquin, en quantitat i qualitat, els esforços de cooperació al desenvolupament dels països més pobres i corregeixin aquelles polítiques que contribueixen a la generació de pobresa, desigualtat i guerra (deute extern, regles injustes del comerç internacional, exportació d’armes....). 2. La immigració no hauria de ser contemplada en els programes i actes de campanya electoral dels partits polítics com una eina de pura confrontació partidista, ni com una forma de captació fàcil de vots mitjançant l’explotació d’algun malestar social, ni simplement com un problema, sinó com un fenomen que, malgrat les dificultats, genera importants beneficis de tota mena per a les societats d’acollida i per als nouvinguts, sempre i quan es gestioni adequadament. 3. Amb tot, és essencial fugir de la tendència actual a fer un tractament purament utilitarista i mercantilista de la immigració, que la considera com a simple mà d’obra al servei de les necessitats econòmiques i dels interessos polítics del país o de càlculs electorals d’un govern, utilitzant els migrants com a boc expiatori quan disminueix la bonança econòmica i oblidant que es tracta de persones, amb els seus drets i la seva dignitat. 4. En aquest sentit, cal tenir sempre present que les problemàtiques que s’associen habitualment a la immigració són sempre mancances socials que ja existien abans de l’arribada d’immigrants. La immigració el que fa és posar de manifest aquestes mancances, que es poden agreujar quan els poders públics no prenen oportunament les mesures polítiques adequades. 5. Ens cal una altra actitud i una altra política d’immigració, diferents de la predominant actualment a Espanya i Europa, que mostra una tendència preocupant cap a l’enduriment del control de fronteres i la seguretat com a obsessions. Creiem necessari, en benefici del conjunt de la societat, una política que tingui com a veritable prioritat, més enllà de la retòrica, el respecte dels drets humans, la prevenció de la guetització, la promoció de la integració i la cohesió social, dedicant-hi els recursos econòmics necessaris. 6. Ens cal una política migratòria que, més enllà del combat contra la immigració il·legal, faciliti vies legals i segures per a l’entrada al nostre país, actualment molt restringides, per tal de reduir la mortalitat en les fronteres, evitar l’acció nefasta d’organitzacions que trafiquen amb éssers humans i reduir el volum de persones en situació irregular, condemnades a l’explotació laboral o l’exclusió social. 7. Així mateix, ens cal una política que prioritzi el respecte íntegre dels drets fonamentals de tota persona, sigui quin sigui el seu origen i la seva situació administrativa, que garanteixi la subsistència o el dret a treballar a tota persona mentre es trobi al nostre país, avanci cap a la igualtat en el tracte de nacionals i estrangers, i faciliti l’accés a la plena ciutadania als estrangers residents, incloent el dret de sufragi. 8. Finalment, com a Plataforma d’entitats cristianes, som molt sensibles a la llibertat religiosa, la qual comporta el dret a manifestar públicament les pròpies creences, com també a exercir amb llibertat i en condicions dignes les pràctiques corresponents a les diferents tradicions. Per això, demanem que es faciliti a les diferents comunitats religioses l’accés a llocs dignes dedicats al culte i la pregària. Ens preocupa, d’una manera especial, la instrumentalització política que sovint s’ha fet de les resistències que una part de la població ha manifestat vers aquests nous centres de culte. Barcelona, 26 de febrer de 2008 La Plataforma està formada per les següents entitats: ACCIÓ CATÒLICA OBRERA, ASOCIACIÓN SOCIAL ESTE-OESTE, CARITAS, CINTRA-BENALLAR, CON VI VIM, CRISTIANISME I JUSTÍCIA, CRISTIANS PEL SOCIALISME, DELEGACIÓ DE PASTORAL OBRERA DE BARCELONA, DELEGACIÓ DE PASTORAL SOCIAL DE BARCELONA, EKUMENE, FUNDACIÓ ESCOLA CRISTIANA, FUNDACIÓ MIGRA-STUDIUM, GOAC-HOAC, GRUP DE JURISTES RODA VENTURA, JOC, JUSTÍCIA I PAU, INTERCULTURALITAT I CONVIVÈNCIA, PARRÒQUIA DE SANTA MARIA DEL PI, PASTORAL AMB IMMIGRANTS (PAI), RELIGIOSES EN BARRIS, UNIÓ DE RELIGIOSOS DE CATALUNYA (URC). Publicat per\nDones amb incomoditat\nEn aquest post, us poso el video de campanya de les dones d'ICV i EUiA. M'ha agradat, sobretot perquè eixampla horitzons: dones amb discapacitat, dones joves, dones esportistes, dones migrades....Em decideixo a posar-lo en el bloc tot i que he de dir que la demanda d'un avortament lliure i gratuït com un dret de la dona sempre em crea incomoditat.Incomoditat perquè jo crec que només pot considerar-se un tema exclusiu de la dona en la mesura en què els homes se'n desentenguin, quan de fet m'agradaria que els homes es fecin càrrec de les conseqüències dels seus actes i penso que hem d'acabar aconseguint-ho. La dura realitat, però, mostra com en una majoria de casos les conseqüències de l'avortament o de la criatura recauen exclusivament en la dona. Però penso que fem mala pedagogia.Incomoditat perquè no deixa de tractar-se d'una vida nova, d'una tercera persona. Jo no hi entenc gens sobre quan un embrió pot considerar-se o no persona, i no goso entrar-hi. Però penso que de vegades ens espantem molt davant d'una discapacitació o d'un mal moment per acollir una nova persona. Jo m'ho miro amb confiança i amb esperança i penso que es pot lluitar perquè la vida de la gent amb disminucions de qualsevol tipus rebi el suport social que necessita i perquè tots els nens i nenes puguin disposar d'afecte, de mitjans... En aquest sentit us recomano la lectura de dos articles interessants: Baby Down, la nina amb síndrome de Down, de Paquita Montaner, publicat a la revista l'Agulla, i el de Montse Sintas publicat a Foc Nou. Però he de reconèixer que és fàcil opinar sense trobar-se en la disjuntiva i no em sento amb autoritat per jutjar ningú. De fet, la meva feina com a treballadora social m'ha situat davant d'unes quantes dones que es qüestionaven si tirar endavant l'embaràs i no ho feien precisament per raons frívoles.Incomoditat perquè un avortament no deixa de ser una agressió a les dones, sobretot.Incomoditat perquè quan defenses que les dones que ho vulguin puguin avortar sembla que defensis que l'avortament és l'única sortida davant un clau amb conseqüències (i perdoneu l'expressió). I a mi el que em sembla és que no s'han de penalitzar els avortaments, perquè les conseqüències serien molt pitjors, com ho són i ho han estat a les societats on no era permès de fer-ho. I també em sembla que l'actual llei és força hipòcrita i poc objectivable i a més no evita coses tan indesitjables com l'avortament als set mesos de gestació.Jo estic contenta que hi hagi menys tabús sexuals, que les mesures per evitar embarassos no desitjats estiguin molt més esteses, que hi hagi més possibilitats per a les dones de tirar endavant amb els seus fills, que també hi hagi homes (poquíssims) que s'ho plantegin, que els nens i nenes puguin créixer amb persones que se'ls estimen, encara que siguin parelles del mateix sexe. I crec que tot això, justament, hauria de reduir recórrer a l'avortament.I, per cert, a nivell particular afegiria un altre dret als que es posen al video i que no s'ha de treballar tant des de la política com des de les diferents confessions religioses: que ningú no utilitzi arguments religiosos per discriminar les dones dins i fora de les seves confessions.Mercè Solé\nJo vull que, després de les eleccions del proper dia 9, en Joan Herrera sigui president del govern espanyol. Ja sé que hi ha poques possibilitats que això passi, però, com que és el que jo vull, ho dic i en faig propaganda. I per això el votaré. Jo vull que sigui president del govern espanyol, perquè és ell, i el seu programa (que no és que sigui personal d’ell: és de tot un munt de gent, però ell el representa), són els qui millor expressen el que jo vull per mi, i per la meva gent, i per tot Catalunya, i per tot Espanya. I és que, encara que sigui un eslògan electoral, jo, efectivament, vull solucions justes, lògiques i valentes per als problemes que tots plegats tenim. I la veritat, no veig ningú que les ofereixi com Joan Herrera i el programa d’ICV-EUiA les ofereix. Per exemple, jo vull que els immigrants siguin tractats com a persones de primera classe, igual que jo, i per tant es deixi de jugar, en cap sentit, a afavorir els temors de la gent, i sobretot de la gent dels sectors populars. Cal una gran feina pedagògica, certament, però per fer-la cal tenir d’entrada clar que tothom, hagi nascut on hagi nascut i hagi vingut com hagi vingut, ha de tenir els mateixos drets i els mateixos deures. I això l’únic que ho diu sense cap reticència ni reserva, és Joan Herrera. Els amics socialistes també ho diuen bastant, però en el seu moment, per exemple, van firmar aquella declaració de Berlín de la Unió Europea que deia que combatrien “el terrorisme, la delinqüència i la immigració il.legal”, posant-ho tot en el mateix sac, i encara no s’han desdit d’aquesta nefasta assimilació. O per exemple, jo vull que quedi clar que no podem lluir d’AVE i alhora mantenir el trajecte de tren de Barcelona a Vic igual que fa setanta anys. O per exemple, jo vull que els impostos als rics pugin, i s’aboquin molts més diners per a la sanitat, l’educació, els serveis socials. I em sembla una insensatesa això de repartir diners “a voleio” en comptes de destinar-los allà on hi ha més necessitats. O per exemple, jo vull (i ho vull perquè em sembla un bé per a tots els ciutadans i d’una manera especial em sembla un bé per als cristians) que es denunciïn els acords entre Espanya i la Santa Seu, perquè privilegien l’Església catòlica i no afavoreixen la laïcitat necessària en un estat democràtic. O per exemple, jo vull que tot treballador i tota treballadora pugui cobrar almenys 1.000 € al mes, perquè pugui viure amb la dignitat i el benestar que tothom mereix. O per exemple, jo vull que es potenciï al màxim el transport públic, perquè és una eina bàsica tant de cara a la sostenibilitat com de cara al benestar col.lectiu. O per exemple, jo vull que a Espanya es potenciïn totes les cultures, totes les llengües, totes les possibilitats de bon govern, proper i financerament equilibrat. Jo vull tot això, i moltes més coses que aquí no hi caben. Són coses justes, lògiques i valentes, i sé que en Joan Herrera se les creu. I per tant sé que, encara que no es puguin realitzar el primer dia a cop de vareta màgica, ell, si és president del govern espanyol, les buscarà, hi posarà els mitjans, no es farà enrere per quedar bé amb no sé qui o per por de no sé qui altre, i trobarà les maneres viables de tirar-les endavant. I també sé una altra cosa. I és que, si el voto a ell, i si aconsegueixo que el màxim nombre de gent el voti, encara que aquest cop no pugui ser president i li calgui triar entre Zapatero i Rajoy, en el debat d’investidura votarà, naturalment, a favor de Zapatero i en contra de Rayoy. Però no serà un xec en blanc. Sinó que la seva acció parlamentària, i la del seu grup, servirà per fer tota la força que calgui per tirar endavant aquestes solucions justes, lògiques i valentes que jo vull. (Josep Lligadas)\nParticipació (2). Un altra manera de fer participa...\nAmb l'Informe PISA sobre educació, ens ha tocat de nou el rebre. Catalunya es manté en xifres similars a l'any passat, que en temps com els que passem a vega...


L’Ajuntament estrena un nou marxandatge que s’afegeix al que ja es va estrenar a l’agost – Ràdio Sant Feliu 107.0 FM\nL’Ajuntament estrena un nou marxandatge que s’afegeix al que ja es va estrenar a l’agost\nBy Paul Marca|2019-12-17T13:10:05+02:0017 de desembre de 2019|Sense categoria|0 Comentaris\nL’Ajuntament ha posat a la venda un nou marxandatge que s’afegeix al que ja s’havia estrenat al mes d’agost i que s’ha convertit en un èxit de vendes. Aquesta primera proposta incloïa bosses de mà, ventalls, gots, tasses, miralls, platets, postals i altres idees.\nEl nou material, que ja es pot trobar a l’Oficina de Turisme ubicada al Monestir, inclou dessuadores i gorres, per adults i nens, uns amb disseny del Peix Blau i d’altres amb les xifres de les coordenades del far del Sant Feliu.\nLa regidora de Turisme, Núria Cucharero, explica que els productes estrenats a l’agost “van funcionar molt bé, i es va decidir ampliar-los de cara a finals d’any, tenint en compte que havien tingut molt bona acollida i que s’havia esgotat molt bona part del marxandatge que es tenia a l’Oficina de Turisme”. D’aquesta primera tirada es van esgotar ràpidament productes com les totebags amb les coordenades del far i els packs d’aperitiu. També es van venent a molt bon ritme la resta de productes.\nLa regidora recorda que aquest nou marxandatge segueix la línia de l’estrenat a finals d’estiu “amb una imatge renovada, molt fresca, i que arriba a un ampli ventall de persones”. Aquest productes també es poden adquirir en alguns comerços de la ciutat. Cucharero considera que ara que arriben festes, aquest material pot ser un “molt bon regal”.


Cal Biel, una nissaga de forjadors\nAlbert Grinyó Romero - Montblanc\nCal Biel és una nissaga de forjadors de l’Espluga de Francolí que, a principi del segle passat, començaren a desenvolupar l’art de la forja. L’avi Enric fou l’encarregat de fer el primer colpeig de martell d’aquesta família i el que acabaria essent el pare d’un segell d’identitat propi que, més tard, s’aixoplugà sota el renom de Cal Biel. El Ramon fou qui capgirà la feina de forja que es duia a terme a casa seva fins a aquell moment i inicià una nova etapa a la ferreria. Aquest nou període transformà les peces que s’elaboraven a la fornal dels Biel i les convertí en art.\nLlegeix més sobre Cal Biel, una nissaga de forjadors\nLLIBRES D’AULA, UN RECURS FANTÀSTIC ! (per incentivar el llenguatge oral i escrit)\nMestres i alumnes de Ed. Infantil - Santpedor\nAquesta experiència es porta a terme al Parvulari d’Ed. Infantil de l’Escola Riu d’Or de Santpedor i sorgeix de la necessitat d’elaborar una documentació d’aula que incentivi als alumnes a conèixer i explicar coses que passen a l’escola, a casa, vivències personals, emocions... i compartir-les amb la resta de la comunitat educativa. És un treball que es va fent de mica en mica des de P3 fins a P5 segons la pròpia vida del grup i de les necessitats del propi aprenentatge.\nLlegeix més sobre LLIBRES D’AULA, UN RECURS FANTÀSTIC ! (per incentivar el llenguatge oral i escrit)\nAlumnes de Cicle MItjà - Ripoll\nÀmbits: Aplicació didàctica de les TIC i dels mitjans de comunicació, Creativitat i expressió lingüística, Coneixement de l’entorn, Experiències d’aula\nL’aigua és vida. L’aigua és un bé escàs i preuat, i això és el que volem transmetre als nostres alumnes amb aquest treball. És necessari que els nostres infants tinguin cura en l’utilització de l’aigua, que no la malmetin ni malgastin de forma poc responsable. Amb aquesta intenció hem desenvolupat un treball que intenta conscienciar de la importància de l’aigua en el nostre planeta.\nLlegeix més sobre Cada gota compta


ESCOLA VALL DE NÉSPOLA: 2019\nVam anar a la riera de Nespres i després vaig intentar pujar a una roca quadrada i com que no podia baixar vaig anar a mullar-me els peus a una basseta petita. Al cap d' una estona la Jana , la Cinta i la Clara vam fer al recorregut de l'aigua i després de pujar i baixar vam acabar mullades. Després vam pintar amb pintura vermella i després vam marxar.\nNOMS DE CARRERS DE MURA\nVam anar pels carrers de Mura buscant els noms dels carrers. Ho anàvem escrivint en un full i després ho ajuntàvem, per exemple: el carrer Muntanya amb el carrer Montcau i noms de gent i a l’escola buscàvem què volien dir els noms dels carrers i cadascú tenia un grup.\nEl divendres 15 de novembre vam fer una excursió a Manresa amb tots els de cicle superior de la ZER. Primer el bus ens va agafar, ens va portar a Manresa i ens vam trobar amb els de la ZER. Quan hi vam ser tots vam anar a la Seu a esmorzar. Més tard quan tothom va acabar de esmorzar ens van dir els grups. Els grups havien de fer unes proves. A cada grup hi havia un mestre o mestra. Cada grup tenia un suport amb uns quants fulls on hi posava on havíem de fer les proves. També hi havia un mapa. En aquest mapa ens orientàvem. Mentre els grups feien les proves 3 grups van anar a visitar el carrer del Balç. El carrer del Balç és un carrer de l'edat mitjana que s'ha conservat. És un carrer que està tapat, no es veu el cel perquè el sostre eren cases. En el carrer del Balç a l'edat mitjana treballaven amb la pell dels animals, feien catifes, sabates de cuir, jaquetes... etc. Després quan els tres grups van acabar de fer la visita van seguir fent les proves. Més tard els dos altres grups van a visitar el carrer. Quant va ser l'hora de dinar tots els grups vam anar a dinar a Puigterrà. Després vam pujar a l'autobús i vam marxar.\nEtiquetes de comentaris: Manrresa, sortida\nFa una setmana vam fer un collage de la tardor per decorar la plaça Àngel Guimerà. Vam fer servir cartró i li vam enganxar fulles, pals curts i llargs, palla, fils i flors de llana. Quan vam acabar la castanyada vam tallar els fíls del collage i cada un es va emportar el seu.\nTon Castaño Clusella\nVan venir els nens i les nenes de Monistrol de Calders i també van venir de la fundació de Sonrisas de Bombai i ens van explicar com treballen així i ens van dir que les vaques són sagrades a l'Índia\ni escriurem als nens i nenes de l'Índia.\nÈric Ortiz Serra\nEtiquetes de comentaris: Sonrisas de Bombai\nA món matemàtic vam mirar els ingredients que necessitàvem per fer panellets i vam fer uns papers on posava el que havíem de portar a l'escola. Ajudats per balances vam pesar els ingredients per si les famílies no ho havien pesat. Mentre un grup preparava uns quants panellets l'altre grup feia les banderoles per decorar la plaça, després els grups es canviaven. Per la tarda ens vam menjar els panellets a la plaça del poble.\nPer la castanyada les famílies van portar diferents plats de tardor per berenar.\nAquí us deixem algunes de les receptes d'aquests plats per si els voleu provar de fer.\nDimarts passat vam generar energia utilitzant: llimones, patates, fil de coure i bombetes. Volíem que la bombeta s'encengués però només ens va sortir una espurna, perquè no hi havia suficient energia per mantenir-la encesa. Primer vam connectar les patates amb claus i el cable per un costat, la moneda de cinc cèntims i el cable per l'altre. Un cop ho teníem tot va fer una espurna però no va durar gaire.\nEl 31 d'Octubre vam fer els jocs de cucanya. De jocs hi havia:\nUn es deia Cursa de castanyes que havies d'anar a peu coix si anaves sol i si anaves amb parelles et lligaven i havien de fer un circuit. Al mig hi havia un bol de farina i havies de posar el cap a la farina i trobar una gominola. Després un cartró amb un forat i havies d'encistellar una castanya.\nPeta Globus agafaves un dard i havies de petar els globus.\nUn que es deia Llença i escull. Hi havia dues caixes, una amb castanyes dibuixades i una amb castanyes cuites. Havies de posar castanyes a la caixa de les dibuixades.\nJoc de pistes havien de buscar unes endevinalles i si les encertaven els deien on havien de buscar l'altra endevinalles. Al final els donaven uns acudits.\nUn altre es deia Castanya a l'aire i tenies unes teles i havies de tirar amunt les castanyes i agafar-les amb la tela.\nL'últim es deia Pistaguai. Havies de buscar uns paperets que posava on havies d'anar.\nUbicació: Carrer Antiga Escola, s/n, 08278 Mura, Barcelona, Espanya\nItineraris per Manresa\nEl divendres 15 de novembre els infants de Cicle Superior de les escoles de Cabrianes, Calders i Monistrol de Calders i els infants de Cicle Mitjà i Superior de Mura, anirem a Manresa.\nEn aquesta sortida farem activitats de coneixença i cohesió de grup.\nEns repartirem en cinc grups. Cada grup, amb una mestra i amb l’ajut d’un plànol, seguirà un itinerari propi pel casc antic de Manresa. Al llarg d’aquest itinerari es trobaran diferents activitats de descoberta a realitzar.\nEn acabar, per grups, farem la visita al carrer del Balç. Aquest carrer és un magnífic exemple de l'urbanisme medieval català. El carrer formava part del nucli de la ciutat medieval, situat a l'entorn de l’actual plaça Major.\nUn cop finalitzada la visita anirem al parc de Puigterrà a dinar.\n⇨ SORTIDA Ens trobarem a l’escola a 2/4 de 9. Marxarem un cop arribi l’autocar que ve de Monistrol de Calders.\n⇨ TORNADA Sortida habitual de l’escola.\n⇨ QUÈ CAL PORTAR? Cal que cada infant porti l’esmorzar, el dinar i aigua.\nEtiquetes de comentaris: Comunitat de grans, sortida\nEns fa molta il·lusió informar-vos que aquest curs els infants més grans de les 4 escoles de la ZER formarem part del projecte “Escoles Somrients” vinculat a la ONG Sonrisas de Bombay.\nEls passos que seguirem per dur a terme aquest projecte durant tot el curs seran els següents:\nEns explicaran la vida a l'Índia, la vida dels “slums” i també el que farem al llarg del curs.\nEs farà també un taller o dinàmica per treballar la desigualtat.\nPer facilitar l’execució d’aquesta trobada, haurem d’ajuntar-nos les 4 escoles en 2 llocs, i per això us demanem la vostra col·laboració. El proper dimecres 13 de novembre al matí, els infants de Monistrol de Calders haurien d’organitzar-se amb les famílies per poder-se desplaçar fins a Mura, tant en l’anada com en la tornada. I la setmana següent, el dimecres 6 de novembre, els infants de Calders haurien de desplaçar-se a Cabrianes.\nUn cop feta aquesta presa de contacte, a finals del primer trimestre o al gener es convidarà a cada infant d’aquí a escriure una carta a un infant de Bombai en anglès i ens les enviarem per correu postal. Es farà des de l’àrea d’anglès amb la col·laboració dels mestres itinerants de la ZER.\nPrimer escriurem nosaltres una carta cap a Bombai i després ells ens respondran.\nParal·lelament a aquest treball, llegirem un recull de contes que es va editar en motiu del 10è aniversari de l’ONG i es faran les reflexions, debats i activitats proposades per conèixer i comprendre una realitat com la de Bombai.\nI finalment, al febrer o març es realitzarà una videoconferència amb els companys i companyes de Bombai amb qui ens haurem escrit les cartes! Per poder fer aquesta activitat ens tornarem a agrupar les 4 escoles en 2. En aquest cas els infants de Cabrianes es desplaçaran a Calders, i els de Mura a Monistrol. Ja us informarem d’aquesta trobada més endavant per demanar-vos la vostra col·laboració.\nEn cas de dubtes o aclariments restem a la vostra disposició. Esperem gaudir conjuntament d’aquest projecte i d’aquesta bonica experiència!!!\nUs passem l’enllaç de la ONG per si voleu donar-hi un cop d’ull:\nEquip de mestres de grans de la ZER\nEtiquetes de comentaris: ong, projecte ZER\nEl dimecres 6 de novembre a les 11 h. el nens i nenes de la comunitat de petits de l'escola Vall de Néspola, anirem a Navarcles a veure l’espectacle:\n(Auditori Agustí Soler)\nEl transport el subvenciona la Diputació de Barcelona i l’Ajuntament de cada poble.\nPer tant, només es paga el preu de l’espectacle.\nPublicat per Sergi a 15:34 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: anem al teatre\nVam anar a la riera\nVam anar a la riera de Nespres a Sant Antoni per veure com estava l'aigua. Vam veure l'aigua. Estava neta. L'aigua corria i hi havia peixos, algues, plantes, fulles, sabaters, un escorpí de aigua i un bombet. Estava ponent un ou i hi havia pedres grans.\nA la passera estava bruta, corria l'aigua i feia pudor. Hi havia mosques, mosquits i uns quants cucs de terra, un ratolí mort a l'aigua, escuma, llenties de riu, terra, algues, bombolles, pell de mandarina, plàstic, plantes, libèl·lules, fulles, sorra, vespes i paper.\nLa riera està plena\nEl dimecres vam anar a la riera i baixava plena. Vam seguir-la cap amunt, fins a les Olles i allà vam fer una passarel·la amb pedres. Baixava amb molta força i portava escuma. Totes les plantes del costat estaven doblegades i als carrers hi havia moltes pedres i sorra.\nAquesta setmana celebrarem la Castanyada. Dimecres 30 d'octubre al matí amb els infants farem panellets i tallers de tardor. Ja us passarem allò que cada família ha de portar pels panellets. De moment els infants de la comunitat de grans està fent els càlculs adients per tal de repartir els ingredients entre tots.\nEl dijous 31 d'octubre al matí farem la sortida de tardor pels voltants de Mura tots els infants junts i a la tarda, a partir de 2/4 de quatre celebrarem la Castanyada a la plaça Àngel Guimerà.\nAquest dia tornarem a fer el tastet de postres de tardor. Per això us demanem que cada família porti quelcom de postres fet amb productes de tardor ( moniato, castanyes, magranes... ). Si ens feu arribar la recepta uns dies abans les imprimirem i les posarem el mateix dia a la taula. D'aquesta manera si algú gaudeix especialment d'un plat -que segur que passarà-, podrà tenir, si vol, la recepta.\nA la tarda, a més de menjar les postres de tardor, farem uns quants jocs de cucanya i menjarem castanyes.\nUs hi esperem a totes amb moltes ganes de celebrar la castanyada,\nEl dimecres vam anar al bosc a collir cireretes de pastor. El dijous vam fer un pastís. Vam fer uns grups. El pastís portava sucre, mantega, farina d'ametlla, llevat, ous i ametlla picada. Primer vam posar la mantega i després el sucre i els ous i vam barrejar. Després la farina. Per últim vam posar el llevat i la llimona. Un grup va fer la melmelada.\nPublicat per Escola de Mura a 12:38 Cap comentari:\nSortida de cicle inicial a Castellcir i Castellterçol\nEL PROPER DIJOUS, 17 D’OCTUBRE,ELS ALUMNES DE CICLE INICIAL DE LA ZER EL MOIANÈS PONENT ANIREM DE SORTIDA A CASTELLCIR I CASTELLTERÇOL.\nENS HI ACOMPANYARAN ELS INFANTS DE L’ESCOLA DE CASTELLCIR.\nTROBADA I ACTIVITATS AMB ELS INFANTS DE CICLE INICIAL DE L’ESCOLA DE CASTELLCIR.\nVISITA A L’ECOMUSEU D’ESPLUGUES: DESCOBERTA DE LA VIDA A LA MASIA.\nDINAR CONJUNT A LA VORA DE LA RIERA DE FONTSCALENTS.\nVISITA AL RENTADOR DE LLANA DEL ROQUER.\nROBA I CALÇAT CÒMODE ADEQUAT PER CAMINAR I PEL TEMPS QUE PUGUI FER.\nSORTIREM A LES 8:30h al camp de futbol. L’ARRIBADA SERÀ CAP A les 17h DE LA TARDA AL MATEIX LLOC.\nHem fet una aranya robòtica.\nPrimer vam fer una pluja d'idees. Van sortir robòtica, ciència, experiments, videojocs, goma, maqueta... Després vam votar i va sortir robòtica. Després vam buscar «robots caseros» a Internet i vam trobar un robot molt difícil. Després al costat hi havia un robot molt xulo. Després la vam començar a fer. El material era: 2 cartronets, 8 clips, 1 pistola de silicona, 1 pila 9v, 1 motoret,\n1 paper, 1 interruptor petit, cinta adhesiva, 1 part de la pila, 1 retolador.\nI ens va sortir molt bé.\nFa uns dies vàrem presentar el redactat definitiu del Projecte Educatiu de l'escola Vall de Néspola a la comunitat educativa de Mura. Aquest projecte, fruit de temps de reflexió i debat, amb les aportacions dels diferents membres de la comunitat educativa, dels que avui hi són i d'altres que han passat, a través de canals variats, és l'eix vertebrador de l'escola. Els principis bàsics que ens regeixen.\nHem posat negre sobre blanc a aquella idea d'escola que fa temps que està en marxa i que fins a data d'avui es sustentava a partir d'acords, idees, il·lusions, propostes i projectes però que mai havien estat recollits en un sol document. Aquest document és l'escola que tenim a dia d'avui. Un document obert, que ens marca la filosofia, les intencions i els anhels, però que està en constant revisió per a la seva millora.\nEl projecte, com l'escola, és un ens viu, que si bé té uns pilars bàsics que li donen la forma; el temps, les persones que el conformen, els aprenentatges que anem adquirint, fan que mai esdevingui tancat del tot i que aquest creixi com l'escola. Vagi evolucionant i el que tenim avui, demà serà revisat, perquè la reflexió constant és el que ens permet seguir creixent i millorant.\nBaixant de la fàbrica\nEl dimarts 1 d'octubre vam anar a la fàbrica per baixar tot el material d'art. Hi havia molt material!\nCada nen dels grans portava alguna cosa. També entre tres persones portàvem un carro i va ser molt graciós. Havíem d'anar canviant les coses que portàvem perquè pesaven molt. Vam haver de fer fer gairebé tota la volta al poble perquè no podíem baixar per les escales amb el carro.\nQuan vam arribar l'escola vam fer una cadena humana per deixar-ho tot ben posat al espai d'art. Al final quan vam acabar la cadena humana vam anar al pati perquè estàvem molt cansats i no vam fer art!\nPublicat per Escola de Mura a 11:21 Cap comentari:\nUn matí al bosc\nA la sessió de bosc vam anar a baix a la riera. El Sergi abans de sortir va agafar llibres de plantes i animals. Quan vam arribar teníem la llibreta de bosc i un metre. Vam mesurar 1 m. quadrat. Podíem triar al riu o a la terra, amb resum havia de ser un lloc ric. Ho vam delimitar amb un fil. Llavors vam observar quina vegetació hi havia. Si alguna planta no sabíem com es deia ho buscàvem en un llibre que havia portat el Sergi. Després ho havíem de passar a la llibreta de bosc i fer un dibuix i posar el nom i així amb tot el que veiem al quadrat.\nEl primer dia al bosc\nEl dimecres 17-9-2019 vam anar al bosc a veure el rusc de vespa asiàtica i era un rusc molt gran. Tenia forma de pilota de tennis, està fet amb hexàgons exactes, normalment fan el rusc a un punt molt alt. Després de veure el rusc vam pujar a la font de la Mascarosa i ens vam fer una foto de grup. Vam seguir caminant fins que vam trobar una caixa niu, la vam netejar. Així amb les caixes niu més difícils d'arribar perquè les que teníem més a prop les vam deixar pels petits o mitjans. Quan vam acabar de netejar les caixes niu vam anar a la font de la Coma. Es diu font de la Coma però l'aigua que baixa no és potable perquè baixa directament de la muntanya. així que A la muntanya poden ha-veri animals morts, que porten malalties. Quan estàvem anant a l'escola vam veure a la riera, la serp que sestava menjant a una granota.\nLa Bandera ( Turó de les Periques )\nDimecres vam anar a bosc a la bandera a dibuixar els Pirineus. Pel camí vam topar amb la Haley i ens va seguir. Quan passàvem a prop de la riera vam veure un vidriol. També vam passar per casa el Magí i ens va deixar collir unes quantes figues per menjar. Allà ens vam acomiadar de la Haley que es va quedar perseguint les gallines. Després vam continuar caminant a prop d'un camp d'oliveres i vam parar davant d'una barraca de vinya esfondrada. El Sergi ens va preguntar com s'havia esfondrat i al final vam veure que a dins hi havia un roc que era el motiu perquè s'havia esfondrat. Després d'uns quatre metres vam veure una Mantis religiosa i el Sergi li va intentar fer una foto però li va saltar a sobre el mòbil. Després d'intentar-li fer la foto uns quants cops ho vam aconseguir. Després d'una bona estona vam veure una eruga processionària i li vam fer una foto.Tot seguit vam arribar a la bandera i com que estava molt ennuvolat vam dibuixar el Montcau, el Paller de tot l'any, Montserrat, "Calaf" i el Puig Andreu i ja està. Més tard vam baixar a l'escola on ens esperaven els pares.\nPrimer dia d'experiments\nEl dimarts 17 vam fer el primer dia d'experiments amb la Núria. Primer vam fer tres grups, en el meu grup estàvem: l'Alba, el Berenguer, la Vera, l'Èric, jo i el Guim. El nostre experiment anava sobre la densitat. Vam omplir un vas mesurador a 500 ml i vam anar a buscar uns objectes. Després vam anar posant els objectes en el vas mesurador i vam anar apuntant quant pujava l'aigua. Quan vam acabar d'apuntar vam anar a fora i vam fer una rotllana i vam parlar dels experiments que podriem fer un altre dia\nEl dimarts durant la sessió de ciència vam fer experiments. Per realitzar el nostre experiment necessitàvem tres ingredients: bicarbonat, vinagre, paper i una bossa de entrepà. Primer vam ficar a sobre el paper tres cullerades de bicarbonat, després ho vam embolicar i ho vam posar a dintre de la bossa d’entrepà i després agafàvem un got ham vinagre i ficàvem tot ple al got i després u fiquem a dintre de la bossa i després li fem un nus i desprès ho deixem al terra i explota.\nTOTS ELS LíQUIDS ES BARREGEN?\nEl dimarts 15 a la tarda vam fer experiments.\nun got llarg de vidre, mel, oli, gerra d'aigua, got, pintura i cullera.\nVam tirar la mel. Després l’aigua amb pintura i l’últim l’oli i va quedar tot per parts. La mel a baix i\nl’aigua i la pintura al mig i l’oli a dalt.\nEl primer dia, quan tots érem a la plaça, connectats per un fil vermell, vàrem llegir aquest text.\nHi ha una faula oriental que explica la història d’un home molt vell que viu a la Lluna i que cada nit viatja fins a la Terra per connectar ànimes que tenen alguna cosa per compartir o ensenyar-se. Persones que, a partir del moment que l’ancià les enllaça, esdevindran importants l’una per l’altra. L’home els farà un nus al dit petit de la mà a cadascuna d’elles amb un fil vermell invisible i això determinarà que, en un moment o altre de la seva existència, es trobin. No importa quan, ni on, ni de quina manera. El fil es pot estirar milers de quilòmetres, es pot contraure, es pot enredar o omplir-se de nusos, pot tibar però mai es trenca. El vincle sempre existirà encara que el cordill invisible quedi enrere en el temps o ni tan sols el recuperem mai més. Tot i que hi ha diverses versions no es refereix exclusivament a l’amor de parella. Té a veure sempre amb un vincle afectiu: l’amistat, l’estima a un fill o una filla, un pare o una mare, un mestre, algú que hi és en els moments més importants o que t’estén la mà quan ho necessites. El dit menut té a veure amb les emocions i permet resseguir un camí que va fins al cor.\nÉs una llegenda, un conte bonic, on, deixant de banda el vell que decideix, perquè som nosaltres els que decidim i res està determinat, ens permet veure aquest fil que ens uneix amb aquells que estimem i veient-lo, podem tenir cura d’ell i si volem, podem fer una gran xarxa de fils vermells.\nAquesta text està extret d'un article del diari Ara i se li han fet alguns retocs.\nPublicat per Sergi a 19:23 Cap comentari:\nEl 12 de setembre, primer dia d'escola el Sergi ens va rebre donant-nos un cordill vermell que l'havíem de guardar pel final. Un cordill per família. Després vam seguir un cordill vermell que passava per tota l’escola i de tant en tant en el cordill hi havia un cartell que hi posava alguna frase. Alguna era bastant llarga. Més tard quan vam acabar de veure l’escola seguint el cordill vermell, el cordill ens va fer sortir a fora. Un cop a fora sortien dos cordills. Un anava cap al riu i l’altre cap al carrer Joan Alavedra. Tots dos anaven a parar a la plaça Àngel Guimerà. Entrant a la plaça ens havíem de fer una foto amb el cordill vermell que el Sergi ens havia donat al principi. Després tothom agafava un paper i escrivia una paraula, la que volia. Després cada família lligava els papers al cordill de la seva família i lligaven el cordill amb els papers a un cercle. Totes les famílies en el mateix cercle. Quan tothom va acabar l’Enric amb el seu dron ens va fer una foto des de dalt. Un cop va fer la foto tothom va anar cap el bosc. Quan vam arribar ens van donar un tros de coca per cap i vam anar a jugar. Després ens van avisar i ens vam col·locar per grups, grans, mitjans i petits. Ens van explicar com funcionaríem. Quan vam acabar alguns van anar a l’escola a dinar. Quan vam acabar de dinar ens van explicar les tasques. Després ens vam posar en parelles d’un gran i un «petit» a fer els horaris.\nObres d'ampliació que s'estan duent a terme al centre educatiuESCOLA VALL DE NÉSPOLA\nL'escola Vall de Néspola de Mura creix cada any en nombre d'alumnes i el curs vinent assolirà un nou rècord ja que té 55 nens i nenes matriculats. El progressiu creixement del centre ha fet petites les instal·lacions municipals on està ubicat, seu de les antigues escoles del poble. Per aquest motiu, el departament d'Educació ha iniciat els treballs d'ampliació de l'equipament, que preveu tenir enllestits el segon trimestre del curs vinent.Les obres d'ampliació que està duent a terme la Generalitat comporten la creació d'una aula d'infantil i la comunicació d'aquesta amb l'edifici existent a través d'un porxo. Els treballs ja tenen finalitzada la fonamentació i ara s'està treballant a fàbrica en l'edifici, que és prefabricat de fusta, per adequar-lo al màxim a l'estètica de l'entorn. De fet, el tractament de l'espai és una de les característiques d'aquesta escola rural amb un edifici que és de pedra, amb grans finestrals i espais diàfans, lluny de les aules convencionals.Segons fonts del departament, aquest estiu es preveu l'inici del muntatge de l'estructura prefabricada. L'entrada en funcionament dels nous espais està prevista el segon trimestre del curs vinent i els treballs tenen un pressupost de 286.240 euros, finançats pel mateix departament.L'escola Vall de Néspola, que acull també nens i nenes de Talamanca, és un important actiu del municipi de Mura. El seu model educatiu i pedagògic, basat a fomentar l'autonomia dels infants en un entorn lliure i acollidor, ha propiciat un augment de noves famílies que s'han instal·lat al poble per portar els seus infants a l'escola.El director del centre, Sergi Pich, destaca que el model educatiu de l'escola i l'entorn on es troba són alguns dels «condicionants que fan que molta gent decideixi venir a viure al poble». El centre, que va obrir el curs 2003-2004 amb 5 alumnes, ha anat tenint una progressió a l'alça fins arribar als 55 alumnes que ja té assegurats per al curs vinent, amb la possibilitat que encara se n'hi incorpori algun més.Pel que fa als docents l'escola, disposa de cinc places i mitja, més els mestres que són itinerants compartits amb la resta d'escoles rurals del Moianès Ponent. Segons Pich, «un dels reptes de l'escola és anar consolidant la plantilla» perquè «el que és un encant també és una dificultat» per la distància per arribar al municipi.El centre es caracteritza per una gran implicació de les famílies. «Són molt col·laboradores i alhora molt exigents, que està molt bé, perquè tenen clar el que volen i el que busquen», afirma Pich. Destaca també que un dels trets característics de l'escola és el contacte amb la natura i algunes de les activitats es fan al bosc, on els alumnes van setmanalment per aprofitar l'entorn per als seus aprenentatges en contacte amb la natura.La distribució de l'espai és una altra de les peculiaritats de l'escola, que no disposa d'aules sinó d'una gran sala a la planta baixa amb espais de joc i aprenentatge per als alumnes petits i mitjans, i un entresolat per als més grans.Sobretot en els darrers anys, l'escola de Mura ha experimentat un creixement progressiu d'alumnat amb famílies de fora que han anat a viure al poble per poder escolaritzar els seus fills en aquest centre educatiu. El curs 2014-2015 hi havia un total de 27 alumnes i el següent ja n'eren 35. El 2016-2017 va arribar fins a 45 nens i nenes, una xifra que van mantenir el curs següent, i aquest que ara s'ha acabat han assolit la cinquantena.\nPublicat per Sergi a 11:04 Cap comentari:\nAquest curs a les classes de llengua castellana del grup de grans s’han portat a terme dos projectes a banda de les activitats de tasques en les que el treball ha estat més autònom.\nCom dèiem, els projectes han estat el d’”Infants del món” seguint el tema del curs i el d’elaboració de jocs de llengua. Aquest últim, s’ha realitzat mitjançant el treball cooperatiu. Cada grup ha hagut de tirar endavant el seu Projecte-joc fins a obtenir el resultat final. Aquí us en deixem una mostra del què ha estat tot el procés.\nPublicat per Sergi a 3:00 Cap comentari:\nUn món real\nL'art a les vostres mans\nPublicat per Escola de Mura a 13:23 Cap comentari:\nPublicat per Sergi a 2:30 Cap comentari:\nTornem al setembre, llegirem a molts llocs. Perquè després d’un any ple de molt, de tot sembla, toca descansar i omplir-se de nou. Deixar passar el temps per badocar, per sentir les cigales cantar o bé per remullar-nos mentre fem un gelat. L’esbarjo, el tindrem tots, el retorn a la Vall de Néspola, alguns.\nPerquè de nou ens trobem en aquella cruïlla. A aquell tomb del camí. Mirem enrere i el camí fet plegats, ja sigui un camí que ve de lluny o comença a prop, és un camí que s’ha anat engalanant. Un camí que hem fet junts i que a tots ens ha canviat. A l’inici semblava un petit pedregar. Diferents senders que a vegades es creuaven, senders plens d’herbes i entrebancs, cadascú pel seu caminoi, alguns trobant-se de tant en tant, però a mesura que aquest s’ha anat acostant, s’ha anat obrint i aplanant, i ells, trobant. I no només això, han anat creixent plantes boniques als vorals i el camí ha començat a fer baixada. Una baixada suau i agradable.\nAvui, passem les darreres pàgines d’un curs especial. Un curs ple de vivències, que ens ha costat tancar, perquè quan estàs bé, quan et sents a gust, amb aquells amb qui comparteixes camí, que et sents tan proper que els sents dels teus, la família que hauries triat, desitges que aquest no s’acabi. Perquè demà tot serà diferent i ha de ser diferent. Perquè créixer és això, omplir la motxilla pel camí que vindrà, per fer-lo lleuger tot esperant els canvis. Desitjant els canvis. Estrany, no? Omplir una motxilla per fer el camí més lleuger! Però és així, perquè al sac tindrem les eines que ens facilitaran l’avançar.\nUna comunitat com la nostra és com un vaixell, on cadascú té el seu paper. No tots es veuen d’entrada. No tots són lluminosos, però tots són imprescindibles. Cadascú juga un rol indispensable, perquè el grup d’avui, és el fruit de tots els seus elements, del que s’ha viscut i del que es viu, i tothom és important i necessari i no hem de renunciar a res ni a ningú.\nAvui, ens acomiadem dels grans i és curiós, perquè si parléssim de colors, serien com el pigment del grup. Perquè un grup beu de tots els seus membres, però alguns, pel que sigui, afegeixen un toc especial. Un toc característic que li dóna el matís que el fa reconèixer.\nI aquest any hem tingut uns grans complementaris. Un grup d’aquells que desperten la complicitat, on les mirades diuen molt, on amb un cop de cap, es parla abastament.\nHem vist un David que s’ha fet gran, molt gran, un bon company que dóna molt, que fa fàcil estar amb ell, amb un cor immens. Nexe en molts moments. Sensible, afectuós, estimat, responsable, com l’Arnau, un altre dels grans. L’Arnau, que amb el seu parlar mesurat i els seus mots a vegades estrambòtics, digueu-ne palitroques o terminats, ens ha fet riure i poc a poc ha anat obrint el seu cor. Mostrant que és tan estimat com estima ens té. Ha estat com la silicona calenta que ens uneix, sempre a punt per donar un cop de mà, com l’Eli, de qui molt en podríem dir. Disposada a donar un cop de mà quan cal, a sumar, amb un somriure murri a punt, si tot va bé, perquè sinó, el geni també el treu. De qui el deu haver agafat? No ho sé pas! Però té les coses clares i el cor immens. Perquè si d’una cosa hem anat sobrats enguany, si és que mai en pot sobrar, és de cor.\nTot es veure la Sió i saber-nos còmplices. Saber-nos lligats per aquell fil invisible de la comprensió, perquè fer-se gran, també és comprendre als altres. El que diuen i el que callen i sobretot, saber quan dir i quan callar tot mostrant empatia. Però no tot és seriositat, i ara. Quan s’ha desbocat, quan s’ha deixat anar, ha estat un torrent de rialles. Incontenible. Efervescent i a vegades les rialles també s’han enfosquit. Créixer és això. Alts i baixos, però quina sort que hem tingut. I hem fet pinya. Colla. Bé ho sap la Mariona que enguany s’ha destapat. S’ha deixat anar i s’ha mostrat com intuïm que és. Feliç, decidida, sovint tossuda, perquè si una cosa vol, no patiu que trobarà el camí, però sobretot l’amiga pragmàtica, l’amiga de tots. Amb aquell punt de vista especial, capaç de fer fàcil allò difícil, fent també algun cop difícil el que és fàcil. Però és així. Energia i cor i una cosa va amb l’altra i les persones s’agafen en conjunt, no a bocins, com amb tots.\nUn any més hem tingut la sort de poder compartir camí amb ells. Amb ells i tota la comunitat de grans. Un grup que es fa estimar. Que estima. Que et convida a fer i fer, però també a sentir, perquè són un grup clar. Transparent. Elèctric. Amb qui hem parlat de moltes coses i hem sentit moltes coses i hem après molt. Uns dels altres. Tots plegats.\nAvui tanqueu la porta de l’escola. La tanqueu i feu un pas endavant, el que cal. El que toca. Però tanqueu la porta física, de vidre i ferro, d’una etapa, d’un espai, d’unes vivències, però sempre quedarà oberta la porta de l’escola en majúscules. De l’escola que és casa vostra. De l’escola com a comunitat, com a família i on sempre tindreu un espai aquí. Al nostre cor. Al nostre cap.\nA la Vall de Néspola sempre sereu ben rebuts, perquè sou escola i allà on sigueu, ens tindreu amb vosaltres i anhelarem que vingueu i ens expliqueu com us va, com aneu, com esteu, com us sentiu...\nQue tingueu bon viatge amics! Que el camí us sigui ric!\nPublicat per Sergi a 8:08 Cap comentari:\nEl divendres va vindre el Sandro i ens va explicar tres jocs de taula.\nEl primer joc es deia Stop i es jugava així. Hi poden jugar quatre persones. Primer cada jugador agafa un color. Després tires 4 daus i després si et toca un sis i hi ha un sis al taulell i una peça en el sis i aquest és el primer.\nEl segon joc es diu les Love letter. Primer repartien una carta per cadascú i calia endevinar quina carta tenien els altres.\nI el tercer era un joc d'animals. Poden jugar dues persones. Hi ha dos colors, un negre i un blanc. Després la fitxa que era la fitxa més poderosa, que era l'abella i els altres que eren als altres bitxos el teniem d'envoltar altres la abella.\nMura amplia l'escola, que el curs vinent ja supera...


L'Audiència Nacional ordena la restitució de Pérez de los Cobos - El triangle\nEl tribunal considera que no va cometre cap irregularitat, però Interior ja ha anunciat que recorrerà la sentència\nL’Audiència Nacional ha ordenat la restitució del coronel Diego Pérez de los Cobos com a cap de la comandància de la Guàrdia Civil de Madrid. El ministre Fernando Grande-Marlaska el va destituir al juliol , perquè el coronel es va negar a compartir informació sobre la causa judicial que investigava si la manifestació del 8 de març de l’any passat a Madrid va suposar un risc contra la salut pública.\nEl tribunal, però, creu que no va cometre cap irregularitat i obliga el Ministeri d’Interior a readmetre De los Cobos en el mateix lloc de feina i a pagar-li els complements salarials no cobrats en aquests mesos. Interior ja ha anunciat que recorrerà la sentència.\nDesprés d’analitzar la destitució, el magistrat Celestino Salgado considera que va ser motivada per no haver informat del desenvolupament de les investigacions i actuacions de la Guàrdia Civil sobre el 8-M. I subratlla que justament la jutgessa d’instrucció que portava aquella investigació havia ordenat no informar de les actuacions en marxa.


Comprar Jaspi Negre 2016. Vi negre del Montsant | enterwine.com\nVi Negre Jaspi Negre 2016\nVi negre amb DO Montsant. Cupatge amb una criança de 4 mesos en bótes de roure francès i americà.\nUn vi negre de la DO Montsant, Jaspi Negre és fàcil de beure, versàtil i amable; tot això, sense renunciar a mostrar el caràcter de la regió.\nAquest vi negre del celler Coca i Fitó és el resultat d'un cupatge de les varietats Garnatxa (45%), Carinyena (25%), Cabernet Sauvignon (15%) i Syrah (15%), totes procedents de petites parcel·les amb vinyers d'edats entre els 10 i els 90 anys, conreats sobre sòls de diferent composició mineral.\nEl vi Jaspi Negre 2016 va romandre entre 3 i 4 mesos en bótes de roure francès i americà. Tot seguit, va passar 12 mesos en dipòsits subterranis de ciment.\nPodreu degustar aquest vi negre del Montsant fins l'any 2021.\nVi negre Jaspi Negre de capa mitjana-alta, amb un intens color vermell cirera i un rivet granat. Llàgrima densa, abundant, de caiguda suau.\nAquest vi del Montsant de Coca i Fitó és net i franc. Destaquen el gerds, les cireres i els nabius, amb matisos de la criança i torrefactes de la fusta amb alguna nota una mica més exòtica, de tabac, vainilla i herbes aromàtiques.\nD'entrada amable i pas sedós, fàcil i molt gustós. En aquest vi negre Jaspi del Montsant hi trobem fruita madura amb matisos delicats de la criança, subtils torrats i notes cremoses alhora que delicats i refrescants balsàmics. Dolços tanins i molt bona i equilibrada acidesa. Final molt agradable, no gaire llarg, però que deixa agradables i saborosos records afruitats, molt frescos, amb suaus torrats en el retorn.\nSi en teniu l'oportunitat, no deixeu de tastar el vi negre Jaspi Negre 2016 de Coca i Fitó, un vi del Montsant que ve de gust en qualsevol moment.\nJaspi Negre 2014:\n89 punts Peñín i 8,84/10 punts a la Guia de Vins de Catalunya 2016 (Tast a cegues).\nCarns blanques rostides, Carns vermelles a la graella, Carns vermelles rostides, Combina amb tot tipus de plats, Embotits, Formatges de vaca, Hamburguesa de vedella contundent, Pastes amb salsa de carn, Patés, Verdures\nUn dels meus vins de diari. No falla i manté un nivell de qualitat força alt.\nOpinat per Platja d'Aro (publicat a 2 agost de 2018)


Les malalties mentals són hereditàries? | Faros HSJBCN\nEn la batalla per esbrinar quines són les causes de les malalties mentals, els científics estan investigant cada cop més en els factors genètics. Estem deprimits degut a un trauma, o està escrit en el nostre ADN?\nSi tenim un trastorn mental i estem considerant tenir un fill, probablement ens preguntarem si podem passar el nostre trastorn a aquests.\nAl King's College de Londres, els investigadores han estat estudiant la genètica de la salut mental, i els estudis sobre bessons i històries familiars, han demostrat que les malalties de salut mental tenen una contribució genètica. Però de quins trastorns mentals estem parlant?\nSegons l'Institut Nacional de Salut Mental, al voltant del 25% dels adults dels EUA (majors de 18 anys) i al voltant del 13% dels nens dels EUA (d'edats entre 8 i 15 anys) són diagnosticats amb un trastorn mental cada any. Alguns exemples de trastorns mentals inclouen:\nDepressió: afecta el 10% de la població.\nTrastorn per dèficit-hiperactivitat d'atenció (TDAH): afecta el 5% -11% de la població.\nTrastorn de l'espectre autista (ASD): afecta a 1 de cada 68 nens.\nTrastorns de l'ús de substàncies (addicció): afecta el 10% de la població.\nEsquizofrènia: afecta el 1% de la població.\nTrastorn bipolar: afecta el 2% -3% de la població.\nCom es diagnostica un trastorn mental?\nEls metges diagnostiquen trastorns mentals a partir dels signes i símptomes del pacient individual. No hi ha proves genètiques per confirmar un diagnòstic de trastorn mental. Atès que les experiències i el medi ambient tenen un paper important en el desenvolupament d'un trastorn mental, cap prova genètica mai podrà comptar amb absoluta certesa sobre qui desenvoluparà, i qui no, un trastorn mental.\nQuè significa que un trastorn mental es repeteixi en una família?\nTot i que un desordre mental pot ser habitual en una família, pot haver-hi diferències considerables en la gravetat dels símptomes entre els diferents membres de la mateixa. Això significa que una persona de la família pot tenir un cas lleu, mentre que una altra persona té un cas més greu del trastorn mental. Els trastorns mentals, però, no segueixen els patrons d'herència típics.\nCauses dels trastorns mentals\nLa majoria dels trastorns mentals són causats per una combinació de múltiples factors genètics i ambientals. Això es diu herència multifactorial. Molts altres problemes mèdics comuns com la diabetis tipus 2, l'obesitat i l'asma també sofreixen herència multifactorial.\nEls factors ambientals que contribueixen al desenvolupament de trastorns mentals inclouen:\nTrauma: l'abús sexual, físic i emocional durant la infància condueix a un augment de la probabilitat de desenvolupar un trastorn mental. Els entorns domèstics molt estressants, la pèrdua d'un ésser estimat i els desastres naturals són també els principals contribuents.\nDanys emocionals: les experiències escolars negatives i el bullying també poden provocar un dany emocional sever a llarg termini. La conscienciació d'aquests problemes ha donat lloc a campanyes anti-bullying a nivell nacional, i la implementació d'aquestes campanyes ha donat una importància més gran a la salut mental global dels nens i adolescents en edat escolar.\nAbús de substàncies: l'exposició al tabac, l'alcohol i les drogues il·lícites ja sigui en el període prenatal o en la infància s'ha associat amb el desenvolupament de trastorns mentals més enllà dels trastorns de l'ús de substàncies o l'addicció.\nDe tota manera, els factors ambientals per si sols no causen trastorns mentals. Els factors genètics també participen en el desenvolupament d'aquesta mena de trastorns.\nEls factors genètics que contribueixen al desenvolupament de trastorns mentals inclouen:\nRegulació epigenètica: l'epigenètica afecta a com una persona reacciona davant factors ambientals i pot determinar si aquesta persona desenvolupa un trastorn mental. L'epigenètica no és constant al llarg del temps. Això vol dir que un gen no sempre està "encès" o "apagat". Cal tenir la combinació adequada de factors ambientals i la regulació epigenètica per a desenvolupar un trastorn mental.\nPolimorfismes genètics: aquests canvis en el nostre ADN ens fan únics com a individus. Només un polimorfisme no conduirà al desenvolupament d'un trastorn mental. No obstant això, la combinació d'un o més polimorfismes específics i determinats factors ambientals pot conduir al desenvolupament d'un trastorn mental.\nCanvis únics del gen: rars.\nAixí doncs, podem concloure que els trastorns mentals són el resultat tant de factors genètics com ambientals. No hi ha cap interruptor genètic que provoqui un trastorn mental. En conseqüència, és difícil que els metges determinin el risc d'una persona d'heretar un trastorn mental o passar el trastorn als seus fills.\nLes causes dels trastorns mentals són complexes. Com diu la professora Cathryn Lewis, investigadora del Centre d’Investigació Biomèdica INDH Maudsley, “és molt difícil identificar la genètica dels trastorns de salut mental, perquè aquests trastorns no depenen d’un sol gen, sino d’un conjunt de gens”, que al seu temps, han d’estar afectats per factors ambientals.\n¿Vas a heredar la enfermedad mental de tus padres? BBC Mundo. [Data de consulta: 18/12/2017]


Alba Robles estrena el videoclip de 'Tengo la luna'\nLa cançó forma part del primer àlbum de l'artista barcelonina\n2 min. Barcelona 06/09/2019 11:03\n'Tengo la luna' és el primer senzill del nou àlbum de la barcelonina Alba Robles, un treball que és el fruit d'un intens any de feia amb els productors David Palau i Nacho Romero. La cançó parla del conjunt de sensacions íntimes i personals que genera la pèrdua d'una persona estimada. "Tristesa per la pèrdua, però, al mateix temps, alegria pels moments compartits s'amalgamen en aquesta mitja balada tan bonica", explica Alba Robles. El videoclip que acompanya 'Tengo la luna' s'ha rodat al Montseny i l'ha realitzat la productora DeOne.\nDesprés de participar en diferents 'talent shows' com 'La Voz Kids' –al costat de l'equip de Manu Carrasco– i 'X Factor' i de repetir actuacions en diferents punts de la geografia espanyola, Alba Robles es troba en la fase final del que serà el seu primer àlbum. D'ara endavant queden setmanes d'assajos i de preparació del directe.\nA diferència del primer EP, el nou disc d'Alba Robles tindrà cançons escrites i compostes per ella mateixa. El seu primer EP, 'El eco de la mi voz', es va publicar a mitjans del 2018 i contenia quatre temes. En aquesta ocasió, el disc tindrà 10 cançons escrites i produïdes també pel guitarrista David Palau i el productor Nacho Romero.


Fugíem de la guerra i la fam. La mare i jo restàvem junts encara. Al pare el feren allistar per combatre. Ell, era una home culte i enraonat. La darrera imatge que en tinc és la de quan duia l'uniforme de soldat amb una arma a les mans. No semblava pas ell. L'àvia no va voler venir amb nosaltres, deia que ens entorpiria el camí, que seria una càrrega feixuga i que volia morir al seu jardí, on havia viscut tota la vida. Esperaria asseguda els trets que la matarien. La mare plorava. Tants plors ofegats se'ns abraonaven amb força. Abans de fugir, uns soldats van agafar a les nenes, les meves germanes petites. Se les van endur. La mare es va eixordar en un xiscle immens. Havia sentit rumors que aquells cafres mal nascuts llançaven els vells i els infants al mar, com si fossin sacs de plom. Cada nit plora abans d'adormir-se mentre ens mantenim arrapats sobre una màrfega ronyosa l'un al costat de l'altre, perquè no sap si les nenes han fet sepulcre al mar esbravat del Nord.\nFa dos dies ens vam afegir a una caravana de gent que ens va acollir, portàvem uns quants queviures, la lletera i trossos de pa, que a la boca esdevenien una delícia després de tants dies caminant a peu sense reposar. Trobàvem cadàvers arreu, gent que no havia resistit, nens, gossos... Vàrem aplegar una dona embarassada a punt de parir. Va ser amb nosaltres tres dies. Sabia que no es podia quedar amb nosaltres, anàvem massa atapeïts. Va infantar la criatura de forma ràpida entre els sotracs de les pedres que vorejàvem, en companyia de la misèria d'aquells homes i dones vençuts que viatjàvem en silenci, sense cap rumb ni destí fix. Després, sense dir res va baixar de la caravana amb una lletera petita i un bocí de pa. Amb l'infant nounat als braços. Com podria alletar al seu fill? vam mirar en silenci la figura que s'empetitia amb la distància. La mare tornava a plorar. Segur que pensava en les nenes sotsobrant damunt de l'aigua freda, els cossets gelats sense cap manyac que els estimés l'ànima.\n- Julien, Julien!, cridava la mare mentre dormia; devia recordar al pare quan ens posava música clàssica els diumenges al matí. Jo, la besava fluixet per calmar-li el dolor de tantes absències.\nDesprés de tant temps arrossegant-nos, gairebé havia oblidat la sensació de gana. M'havia emmagrit, em ballaven els pantalons i semblava un drapaire, amb llémenes als cabells i abillat amb parracs. Tot jo era un catau de brutícia. Només sobreviure tenia algun sentit per nosaltres, alguna esperança de retrobar els éssers estimats.\nUna albada freda després de passar rius de foscor i silenci, a la fi divisàrem una línia fronterera, una petita ciutat on semblava que seriem fora de perill. Ens abraçàrem tots plegats, com si haguéssim conquerit la llibertat amb esbossos tímids d'un somriure als llavis. La mare no somreia, tenia el pensament en un altre lloc, molt lluny d'on érem. Jo, l'acaronava amb tendresa i li deia que ens en sortiríem, que havíem aconseguit fugir d'una mort segura, que el pare estaria content i que potser encara el trobaríem.\nElla feia que sí amb el cap, mentre unes llàgrimes fondes li rajaven galtes avall. Cap esforç s'esdevenia per deturar-les.\n- | 15-06-2009 | Valoració: 10\nHas aconseguit que el relat resulti colpidor de principi a fi. I això no és fàcil. La sensació de desesper s'aguditza fins al límit amb la imatge de "les nenes sotsobrant damunt de l'aigua freda, els cossets gelats sense cap manyac\n" Personalment, se'm fa insuportable. Com ha de ser. L'enhorabona.\nFidel | 12-06-2009\ncolpidor alhora, com captes un dels gans atzucacsde la (història de) humanitat... M'ha recordat un poema que tinc des de fa temps; de fet, m'ho recorda tant que...:\nEl meu país va ser l'hivern.\nLa meva ciutat va arribar al gener :\nel gener de mil nou cents trenta - nou,\ndolorós traspàs de la guerra a la postguerra,\ntortuós trànsit de la derrota a la misèria.\nPer tu va ser la fugida per un àlgid camí,\ndes d'on t'arrossegaves cap a la frontera\ncom una serp perduda, entre una nevada\nde silencis i el fred de la navalla.\nEls seus ulls encara memòria viva.\nA ell li queden algunes imatges de l'àvia :\nels teus ulls perduts, dits balbs a la intempèrie,\nels túnels plorosos dels vençuts,\naquella llarga corrua fúnebre i lenta,\ncom un feixuc tren de l'època des d'on avançava\nla teva ombra a la deriva,\nentre la derrota, el fred, el mutisme.\nVeig la teva imatge esgrogueïda ,\nva ser un vint - i - sis de gener. Ho vas deixar tot;\nincloses les imatges que el teu fill va amagar\nal calaix reservat de la història,\nentre la pols i el gris forat de tants anys.\nAixí vas deixar les coses, els dies\nen el que el cru hivern es desplegava marcial\ni tu t'allunyaves de les botes que traçaven\na sang i foc els martells feixistes.\nPerò el meu país ha estat primavera.\nEl teu net ha obert les flames contra l'oblit,\nmostrant les gèlides cares ploroses\ndels que senzillament, fugien.\nEnsenyar la història, els túnels dels vençuts,\nper saber que darrera la foscor\nsempre s'obre un camí de llum


El terrat de l'hospital Dexeus amaga una estació meteorològica | betevé\nEl patòleg Francesc Tresssera se n'encarrega i envia les dades a la xarxa Catalunya Meteo Informació\nAnna Feliu | dimarts, 7 de juliol del 2020, a les 08.03\nEl patòleg de l’Hospital Universitari Dexeus, Francesc Tresserra, és un apassionat de la meteorologia. Té una estació a Matadepera i una altra a Port del Comte, per això, fa tres anys va convèncer els seus caps per instal·lar una tercera al terrat del seu hospital. Hi puja sempre que pot per comprovar que tot estigui bé, tot i que principalment controla les dades per internet.\nAficionat a la meteorologia en les estones lliures\nTrobar el lloc exacte no és fàcil, les estacions meteorològiques han d’estar en espais alts i no poden tenir edificis molt a prop, ja que podrien distorsionar les dades. A més, de tant en tant, és important revisar que tot estigui bé per poder garantir la fiabilitat de les dades. Tresserra assegura que per pujar al terrat necessita sempre ajuda del personal de manteniment de l’hospital per no córrer riscos innecessaris.\nTres estacions sota control\nLes tres estacions que té ofereixen dades a cinc xarxes de meteorologia. La principal és Catalunya Meteo Informació que té uns 200 usuaris d’arreu del territori que hi aboquen dades de manera altruista. “És una xarxa de persones molt dedicada que ajuda als professionals del temps a fer les seves prediccions i la seva feina”, reconeix Tresssera.\nLes prediccions, pels meteoròlegs\nAra bé, el doctor explica que amb una estació meteorològica no es poden fer prediccions, tot i que —reconeix— és el que tothom s’espera. “Jo quan la gent em pregunta quin temps farà demà o la setmana vinent, el que faig és mirar la tele i repetir-ho, perquè per fer prediccions calen satèl·lits, no és suficient amb una estació” afirma. A més, diu que tenir una estació genera molt d’interès ja que són molts els que estan preocupats pel clima i el canvi climàtic.\n— meteorologia — Servei Meteorològic de Catalunya\nEl temps de Sant Pere, clau segons el refranyer\nLa tempesta nocturna deixa més de 10 litres i un descens de la temperatura\nQuina és la millor hora per regar quan fa calor?


L'etapa més convulsa de Vincent Van Gogh - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nDES DES VENÈCIA\nL'etapa més convulsa de Vincent Van Gogh\nesteve soler 03.09.2018 | 23:30\nEl director Julian Schnabel. tony gentile/reuters\nEl director Julian Schnabel.\nTot i que els grans consensos positius han anat perdent terreny, el festival de Venècia presenta sense pausa propostes molt interessants. Ahir va ser el dia de Van Gogh, un dels pintors que més vegades ha merescut el protagonisme cinematogràfic. Molts recordaran el Kirk Douglas d' El loco del pelo rojo o, més recentment, el film d'animació pintat a mà Loving Vincent.\nAmb tot aquest pes a les seves espatlles, el també pintor Julian Schnabel (i director de La escafandra y la mariposa, entre moltes altres) ha signat At eternity's gate, on retrata la darrera i més convulsa etapa de Van Gogh. Ho fa amb una major aproximació psicològica i filosòfica al personatge i amb una gran cura estètica per apropar les imatges als quadres. Sense estridències, Willem Dafoe assumeix el paper principal d'aquest film valuós que no vol renunciar a l'ànima del personatge, malgrat que li resti popularitat al film.\nQui també té una gran preocupació formal pels seus fotogrames, igualment esgrogueïts, és l'hongarès Laszlo Nemes, guanyador de l'Oscar a la millor pel·lícula de parla estrangera amb El hijo de Saúl. El seu film era un dels més esperats i ha estat per a molts una gran decepció, ja que no segueix les convencions narratives nord-americanes, sinó unes de més properes a les redundants i ofuscades històries de Franz Kafka o Thomas Bernhard. Sunset és un viatge al costat fosc, com El hijo de Saúl, però la recerca de redempció humana dins d'un camp de concentració ha estat substituïda per la lluita per la dignitat d'una noia enmig d'una societat patriarcal. Potser és un missatge contemporani, però gran part de la crítica es va avorrir i no la va voler entendre.\nPer acabar, destaca també Dragged across concrete, del nord-americà S. Craig Zahler, creador de Bone tomahawk, que configura definitivament un estil autoral caracteritzat per la foscor, la violència, els retrats psicològics complexos i una gran dilatació de les expectatives que culmina en un apoteòsic clímax final. Mel Gibson i Vince Vaughn són els protagonistes d'un guió que mereixeria tenir lloc en el palmarès de la Mostra d'enguany.\n«Meet Vincent Van Gogh» prorroga estada a Barcelona fins al 14 de juliol.\nLa sala de la Fundació Mapfre a Barcelona recorre l'obra dels mestres del color.


Assemblea Nacional Catalana de Girona 18-D Drets, llibertat i autodeterminació! - Assemblea Nacional Catalana Girona\nAssemblea Nacional Catalana Girona > Actes i accions > ANC Girona > 18-D Drets, llibertat i autodeterminació!\n18-D Drets, llibertat i autodeterminació!\n10 de desembre de 2019 20 de desembre de 2019 ANC Girona\nEl dimecres 18 de desembre hi ha el Clàssic… t’animes a anar-hi per fer ambient i reivindicar que la situació és excepcional?\nTsunami Democràtic, que som tots, ens ha convocat al voltant del Camp Nou, una vegada més no podem fallar!\nOrganitzem autocars, compra els tiquets per internet (fins dimarts al vespre) a:\nSortida i arribada: Aparcament Pavelló Fontajau\nHora de sortida de Girona (dues opcions):\nSortida de Barcelona: a les 9 del vespre\nEl dimarts 17 al vespre o el dimecres 18 al matí enviarem un correu amb la confirmació del número d’autocar que pertoca.\n← Reportatge Consum Estratègic a TV Girona\n9G – Presentació llibre PERSISTIM de Jordi Turull →