Vuonna 2006 matkustin New Yorkiin - PDF\nVuonna 2006 matkustin New Yorkiin\nDownload "Vuonna 2006 matkustin New Yorkiin"\n1 KARTALLA Vuonna 2006 matkustin New Yorkiin WSOY:n asioissa. Ohjelmaan kuului normaali kierros agenttien ja kustantajien tapaamisia. Viikon loppupuolella pistäydyin minulle ennestään tuntemattoman kirja-agentin Betsy Lernerin pienessä toimistossa. Amerikkalaiseksi kovin hiljaisella äänellä puhuva rouva esittäytyi ja näytti miettivän ankarasti, kuka olin ja miksi olin tullut tapaamaan häntä. Hetken epäröityään hän lausui, että Patti Smith kirjoittaa muistelmiaan. Eivät ne oikeastaan ole muistelmat, hän sanoi. Ja on ehkä liian varhaista puhua niistä. Samana iltana hän kuitenkin toimitti hotelliini keltaisen kirjekuoren, jossa oli Ihan kakaroita -kirjan alustavaa käsikirjoitusta. Liuskoja oli vain muutama kymmen, mutta niistä välittyi ainutlaatuinen 1970-luvun newyorkilaistunnelma Chelsea-hotelleineen ja Andy Warholeineen. Tarina kuvasi Patti Smithin ja Robert Mapplethorpen nuoruuden ystävyyttä ja boheemia rakkautta. Luimme liuskoja vuorotellen samassa hotellissa majailleen ruotsalaisen kollegani Dorotea Brombergin kanssa. Olimme täysin myytyjä. Kumpikin teki tarjouksen kirjasta saman tien. Seuraavana päivänä hankin nyt jo konkurssiin menneestä Union Squaren Tower Recordsista Patti Smithin uudelleen julkaistun debyyttialbumin Horses. Palasin kotiin, vuodet kuluivat. Ihan kakaroita ilmestyi vuonna 2010 Antti Nylénin loistavana suomennoksena. Yhdysvalloissa kirja palkittiin National Book Awardilla ja se nousi bestseller-listoille. Siinä vaiheessa olin jo omassa kustantamossamme. Sain kuitenkin hankittua pokkarioikeudet kirjaan. Samalla kuulin Patti Smithin työskentelevän jo uuden kirjan parissa. Maaliskuussa 2015 matkustin taas New Yorkiin. Lounastapaaminen Patti Smithin agentin kanssa oli sovittu kreikkalaiseen ravintolaan. Mutta Betsy Lerner ei tullutkaan yksin. Hänen seuralaisensa päähine oli sama musta pipo, jonka olin nähnyt edellisen kesän loistavalla keikalla Pori Jazzissa tuntui kuin rock-ikoni Patti Smith olisi juuri laskeutunut estradilta lounastamaan kanssamme. Patti Smith muisteli meille ensimmäistä Suomen-keikkaansa marraskuisessa Helsingissä. Hän oli kiertuemanagerina toimineen veljensä kanssa lähtenyt hammastahnaa ostamaan. Myymälästä poistuttuaan heidät oli yllättänyt täydellisen pimeä Helsinki. Veli ihmetteli ääneen, oliko mahdollisesti tullut auringonpimennys. Rock-henkisen lounaamme iloinen tsatsiki-tunnelma nousi kattoon, kun kuulimme, että Patti oli juuri jättänyt uuden muistelmakäsikirjoituksen agentilleen. Kirja M Train ilmestyisi Knopf-kustantamolta lokakuussa. Edessä olisi uusi kiertue Euroopassa ja toivoaksemme myös Suomessa. Myös me julkaisemme kirjan lokakuussa Antti Nylénin suomentamana. Patti Smith kutsuu uutta kirjaa elämänsä tiekartaksi. M Train on vangitseva muistelma kirjoittamisesta, avioliitosta ja elämän merkityksellisimmistä paikoista. Täydellisempää kahvilakirjaa ei ole kirjoitettu. Aleksi Siltala P.S. Kuluvan vuoden maaliskuussa avattiin Kiasmassa huikea Robert Mapplethorpen valokuvanäyttely. Ihan kakaroita -teos on näyttelyn korvaamatonta oheislukemistoa, 1970-luvun New Yorkin ohittamaton maisemakartta.\n2 Kotimainen Kaunokirjallisuus taina haahti Mariaanien hauta Heli pelkää. Hän on tehnyt valintansa rakkauden ehdoilla ja opinnot lääketieteellisessä ovat jääneet kesken. Nyt hän haluaisi pois sammuneesta parisuhteesta, mutta velkataakka pakottaa pysymään yhdessä Justuksen kanssa. Miehen joka ei puhu, ei katso eikä kosketa. Miten rakastavaisista, miehestä ja naisesta, tuli Oy Perhe Ab? Heli yrittää turhaan etsiä ratkaisua. Hän pelkää menettävänsä lapset. Jatkamalla Justuksen kanssa hän menettäisi itsensä. Lasten vaikeudet saavat hänet lopulta päättämään: Tämä suhde. Minä ja Justus. Siitä on tehtävä loppu ennen kuin se pilaa meidän kaikkien elämän. Pakkomielteiden ja tuhoajatusten keskellä hän löytää ystävän kaksi kertaa itseään vanhemmasta Airasta. Jospa monta tragediaa kokenut Aira osaisi kertoa miten selviytyä tilanteesta, josta ei ole ulospääsyä. Taina Haahdin Mariaanien hauta kertoo intensiivisen ja dramaattisen tarinan avioliitosta ja naisesta, jonka mieli rasittuu murtumapisteeseen. Romaani paremmasta elämästä Kun rakkaus kuolee, mitä auttavat talo ja tavarat? Kirjailija Taina Haahti jatkaa kiinnostavalla ja omalla linjallaan. Koeaika saa kehyksensä modernista liikemaailmasta ja kilvoittelusta siellä. [--] Lukija haistaa ja maistaa, että uraan on panostettu ja saavutuksiin uhrattu aikaa. Kirjailijan kuvaus on niin osuvaa. Heikki Haapavaara, Kauppalehti Naisen kasvutarinassa [romaanissa Koeaika] on paljon koskettavaa ja oivaltavaa. Kun taakse katsoo tarkkaan, huomaa esimerkiksi, miten valikoiva muisti on. Myös itsekkyyttään, estojaan ja pelkojaan Lea pohtii. Menestyneen naisen valintoja, jotka nyt näyttävätkin uhrauksilta. Suvi Ahola, Helsingin Sanomat Ote kirjasta Mariaanien hauta Miksi sä olet mun kanssa, jos sä et rakasta? Paljon kello on? Mä haluan tietää, miksi sä olet tässä suhteessa. Vasta vähän vailla kolme. Ziisus. Mitä sä ajattelet kun sä tulet illalla nukkumaan mun kanssa samaan sänkyyn? Hitto, mä olin syvässä unessa. Miksi me ylipäätään ollaan yhdessä? Voisiko tää keskustelu mitenkään odottaa aamuun? Ei kun mä haluan tietää. Mitä? Mitä sä ajattelet. Kello on kolme yöllä. Puoli kahdeksalta alkaa myyntiryhmän kokous. Mitä sä ajattelet meistä? Pitäisi nukkua. Sun mielestä tämä on normaalia? Että sä herätät mut kolmelta yöllä? Ettei meidän välillä ole enää yhtään mitään. Miten niin yhtään mitään? Meillä on kaksi lasta. Ja talo. Mitään kipinää. Minkäänlaista intohimoa. Ihan kuin me oltaisiin samaa sukupuolta. Siskokset tai jotain. Paitsi ettei meillä ole koskaan hauskaa. Kaan. Hauskaakaan. Meillä ei yksinkertaisesti ole mitään. Miksi me ollaan yhdessä, Justus? Kerro mulle. Mähän sanoin jo. Ne nukkuu tuolla seinän takana. Onko se ainoa syy? Musta se on aika helvetin hyvä syy. Etkö sä kaipaa rakkautta? Juuri tällä hetkellä mä haluaisin lähinnä nukkua. Miten sä voit olla noin jäätävä? Rauhoitu. Mä en tiedä mikä on, mutta sä olet ollut viime aikoina tosi outo. Ehkä sun kannattaisi käydä gynekologilla, tai jotain. Se voisi määrätä jotain hoitoa. Monet naiset sekoaa vaihdevuosissa. Mutta nyt mä ihan totta haluaisin nukkua. Enhän mä ole edes neljääkymmentä! Sä vedät nykyään hirveitä kierroksia joka asiasta. Mä en sano tätä pahalla, mutta ihan oikeasti, se ei ole normaalia. Ai, se että haluaa rakkautta, ei ole sun mielestä normaalia? Rehellisesti sanoen, mä en tajua mikä on. Me eletään ihan ookoo elämää. Ei se tietysti ole enää samanlaista kuin joskus, mutta ei sen kuulukaan olla. Meillä on kaksi lasta ja vastuu niistä. Mä tarvitsen rakkautta, etkä sä koskaan edes kosketa. Heli tunsi olkapäällään Justuksen uneliaan käden. Hän nytkäytti harteitaan ja käsi putosi velttona alas. Justus oli jo unessa. Muutaman raskaan vedon jälkeen hengitys tasaantui ja vaimeni tuskin kuuluvaksi. Heli katseli aamun, tai pihavalon, heijastusta miehen iholla. Kelmeä kajo toi mieleen ruumiin. Hän kallisti päätään. Justus ei ollut ruma mies.... kuva: laura malmivaara TAINA HAAHTI (s. 1960) on julkaissut vuodesta 1996 lähtien kolmetoista romaania, joista neljä on nuortenkirjoja. Hänen edelliset teoksensa ovat romaanit Kaikki mitä tiedän huomisesta (2011) ja Koeaika (2013). Ennen kirjailijanuraansa Haahti työskenteli rahoitus- ja sijoitusalalla. Kirjailijantyön ohella hän on toiminut muun muassa Taloussanomien ja Helsingin Sanomien kolumnistina sekä neuvonantajana vastuullisen sijoittamisen konsulttiyrityksessä. isbn kl 84.2 Sid. 300 sivua Graafinen muotoilu ja kuvitus M-L Muukka Ilmestyy elokuussa Koeaika on ihana, laadukas lukuelämys. Maija Jelkänen, Kaleva 2 s i l t a l a 3 s y k s y\n3 Kotimainen Kaunokirjallisuus Kuva: Tapio Vanhatalo Rikosylikomisario liittyy sekakuoroon ja toivoo, että uusi harrastus vie ajatukset pois työasioista. Toisin käy. Sillä samassa kuorossa laulavat myös Suntio ja Parturikampaaja, joita riivaavat taloudellinen ahdinko ja rakkauden hiipuminen, ja joita siksi yhdistää synkkien salaisuuksien vyyhti. Rikosylikomisario löytää tahtomattaan heidän kanssaan yhteisen sävelen, mutta se kulkee nuotin vieressä. Seurauksena on pyörre, joka vie järjen ja antaa tilalle tulen. Kuoro humisee, henki pihisee. Mitä tekee se, joka ei ole koskaan mitään tehnyt? Mistä muistetaan se, joka on aina itsensä unohtanut? Mitä tapahtuu kun ylittää rajan? Ja millaisiin vaatteisiin vainajat puetaan? Hypnoottinen ja kiihkeä romaani asettaa kysymyksiä, joihin ei ole vastausta ja vastaa kysymyksiin, joita ei yleensä kysytä. Henkireikä on romaani rakkauden ja vihan töistä. Se on järkyttävän hauska ja kipeän traaginen romaani rikoksen anatomiasta, siitä mitä emme kenties tee, mutta jota suunnittelemme. Kari Hotakainen virittää lyyrisen proosansa ennennäkemättömille kierroksille, mutta vauhdissakin lause palvelee maailmaa, jota se kuvaa ja luo. Tämä kirja on kirjoitettu tilassa. kari hotakainen Henkireikä Henkireikä ja Helsingin Kaupunginteatterissa parhaillaan esitettävä Kari Hotakaisen ylistetty monologinäytelmä Palvelija ovat läheistä sukua toisilleen Martti Suosalo antaa äänen monille romaanissa esiintyville henkilöhahmoille ja tapahtumille. Kyllä nyt on pantu parasta pakettiin, vaikkei joulusta ole tietoakaan. [--] Kirjailija Kari Hotakainen ja näyttelijä Martti Suosalo ovat oman alansa huippuja, enkä edes yritä keksiä enempää metaforia kuvatakseni heidän saumatonta yhteistyötään. Lauri Meri, Helsingin Sanomat Ote kirjasta Henkireikä Niin kuin huomaatte, puhun teistä, en miehisestä ryyppyporukasta, joka tökkii toisiaan puukolla salomökissä. Puhun teistä, ryyppäämättömistä, valkoviiniä lasin kaksi si evista grillaajista, jotka keskustelette asuntomessukohteista rauhallisesti ja järkevästi, jotka suunnittelette kesälomamatkaa ottaen huomioon mahdolliset tietyöt, jotka päivitätte kesken työpäivän naamakirjaan uuden kuhareseptin ja odotatte sille yli kymmentä tykkäystä, jotka pahoittelette bussipysäkin välittömään läheisyyteen jätettyä tupakantumppia ja jotka iloitsette löydettyänne netistä tanskalaisen 1950-luvulla valmistetun lipaston, jonka arvo nousee jos sen päällä ei pidä aralle puupinnalle mahdollisesti kosteutta luovuttavia kukkaruukkuja. Puhun teistä, jotka innostutte uusista katukeittiöistä, jotka lahjoitatte Amnestylle kympin ja ostatte netistä virtuaalisen hyväntekeväisyysvuohen kummilapsellenne, jotka suunnittelette sähköauton hankkimista, mutta vasta sitten kun valtio lupaa verohelpottaa ekologista päätöstänne. Puhun teistä, jotka ette tekisi pahaa kärpäsellekään. Ongelma tässä on se, että emme nyt puhu kärpäsistä, jotka loppukesän uuvuttamina lojuvat hengettöminä ikkunan alla, vaan puhumme ihmisistä, eikä ihmistä voi imaista pölynimurilla pois kuten tuota elotonta kärpästä. Puhun teistä, jotka ajattelette tappoa. Ette sitä kenties tee, mutta ajattelette. Jos ette suunnittele, katsotte sitä. Netistä tai siltä viisikymmentäkaksituumaiselta näytöltä, jota vanhassa maailmassa televisioksi kutsuttiin, siellä se veri roiskuu, mutta tippaakaan ei putoa matollenne.... Suosalon esitys on niin napin tarkkaa ja nautinnollista työtä, että siitä ei paremmaksi mennä. Ehdottomasti kevään hitti. Martti Mäkelä, Skenet Suosalon virtuoosimaisesti tulkitsema monologi ei ole palveluammattien esittelykierros, vaan pikemminkin kunnianosoitus heille, jotka asettavat toisten tarpeet omiensa edelle. Anu Puska, Keskisuomalainen KUVA: laura malmivaara KARI HOTAKAINEN (s. 1957) aloitti kirjailijanuransa runoilijana. Hänen esikoiskokoelmansa Harmittavat takaiskut ilmestyi vuonna Tällä hetkellä hänen tuotantoonsa kuuluu kaksitoista romaania, neljä runokokoelmaa, lasten- ja nuortenkirjoja sekä näytelmiä ja kuunnelmia. Hänen teoksiaan on käännetty yli 20 kielelle. Hotakainen on saanut muun muassa Suomi-palkinnon (1993), Topelius-palkinnon (2000), Finlandia-palkinnon Juoksuhaudantiestä (2002), Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon samaisesta romaanista vuonna 2004 sekä Runeberg-palkinnon vuonna 2010 romaanista Ihmisen osa. Hänen edellinen romaaninsa Luonnon laki ilmestyi vuonna isbn kl 84.2 Sid. 200 sivua Graafinen suunnittelu Elina Warsta Ilmestyy elokuussa 4 s i l t a l a 5 s y k s y\n4 Kotimainen Kaunokirjallisuus KUVA: laura malmivaara ville hytönen Helvetinjumalankone Helvetinjumalankone on maailman risteyskohta: Volkswagenin, Stasin, Fantan ja Albert Speerin Berliini. Se on turkkilaisten ja etiopialaisten, Spreefunkin ja Funkturmin Berliini. Siellä Helvetinjumalankone jauhaa rikkonaista matriisiaan, jossa rokonarpiset ilotytöt, jugoslavialaiset kukkamyyjät, Döblin ja Dürer näyttelevät tanssikabareessa, joka ei koskaan lopu vaan saa aina vain uusia muotoja. Helvetinjumalankone on rätinää, joka rikkoo transistoriradion. Helvetinjumalankone on Ville Hytösen (s. 1982) viides runokokoelma. Hänen edellinen kokoelmansa Sotaraamattu (2014) sai erinomaiset arvostelut ja se oli Yleisradion Tanssiva Karhu -palkintoehdokkaana. Runoja haudan takaa, maagisia ja vimmaisia säkeitä tarjoaa Ville Hytösen viides runokokoelma Sotaraamattu. Ritva Kolehmainen, Savon Sanomat Viidennellä kokoelmallaan Sotaraamattu [Hytönen] on päättänyt vakiinnuttaa asemansa myös tulisieluisena runoilijana. Kuisma Korhonen, Helsingin Sanomat Ville Hytönen (s.1982) on Tallinnassa asuva runoilija sekä Kustannusosakeyhtiö Savukeitaan perustaja ja kirjallinen johtaja. Hän on julkaissut seitsemän runokokoelmaa sekä aforismiteoksen. Hytönen kirjoittaa lisäksi kuunnelmia ja lastenkirjoja. Hänen runouttaan on käännetty kuudelletoista kielelle. Ote kirjasta Helvetinjumalankone ja rakentanut isbn kl 82.2 Sid. 100 sivua Graafinen suunnittelu Ville Hytönen jotain syttyi kun öljyä valui maahan ja kipinää ohijuoksevien hevosten kavioista mansettihousuissani, muulin kanssa, hukkuvaa teeskentelevien lasten edessä mutta erinomaisella tavalla, suruisasti, riemuisasti kuin omanilaiset runot, ei lääkkeen avulla vaan sakramenttina juhlallisesti kansanmiliisilaitoksen kansliassa Ilmestyy elokuussa jotain alkoi kun luettiin raamattua kunnolla sieltä pian tänne, toiseen kerrokseen vietnamilaisten yläkertaan, erikoislihaa, housut ojennukseen, kävellen tanssiaskelin sotaan ja rauhaan Sotaraamattu on omaleimainen yhdistelmä kansanlaulun rytmiä ja beat-rentun klangia. [--] Teos on kaikesta raskaudestaan ja valottomuudestaan huolimatta originellia ja väkevää sanataidetta. [--] Vähitellen alan aavistella lukevani jo tammikuussa yhtä runovuoden kiehtovimmista, häiritsevimmistä ja mieleenpainuvimmista kirjoista. kerättiin öljyä rannoilta, lapsia magentapuseroissaan puistoista ja kipinää ja törkyä valui Spreeta pitkin tuhottomia määriä, sanomalehtiä & käymäläjätettä yhtenä pitkänä solkena paitoja ja pukupaitoja, kauniita tyttöjen valokuvia, vaippoja, ja sitä loputonta törkyä olin tuonut rakennussarjan rannalle, fritz kahnin yhdyntäkirjoja, olutta juotavaksi, arvopapereita ja postikortteja, ja siitä kaikesta varisi, suki, syttyi helvetillinen värinä ja voihke, länsimetrossa nostin veitseni valoa vasten ja sulake kärähti helvetinjumalankone helvetinjumalankone helvetinjumalankone sen minä sain rakennettua ja sen kaapelit osuivat palavaan öljysuoneen, kivihiililouhokseen, astraalitason tajuntaan, sellaiseen herkkään hetkeen tytön kanssa, että ne löysivät tuhovoimaisen energian miten se alkoikaan, jollain tavalla tavattoman ei-romanttisena, kirjoituskokoelmana kaupungista, jonka polkupyörällä liikkunut poika nosti minulle maasta ja sain syventyä sen historiaan lyhyet, pelonsekaiset rivit, rasvatut hiukset, parhaat metallikourat magnetogorskilaisen rytmimusiikin iloisesti tahdittamana Dora vai Nora, kuka muistaa? sattumoisin joku polkee katua pitkin ja kertoo tämän olevan Berliini retkeilyhöyryjä joella, koneita ja pirstoutumia, kaakeli-ihmisiä kaakeliasunnoissaan kahdessa sadassa kansalaisuudessa, aivan oikeita kahvipaketteja, pala stollen-kakkua Hackescher Marktin sosialistisella hautausmaalla Rosa ja Karl iän ja ulkonäön mukaan eri tavoin puuteroidut ja maalatut Jaakko Mikkola, Turun Sanomat 6 s i l t a l a 7 s y k s y\n5 Kotimainen Kaunokirjallisuus leena lander Kuka vartijoita vartioi Vuoden 1895 jouluaattona suomalainen fregatti Palme joutuu merihätään Irlannin merellä Kingstownin sataman suulla. Viisitoista vapaaehtoista miestä lähtee pelastamaan haaksirikkoisia. Myrsky kaataa pelastusaluksen eikä vene käänny takaisin oikeaan asentoon, kuten sen pitäisi. Meripelastajat hukkuvat, mutta kaikki suomalaislaivalla olleet saadaan turvaan tapaninpäivänä, joukossa kapteenin vaimo ja pieni lapsi. Palmen tapaus on aikansa suuri mediatapahtuma ja tragedian jälkeen perustettu avustussäätiö kerää lyhyessä ajassa hämmästyttävän summan. Kapteenia houkutellaan liittoutumaan säätiötä hallinnoivien liikemiesten, pappien ja aristokraattien kanssa. Syntyy ahneuden ja korruption kierre, jossa voimakastahtoisen varustajaisän alistama poika yrittää epätoivoisesti paikata aiheuttamansa tappion. Tapausta ja sen jälkeistä tutkimusta seuraava Irish Timesin toimittaja alkaa tajuta jutun johtavan syvälle Ison-Britannian yläluokkaan, kenties kuningashuoneeseen asti. Kapteenin vaimo joutuu ratkaisemaan voiko rakkautta olla ilman kunnioitusta. Palmen ensimmäisen perämiehen pitää valita oma suuntansa: onko hän uskollinen totuudelle vai työnantajalleen. Kompassin lähellä oleva magneettikenttä häiritsee aina suunnan valintaa. Perämiehen ja kapteenin vaimon välillä on sellainen. Navigoinnissa oikeaan määränpäähän johtava tosisuunta saadaan, kun kompassisuuntaan tehdään eksymän ja erannon edellyttämät korjaukset. Vuodenvaihteen viikot näyttävät, koskeeko sama ihmismielen suunnannäyttäjää vai lähdetäänkö noudattamaan väärää kurssia, jossa lähtöpisteen mitättömältä tuntuva eksymä kertautuu lopulta valtavaksi harhautumiseksi. Kuka vartijoita vartioi kuvaa kolmea vuodenvaihteen viikkoa vuosina 1895 ja Tarinan nykytasossa onnettomuutta tutkii Palmen kajuuttapalvelijaksi päätyneen salamatkustajan pojantyttärentytär yhdessä eläkkeellä olevan kommodorimiehensä kanssa. He ovat matkustaneet joulun juhlakaudeksi Irlantiin selvittääkseen isoisän arvoituksen. Mitä tapahtui pojalle, joka karkasi turkulaisesta orpokodista ja kätkeytyi satamasta lähteneeseen laivaan? Trilleriksi kehittyvä romaani on tarina uljuudesta, kiitollisuudesta ja petoksesta. Tiukasti tositapahtumiin perustuva Kuka vartijoita vartioi on Leena Landerin uuden romaanisarjan vangitseva avaus, kirjava joukko ihmismielen meriselityksiä. Liekin lapset -romaanin hätkähdyttävä voima nousee humaanista kokonaisnäkemyksestä. Antti Majander, Helsingin Sanomat Ote kirjasta Kuka vartijoita vartioi , Kingstown Aallonmurtajan kärkeen ylätasanteelle on kannettu puistonpenkkejä hylystä kiinnostuneita ihmisiä varten. Jotkut ovat tuoneet mukanaan eväitäkin. Pitkin kivetystä lepattelee käärepapereita, joista lokit kirkuen tappelevat. Veneitä on paljon liikkeellä, pullistuneiden purjeiden kolmioita viilettää merellä. Vain kyljellään hiekkasärkällä retkottava Palmen hylky rikkoo kauniin talvipäivän merellistä idylliä. Petersonilla on kansio auki sylissään. Hän piirtää kuvaa hylystä. Häiritseekö teitä, jos istun viereenne ja seuraan työtänne? Elin kysyy. Yliperämies ponnahtaa seisomaan ja nostaa lakkiaan: Rouva Siren. Nainen istuutuu ja ojentaa kätensä: Näyttäkäähän! Hän katsoo hetken piirrosta, ojentaa sen takaisin. On niin kaunis päivä, Elin sanoo. Ihana auringonpaiste. Ja sitten on tuo raato särkällä. Meidän laivamme. Ja tyttöparka tuolla odottaa isänsä paluuta, vaikka isä on hukkunut. Minä en enää tiedä, mistä tässä elämässä on kysymys. Mies istuu vaitonaisena hänen vieressään. Monet täällä uskovat, että suomalaiset merimiehet ovat noitia ja kiroukseksi laivalle. Miksi me olisimme sen kirotumpia kuin muutkaan? Olen törmännyt siihen väitteeseen monessa meriromaanissa ja matkakuvauksessa. Kuka senkin on keksinyt? Yliperämies kohauttaa harteitaan. Tyttö ei näytä tietävän, keitä me olemme, Elin sanoo. Mutta kyllä se hänelle pian selviää. Ja sen jälkeen hän syyttää meitä isänsä kohtalosta. Ja meidän syytämme se tavallaan onkin. Vai mitä? Minä todella haluaisin kuulla teidän mielipiteenne, herra Peterson. Jos Palme olisi ollut paremmin varustettu, olisiko niiden miesten pelastamiseksi ollut tehtävissä jotakin? Yliperämies pudistaa äänettömänä päätään. Elin naurahtaa katkerasti. Turha teiltä on mitään kysyä. Te olette loppuun saakka uskollinen minun appiukolleni, vaikka teidän pestinne katkesi samalla kuin tuon fregatin matka. Miehen katse kääntyy heidän päänsä päällä liiteleviin kirkuviin lokkeihin. Te ette menetä sellaisten kysymysten vuoksi yöunianne, vai mitä? Minä olen alkanut heräillä keskellä yötä. Tai pikemmin aamuyöllä. Heräilin jo ennen koko kurjaa rysäystä. Silloin mieleeni tunkee aina sama ajatus. Mistä tässä kaikessa oikein on kysymys? Käykö teille koskaan niin? Ei vastausta. Jouluaatto 2012, Dún Laoghaire Mikko oli kiinnostunut kauko-ohjattavasta leikkihelikopterista, jota nuori kaupustelijapoika lennätti uskomattoman taitavasti vanhan meripelastusaseman edessä. Se oli kuulemma Sea King, Irlannin rannikkovartioston käyttämä pelastushelikopteri. Mikko kysyi, oliko sitä vaikea oppia käyttämään. Poika vilkaisi häneen vakavana: Sehän tulisi teille, sir. Sanoisin, että kyllä se pian sujuu. Sillä aikaa, kun minä laskin vettä hotellin kylpyammeeseen, Mikko yritti opetella helikopterin perustoimintoja turvallisen parivuoteen yllä, mutta onnistui osumaan myös seiniin, kaapinoviin ja nojatuoleihin ennen kopterin paiskautumista kokolattiamatolle. Sanoin, ettei konetta voinut enää pojanpojalle lähettää. Mikko väitti sen olevan hämmästyttävän vahvaa tekoa. Hän kertoi soittaneensa Koistiselle, vartiolentolaivueen helikopteripilottien pääkouluttajalle. En uskonut korviani: soitit miehelle jouluaattona lelun takia! Mikko hermostui: kyllä kuule siinä on ihan sama toimintaperiaate kuin isossakin kopterissa. Hän halusi näyttää, kuinka vehje laskeutuu roskalaatikkoon. KUVA: anna huovinen LEENA LANDER (s Turussa) on kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaiskirjailijoita. Hänen teoksiaan on käännetty 20 kielelle. Kuka vartijoita vartioi on hänen 13. romaaninsa. Edellinen romaani Liekin lapset ilmestyi vuonna Lander on kirjoittanut myös näytelmiä ja kuunnelmia. Hän on saanut muun muassa Kalevi Jäntin palkinnon vuonna 1992 ja Pro Finlandia -mitalin vuonna isbn kl 84.2 Sid. 350 sivua Graafinen suunnittelu Jirka Silander & Milja-Liina Moilanen Ilmestyy syyskuussa Lander on vahva ja oivaltava kertoja ja henkilökuvien rakentaja. Anne Helttunen, Me Naiset 8 s i l t a l a 9 s y k s y\n6 Kotimainen Kaunokirjallisuus Vielä maanantaina työviikkoa aloitellessaan Smooth Operationsin myyntijohtaja Marjo Kukkoaho ei tiedä, että saman viikon perjantaina hän istuu työpaikkansa ulkopuolella autossaan, juo Cointreauta suoraan pullosta ja katselee entisen elämänsä raunioille. Vielä maanantaina työviikkoa aloitellessaan aluemyyntipäällikkö Teuvo Seilonen ei tiedä, että saman viikon perjantaina hänen tohvelisankarin otteensa niin työpaikalla kuin yksityiselämässä ovat muuttuneet päämäärätietoisen soturin toiminnaksi. Samainen työviikko muuttaa myös lukuisien muiden ihmisten elämän. Onko suunta huonompaan vai parempaan, se riippuu monista tekijöistä. Niin kuin esimerkiksi vaatekomeroon lukitun aviomiehen soutulaitteesta, pillerien ja alkoholin sietokyvystä, uhkaavasta liivijengistä ja paprikasumutteesta, ärrävikaisesta hirvestä, firmojen välisestä kilpajuoksusta ja kähminnästä sekä kuuluisan Wang Tangunin teoksesta Sotiminen. Antti Leikaksen vesitrilogian itsenäinen päätösosa Soutaminen on huikea parodia nykypäivän bisnesmaailmasta ja sen pyörteissä selviämisestä. Kovapintaisen Marjo Kukkoahon kujanjuoksua seuratessaan lukija yllättyy, hengästyy, kauhistelee, sympatiseeraa ja nauraa itselleen muutaman elinvuoden lisää. antti leikas Soutaminen [Huopaamisessa] työelämä karnevalisoidaan esikoisromaanin [Melominen] hulvattomassa hengessä, mutta uusin vivahtein. [--] Leikas kirjoittaa kekseliäästi ja vetävästi. Jukka Koskelainen, Helsingin Sanomat Vaikea sanoa, onko Antti Leikaksen toisesta romaanista Huopaaminen tulossa klassikko, mutta yhtä hauskaa kirjaa saa etsiä. [--] kumpaankin kirjaan [Melominen, Huopaaminen] on upotettu useita oivaltamisen tasoja. Mikään ei oikeastaan ole juuri sitä, miltä ensin saattaa näyttää. Erkki Kanerva, Turun Sanomat Ote kirjasta Soutaminen Seilonen Palaveri alkoi huonosti, arvioin väärin neuvotteluhuoneen oven etäisyyden ja löin siihen otsani. Vastapuolen ilmeistä näki heidän ajatuksensa: kömpelö kehäraakki lähetetty tänne ottamaan turpaan. Tilannetta ei juuri parantanut, että mukanani oli uskovainen Jyrki Lundberg körttijakauksineen, viivoittimella vedetty vaakasuora vekki otsassa. Muu tiimi oli jäänyt omalle toimistolle valmistelemaan jotain. Marjon idea. Kaipasin heitä. Juuri nyt kaipasin ketä tahansa. Jos Lundbergin ilme ei olisi tasaisen lammasmaisen lauhkea, hän muistuttaisi Jack Nicholsonia Hohto-elokuvassa. Paitsi että ei siis yhtään. Lundbergin uskovaisuuden tiesivät huoneessa kaikki, hänen oli pakko ottaa jokaisen sopivan ja miksei sopimattomankin tilaisuuden tullen puheeksi se valo, jonka hän on nähnyt. Helvetin valo. Teuvo, kävikö pahasti, Lundberg kysyi. Mulkaisin häntä ja toivoin että hän älyäisi pitää turpansa kiinni, tarvitse enää lisää huomiota kiinnittää tähän. Mutta ei, Lundberg meni nytkyttelemään ovea. Vähän jäykkä, turvonnut kynnyksestä, hän kohdisti sanansa neuvotteluhuoneeseen kokoontuneelle joukolle. Siinä olivat Jackpotin toimitusjohtaja Iiro Lindström ja puolet johtoryhmästä. Kaikki nyökyttelivät ymmärtäväisinä. Huitaisin vähättelevästi kädelläni, pyyhkäisin hiukset otsaltani ja istuin raskaasti pöydän ääreen. Saatana, tuoli niiasi melkein lattiaan asti, meinasin lentää selälleni. Lisää ymmärtäväistä virnistelyä. Toimitusjohtaja Lindström sanoi: Hommattiin tänne neukkariin tämmöiset joustavat tuolit, joku designeri suositteli. Vahvistin, että vekkulit tuolit. Lundberg istui omalleen varovaisemmin. Missä Kukkoaho on, Lindström kysyi. Kerroin että esimieheni osallistuu seuraavaan tapaamiseen. Entä jos seuraavaa ei tule, Lindström kysyi asiallisen viileällä äänellä. Tunsin miten kainaloistani pusertui kirpeä hiki. Kukkoaho Avasin Kauppalehden ja kirosin raskaasti. Jackpot Zone oli solminut jättimäisen sopimuksen Comfort Solutionsin kanssa. Samassa jutussa kerrottiin uudesta Pietarin yksiköstä, jonka Jackpot ja Comfort avaavat yhdessä. Ei helvetti. Niillä oli tämä tieto jo ulkona kun Seilonen istui iltapäivällä palaverissa räpeltämässä. Tämän vuoksi ne haluavat meidät ulos. Tajusin asian laajuuden kaikessa karmeudessaan, Seilosen pää ei enää riitä, tästä joudun vastaamaan omalla perseelläni. Lähdin lehti kädessä käytävälle, mutta Tarvainen oli jo vaappumassa luokseni. Hän heilutti juttua edessään kuin vappuhuiskaa ja näytti kärsivän hengitysvaikeuksista. Ylipainoa neljäkymmentä kiloa, ei kannattaisi kiihtyä pikkujutuista. Miten tämä on mahdollista, hän puuskutti kun sai hengen kulkemaan. Miksi tätä ei saatu estettyä? Mitä Seilonen teki eilen? Tarvainen lysähti työpöytäni edessä olevaan tuoliin ja pyyhki otsaansa. Minä odotin hetken, tajusin että pitää aloittaa hitaasti, muuten Tarvainen ei tajua mitään mitä sanon. Seilonen. Seilonen teki eilen mitä pystyi, mutta se oli myöhäistä. Tämä oli jo ulkona. Katsoin Tarvaista varmistaakseni että hän pysyi perässä. Tämä homma on lähtenyt liikkeelle jo monta kuukautta sitten, selitin. Minun olisi pitänyt arvata jotain tällaista, kun näin Lindströmin ja Ylimäen Talissa viime viikolla. Ylimäki ei ole koskaan ollut kiinnostunut pallopeleistä, mutta siellä se heilui persvako märkänä Wilson kourassa. Tarvainen tipahti kyydistä. Katsoin häneen. Iiro Lindström, Jackpotin toimitusjohtaja. Henri Ylimäki, Comfort Solutions. Osoitin Tarvaisen kädessä olevaa lehteä. Kaulailevat kuvassa. Tarvainen ähkäisi ja sanoi että niin tietysti. Taioin kasvoilleni huolestuneen ilmeen. Jukka, minä tiedän että tämä on sinulle raskasta. Mitä jos annat minun hoitaa tämän. KUVA: laura malmivaara ANTTI LEIKAS (s. 1967) on koulutukseltaan matemaatikko. Hän on opiskellut myös kirjallisuutta, filosofiaa, sosiologiaa ja yritysjohtamista. Hän on työskennellyt rakennusalan suunnittelutyökaluja suunnittelevan yrityksen toimitusjohtajana ja sitä ennen muun muassa lehtikuvaajana ja kulttuurilehti Kaltion päätoimittajana. Oulussa asuva ison perheen isä on syntyperältään savolainen. Leikaksen kaksi aiempaa romaania, Melominen (2011) ja Huopaaminen (2013) keräsivät niin kiittäviä kritiikkejä kuin palkintoehdokkuuksiakin. isbn kl 84.2 Sid. 190 sivua Graafinen suunnittelu Elina Warsta Ilmestyy elokuussa Joskus käsiin osuu pieni kirjallinen helmi [Huopaaminen]. [--] Alusta loppuun ja lopusta alkuun kiertyvä tarina jää tiukasti lukijaan. Jenni Kinnunen, Kaleva 10 s i l t a l a 11 s y k s y\n7 käännetty Kaunokirjallisuus gustave flaubert Bouvard ja Pécuchet Gustave Flaubert ( ) oli ranskalainen, realistisen suunnan kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa Rouva Bovary (1857) aiheutti ilmestyttyään skandaalin, sillä romaania pidettiin siveettömänä. Flaubert suunnitteli Bouvard ja Pécuchet -teostaan pitkään ja aloitti sen kirjoittamisen 1872, kahdeksan vuotta ennen kuolemaansa. Se jäi silti kesken, ja romaani julkaistiin vuosi kirjailijan kuoleman jälkeen. Flaubert on kirjeenvaihdossaan sanonut lukeneensa yli 1500 kirjaa teostaan varten. Alkuteos: Bouvard et Pécuchet Suomentanut Antti Nylén isbn kl 84.2 Sid. 430 sivua Graafinen muotoilu ja kuvitus M-L Muukka Ilmestyy elokuussa Ote Antti Nylénin esipuheesta Mihin Flaubert pyrkii? Mitä Bouvardissa ja Pécuchet ssa oikein on tekeillä? Typeryys, la bêtise, on Flaubertin lukemisen avain, mutta sen määrittely ei ole helppoa. Tämän sanan kanssa ei pidä hätiköidä. Ensiksi täytyy luopua älykkyyden käsitteestä. Typeryys ei ole älykkyyden vastakohta, kääntöpuoli tai poissaolo. Typeryyden ja tietämisen välillä ei ole suhdetta. Flaubertilainen typeryys on jotain absoluuttista. Toinen lähtökohta on historiallinen luku synnytti kaksi elinvoimaista ihmistyyppiä: typerän porvarin ja romanttisen taiteilijaneron. Lähes kaikki 1800-luvulla ja vielä 1900-luvullakin vaikuttaneet kirjailijat ja intellektuellit ovat olleet yksimielisiä siitä, että poroporvari oli heidän vihollisensa tuo Joseph Prudhomme, joka ei ymmärrä taidetta ja elää porskuttaa, kun toisten osana on kärsiä totuuden ja kauneuden nimissä. Flaubert on poikkeus. Hänelle, ja vain hänelle, muistuttaa Jean-Paul Sartre monumentaalisessa, kiistellyssä Flaubert-tutkielmassaan L Idiot de la famille, typeryys on todellista voimaa ja typeryksestä tulee sortaja. Typeryys on jo voittanut, joten sitä vastaan on turha hyökätä. Se hallitsee kaikkia yhtäläisesti. Flaubert tiesi tämän, koska hän oli itse sekä porvari että taiteilijanero. KUVA: laura malmivaara Bouvard ja Pécuchet on Gustave Flaubertin ( ) kirjallinen testamentti, 1800-luvun kirjallisuuden merkillisimpiä oikkuja, avainteos, jota alettiin ymmärtää ja arvostaa vasta 1900-luvun jälkipuoliskolla. Romaani kertoo kahdesta jäljentäjästä, jotka muuttavat toisen saaman perinnön turvin maaseudulle Normandiaan ja ryhtyvät tutkimaan eri tieteitä. He perehtyvät vuoron perään maanviljelyyn, lääketieteeseen, geologiaan, historiaan, kirjallisuuteen, politiikkaan, uskontoon... mutta pettyvät ja kyllästyvät aina. Mikään teoria tai aate ei tunnu pitävältä. Yhtenä ensimmäisistä Flaubert alkoi vakavasti epäillä kielen kykyä kuvata todellisuutta. Tekijänsä sanoin Bouvard ja Pécuchet on farssiksi vedetty kriittinen ensyklopedia. Se tutkii paitsi kirjallisuuden, myös inhimillisen ymmärryksen rajoja. Nykymaailmassa, jossa jokamies kulkee kadulla kaikki maailman tieto ja kirjallisuus povitaskussaan ja ajatus totuudesta tuntuu oudon vanhanaikaiselta, Flaubertin satiiri puree yhä viiltävämmin... Antti Nylénin vuonna 2003 ilmestynyt suomennos julkaistaan nyt tarkistettuna laitoksena. 12 s i l t a l a 13 s y k s y\n8 käännetty Kaunokirjallisuus Pip Tyler on veitsenterävä, määrätietoinen nuori nainen, joka 24-vuotias inhoaa ristimänimeään Purity. Hän on saanut opintonsa päätökseen, ja niistä on jäytävänä taakkana dollarin opintolaina. Pip asuu anarkistiporukan valtaamassa talossa Oaklandissa Kaliforniassa. Hänen suhteensa yksinhuoltajaäitiinsä, ainoaan sukulaiseensa, on raastavan vaikea: äiti ei ole koskaan suostunut kertomaan, kuka Pipin isä on. Mitään hän ei ole paljastanut myöskään omasta perheestään eikä taustastaan. Vallatussa talossa Pip sattuu kohtaamaan saksalaisia rauhanliikkeen aktivisteja, joiden innoittamana hän päätyy harjoittelijaksi Kolumbiaan Sunlight-projektiin, jota johtaa karismaattinen Andreas Wolf, maailmanmaineeseen noussut internetin poliittisten, taloudellisten ja valtiollisten salaisuuksien paljastaja. Itä-Saksan dissidenttiliikkeessä varttunut ristiriitainen Andreas on Pipin sankari, ja nuori nainen uskoo hänen kauttaan saavansa vastauksen myös oman elämänsä salaisuuksiin, sillä Pipin lähdöstä kauhistunut äiti tulee paljastaneeksi, että hän on aikanaan tuntenut Andreaksen. Purity on romaani nuorekkaasta idealismista, äärimmäisestä uhrautumisesta, salaisuuksista ja uskollisuudesta. Teoksen näyttämönä on niin 80-luvun Itä-Saksa kuin nykyhetken Kalifornia, sen henkilögalleriassa on idealisteja ja kyynikkoja, hyviä ja huonoja vanhempia, journalisteja ja vuotajia. Sen sivuilla käydään monimutkaista sukupuolten välistä sotaa, eikä romaani pelkää asettaa polttavan ajankohtaisia moraalisia kysymyksiä. jonathan franzen Purity Vapaus on monella tapaa ihmeellinen lukukokemus. [--] Mutta sitten Franzen vetäiseekin räsymaton jalkojeni alta ja ottaa täydellisen selkävoiton: romaanin luettuani olen syvästi kiitollinen ja ajattelen, että tässä on nykypäivän Sota ja rauha läpikotaisin amerikkalainen vastine Tolstoin teokselle [--]Mistä näin ihmeen hieno romaani sitten puhuu? Tekisi mieli vastata: kaikesta. Raimo Salminen, Kiiltomato.net Ote kirjasta Purity Voi Pupuliini, kyllä on mukava kuulla sinun ääntäsi, sanoi tytön äiti puhelimessa. Tämä kroppa taitaa pettää minut taas. Toisinaan tuntuu, ettei koko elämäni ole muuta kuin kropan alituista pettämistä. Eikö kaikkien elämä ole sellaista? sanoi tyttö, Pip. Hän oli päättänyt soittaa äidilleen ruokatuntinsa puolivälissä työpaikaltaan Renewable Solutionsista. Soitto toi pientä huojennusta hänen tunteeseensa, että hän ei ollut sopiva työhönsä, että hänellä oli työ johon kukaan ei voinut olla sopiva ja että hän oli sopimaton ylipäänsä kaikkiin töihin; ja sitten, kahdenkymmenen minuutin kuluttua, hän saattoi vilpittömästi sanoa että hänen täytyi palata töihinsä. Vasen silmäluomi roikkuu, hänen äitinsä selitti. Tuntuu kuin jokin paino kiskoisi sitä alas, sellainen pieni ongenpaino tai vastaava. Juuri nytkö? Aina välillä. Voisikohan siinä olla Bellin halvaus? Mikä hyvänsä Bellin halvaus onkin, olen varma ettei sinulla ole sitä. Voi Pupuliini, kuinka voit olla niin varma, ellet edes tiedä mikä se on? En minä tiedä ehkä siksi, ettei sinulla myöskään ollut Gravesin tautia. Eikä kilpirauhasen liikatoimintaa. Eikä melanoomaa. Ei ollut kyse siitä, että Pipistä olisi ollut hauska pilailla äitinsä kustannuksella. Mutta heidän kanssakäymistään rasitti aina moraalikato Pip oli oppinut tämän hyödyllisen termin collegen taloustieteen kurssilla. Hän oli ikään kuin liian suuri pankki äitinsä taloudessa mennäkseen nurin, liian tärkeä työntekijä saadakseen potkut väärän asenteen takia. Joillakin hänen oaklandilaisista kavereistaankin oli hankalat vanhemmat, mutta he onnistuivat silti juttelemaan näiden kanssa päivittäin ilman että esiin nousi ties mitä älyttömyyksiä, sillä kaikkein hankalimmatkin vanhemmista saattoivat turvautua useampaan kuin vain yhteen lapseen. Pip oli äitinsä ainoa turva. Oli miten oli, tuskin voin mennä tänään töihin, äiti sanoi. Minun henkinen pyrintöni on ainoa asia, jonka takia sitä työtä kestää, enkä pysty keskittymään siihen jos silmäluomeani kiskoo alas ongenpaino. Et sinä voi taas ilmoittaa olevasi sairas. Mitä jos vielä oikeasti saat influenssan tai jotain? Ja kaikki asiakkaat sitten ihmettelevät, minkä takia heidän ostoksiaan on pussittamassa nainen, jolla puolet naamasta roikkuu olkapäällä. Et osaa edes aavistaa kuinka paljon kadehdin sinun työpistettäsi, kun se on niiden sermien takana. Sen huomaamattomuutta. Jos ei nyt ruveta romantisoimaan näitä meidän looseja, Pip sanoi. Se juuri on ihmisen kropassa niin kamalaa. Kropan kerta kaikkiaan huomaa. Pipin äiti oli kroonisesti masentunut muttei hullu. Hän oli onnistunut pitämään kassa-apulaisen työnsä Feltonin New Leaf Community Marketissa yli kymmenen vuotta, ja heti kun Pip luopui omasta ajattelutavastaan ja mukautui äitinsä ajattelutapaan, hän pystyi ymmärtämään oikein hyvin mitä tämä ajoi takaa. Ainoa koriste Pipin työpisteen harmaissa seinäkkeissä oli puskuritarra, jossa sanottiin: Sota ympäristöä vastaan ainakin sujuu hyvin. Hänen työtovereidensa työpisteet olivat täynnä valokuvia ja lehtileikkeitä, mutta hän itse arvosti huomaamattomuutta. Sitä paitsi hän odotti saavansa potkut missä kuussa hyvänsä, joten miksi asettua taloksi. KUVA: Greg Martin JONATHAN FRANZEN (s. 1959) on yksi Yhdysvaltojen arvostetuimmista ja myydyimmistä nykykirjailijoista. Hänen kolmas romaaninsa Muutoksia (2001) voitti National Book Awardin. Seuraava romaani, vuonna 2011 suomeksi ilmestynyt Vapaus oli pitkään myyntilistojen kärjessä ja sai useita palkintoja ja palkintoehdokkuuksia. Romaanien lisäksi osin New Yorkissa, osin Kaliforniassa asuva Franzen on kirjoittanut esseitä, joista suomeksi ovat ilmestyneet kokoelmat Epämukavuusalue (2012) sekä Yksin ja kaukana (2013). Alkuteos: Purity Suomentanut Raimo Salminen isbn kl 84.2 Sid. 600 sivua Ilmestyy lokakuussa Franzen yhdistää mestarillisesti viihdyttävän ja syvällisen. [--] Vapaus on yhteiskunnallinen olematta raskas ja runsas olematta rönsyilevä. Mari Paalosalo-Jussinmäki, Olivia 14 s i l t a l a 15 s y k s y\n9 käännetty Kaunokirjallisuus agnete friis lene kaaberbøl Satakielen kuolema Nina Borg -sarja jatkuu! Nina. Nataša. Olha. Kolme naista, joita yhdistää yksi kammottava salaisuus. Nataša Dorošenko ukrainalainen nainen, joka on tuomittu tanskalaisen sulhasensa murhayrityksestä pääsee pakenemaan vankilasta. Vähän sen jälkeen mies löydetään kuolleena autostaan sormet murskattuina samalla tavalla kuin Natašan ukrainalaisella miehellä kolme vuotta aikaisemmin. Punaisen Ristin sairaanhoitaja Nina Borg ei pysty näkemään Natašaa raakana murhaajana, mutta hänen on myönnettävä, ettei tiedä juuri mitään naisesta, jota on yrittänyt vuosien ajan auttaa. Mikä oikeastaan sai Natašan pakenemaan? Miksi hänen ukrainalaisen miehensä ja norjalaisen sulhasensa oli kuoltava? Ja miksi joku yrittää siepata hänen kahdeksanvuotiaan tyttärensä? Arvoituksen pitkät ja veriset juuret ulottuvat aina Stalinin aikaan ja köyhään, pieneen ukrainalaiskylään. Satakielen kuolema on kolmas Nina Borg -dekkari, ja sarjan julkaisuoikeudet on myyty lukuisiin maihin eri puolilla maailmaa. Sarjan ensimmäinen osa Poika matkalaukussa nimettiin Yhdysvalloissa parhaaksi pohjoismaiseksi jännitysromaaniksi, ja siitä tuli New York Times -myyntimenestys. Nina Borg -sarja on humaanimpi kuin useimmat dekkarit, eikä se päästä lukijaa helpolla. Hätä sorrettujen puolesta, auttamisenhalu, rohkeus ovat sarjan avainsanoja. Hiljainen, huomaamaton murha ei kuitenkaan sorru sentimentaalisuuteen, päinvastoin. Se on ylpeä, uljas ja äärimmäisen jännittävä. Rakkaudesta kirjoihin -kirjablogi Hiljainen, huomaamaton murha on toimintajännärin ja arvoitusdekkarin onnistunut yhdistelmä. Kirjoittajat harhauttavat lukijaa taitavasti ja vievät rikosmysteerin ratkaisun keskelle keskiluokkaista tanskalaista arkea. Saara Kesävuori, Ruumiin kulttuuri Alkuteos: Nattergalens død Suomentanut Aino Ahonen isbn kl 84.2 Sid. 400 sivua Graafinen suunnittelu Mika Tuominen Ilmestyy kesäkuussa KUVA: lisbeth holten Ote kirjasta Satakielen kuolema AGNETE FRIIS (s Kööpenhaminassa) on hänkin kirjoittanut lastenkirjoja ennen yhteistyötä Kaaberbølin kanssa. Friis on myös journalisti. Nataša ei ehtinyt edes verkkoaidan luokse. Leveä, tumma hahmo juoksi vastaanottokeskuksesta häntä kohti, eikä keskus ollut enää unelias, yön hiljentämä, vaan täynnä huutoja ja valoja. Pihalla lumessa seisoskeli joukko ihmisiä, jotkut ulkovaatteissa, toiset puolipukeissa. Mutta jos mies oli tappanut Katerinan, keskuksella ei ollut väliä. Pelkkä ajatus kuoletti Natašan sisimmän pikimustaksi. Hän seisoi paikallaan, koska ei voinut muuta. Pelkkä hengittäminen tuntui lähes mahdottomalta. Mies juoksi hänen ohitseen metrin päästä. Vähitellen Nataša sai käännyttyä. Hitaasti käsivarret ja sääret liikahtivat eteenpäin. Hän otti haparoivan askeleen, sitten toisen ja sai lopulta pinkaistua juoksuun. Hän juoksi niin kovaa kuin ikinä pystyi yrittäen saavuttaa miehen, joka oli ehkä murhannut hänen tyttärensä. Aivan kuin mies olisi nähnyt pimeässä. Tämä juoksi eteenpäin varmasti, oksiin ja puihin törmäilemättä, toisin kuin Nataša. Ja kun paksu oksa osui Natašaa poikittain kaulaan, hän tuupertui maahan ja makasi hetken selällään henkeä haukkoen. Mies pysähtyi, oli ehkä kuullut hänen aiheuttamansa äänet, ja käännähti katsomaan taakseen. Ihmiskasvojen sijaan Nataša näki LENE KAABERBØL (s Kööpenhaminassa) on Tanskan ulkopuolellakin tunnettu nuorten- ja lastenkirjailija. Hän on kirjoittanut muun muassa W.I.T.C.H.- ja Näkijä-sarjoja. Naisten yhdessä kirjoittamassa Nina Borg -sarjassa on ilmestynyt neljä kirjaa. Niitä on käännetty parillekymmenelle kielelle ja myyty yhteensä yli kaksi miljoonaa kappaletta. hyönteistä muistuttavan olennon, jolla oli kolme ulkonevaa, pimeässä heikosti kimaltelevaa silmää. Hän näkee minut, Nataša ajatteli. Ja kohta hän tappaa minut. Jos Katerina on kuollut, tapaamme taivaassa. Ajatuksessa ei ollut mitään lohdullista. Keskuksesta kuului lisää huutoja ja koiran haukuntaa, ja samassa miehen takaa näkyi valonkajastus. Noita oli avannut autonoven, ja sisävalo läikähteli lumella auton vieressä. Juri? nainen sanoi Missä lapsi on? Ei onnistunut, mies sanoi. Joku nainen raahasi tytön kylmiöön. Kylmiöön Niin. En ehtinyt murtaa ovea ennen vartijoiden tuloa. Koirien haukku kuului taas. Nataša ei ollut varma, olivatko ne keskuksessa asuvia lemmikkejä vai poliisikoiria. Sitä ei ilmeisesti tiennyt mieskään tai ehkä tämä ei ollut sittenkään nähnyt häntä. Mies siirtyi nopeasti kuljettajan paikalle ja käynnisti moottorin. Suuri auto liikkui raskaasti eteenpäin valot sammuksissa, ja kohta talvinen metsä oli nielaissut sekä auton, Noidan että miehen. Nataša nousi istumaan. Katerina oli hengissä. Ne kolme sanaa saivat kaiken taas olemaan olemassa. Niin nopeasti saattoi sytyttää ja sammuttaa maailmankaikkeuden; niin hauras oli maailma. 16 s i l t a l a 17 s y k s y\n10 käännetty Kaunokirjallisuus KUVA: mark kohn Ote kirjasta Naapuri Arvoisa herra M. herman koch Naapuri Herman Koch (s. 1953) on hollantilainen kirjailija, kolumnisti ja näyttelijä. Kirjailijan läpimurtoteos Illallinen (2012) menestyi hyvin myös Suomessa, ja sen käännösoikeudet on myyty noin 30 maahan. Lääkäri ilmestyi suomeksi 2013, ja teosta on myyty maailmanlaajuisesti yli kappaletta. Alkuteos: Geachte heer M Suomentanut Sanna van Leeuwen isbn kl 84.2 Sid. 510 sivua Alkajaisiksi haluan kertoa teille, että minulla menee jo paremmin. Kerron tämän, koska todennäköisesti ette tiedä, että minulla on joskus mennyt huonomminkin. Paljon huonommin jopa, mutta siihen palaan myöhemmin. Kirjoissanne te kuvailette usein kasvoja, mutta minäpä haastan teidät kuvailemaan omiani. Täällä kerrostalossa, yhteisellä alaovellamme tai hississä te nyökkäätte minulle kohteliaasti, mutta kadulla tai kaupassa, tai kuten vasta pari päivää sitten ollessanne vaimonne kanssa syömässä ravintola La B:ssä, te ette osoita pienimpiäkään tuntemisen merkkejä. Ymmärrän kyllä että kirjailijan katse on enimmäkseen suuntautunut sisäänpäin, mutta siinä tapauksessa teidän ei myöskään pidä yrittää kuvailla kasvoja kirjoissanne. Kasvojen kuvailu on pahasti vanhentunutta, kuten myös maisemien kuvailu, joten sen puoleen kaikki täsmää. Myös te itse olette pahasti vanhentunut, sanotaan se nyt aivan suoraan, enkä viittaa sillä ainoastaan ikäänne. Joku saattaa olla vanha eikä silti lähimainkaan vanhentunut, mutta te olette molempia: sekä vanha että vanhentunut. Tänä aamuna katselin parvekkeeltani teitä ja vaimoanne ja ajattelin näitä asioita. Tarkkailin teitä, kun avasitte hänelle taksin oven: eleenne oli kohtelias, kuten aina, mutta selvästikin opeteltu, ruumiinne liikkui jäykästi ja kömpelösti kuin olisi kapinoinut läsnäoloanne vastaan. Kuka tahansa voi oppia tanssiaskeleet, mutta kaikki eivät silti osaa tanssia. Tänä aamuna teidän ja vaimonne ikäeron saattoi ilmaista vain valovuosissa. Hänen seurassaan te olette kuin 1600-luvun maalauksen synkkä, halkeillut jäljennös aurinkoisen kuvapostikortin vieressä. Kuinka kauan hän viipyy poissa? Viikon? Kaksi viikkoa? Sillä ei ole suurta merkitystä. Te olette yksin, ja se on pääasia. Viikon pitäisi riittää. Niin, herra M., minulla on tiettyjä suunnitelmia teidän varallenne. Kuvittelette ehkä olevanne yksin, mutta tästä päivästä lähtien minäkin olen läsnä. Tietyssä mielessä olen tietenkin ollut läsnä aina, mutta nyt olen läsnä todella. Olen läsnä, enkä toistaiseksi lähde pois. Toivotan teille hyvää yötä ensimmäistä yötänne yksin. Minä sammutan nyt valot, mutta pysyn luonanne. Herra M. on arvostettu ja kansainvälisesti menestynyt kirjailija, jonka uran kirkkain tähti on kuitenkin jo pahasti hiipumassa. Uudemmat sotaromaanit eivät herätä samanlaista kiinnostusta kuin läpimurtoromaani, mysteeritarina historianopettaja Jan Landzaatista, joka katosi sen jälkeen, kun hänellä oli ollut lyhyt suhde oppilaansa kanssa. Viimeisen kerran opettaja oli nähty eräällä mökillä, paikalla oli ollut myös kyseinen opiskelijatyttö ja tämän uusi poikaystävä. Mutta nyt kirjailija M.:n ura ja samalla Landzaatin katoamismysteeri ovat kumpikin painumassa unohduksiin. Eivät kuitenkaan salaperäiseltä alakerran naapurilta, joka pitää M.:ää tarkasti silmällä. Mitä tekemistä naapurilla on katoamistapauksen kanssa? Naapuri on hyytävä ja älykäs romaani heikentyvästä kirjailijasta, kahdesta rakastuneesta nuoresta ja kadonneesta opettajasta ja kirjasta, joka kietoo kaikkien kohtalot ikuisesti yhteen. Menestysromaaniensa Illallinen ja Lääkäri tapaan Koch onnistuu jälleen yllättämään lukijan. Hän osaa rakentaa taitavasti erilaisia harhautuksia ja vaihtoehtoisen tulkinnan mahdollisuuksia. Salakavala tarina pitää loppuun asti otteessaan, ja kirjan moraaliset kysymykset jäävät vaivaamaan pitkään. Romaani mustasukkaisuudesta ja kateudesta, ystävyydestä ja rakkaudesta. Herman Kochin terävä katse ei tälläkään kertaa säästä ketään. Ilmestyy kesäkuussa Kirjailija havainnoi niin tarkasti ja analysoi niin terävästi, että lukija tuntee melkein olevansa piinapenkissä itsekin. Lääkäri on hyvin rakennettu ja kirjoitettu tarina. Ei ole itsestäänselvyys, että koston ongelma muuttuu vetäväksi kerronnaksi moraalista painoaan menettämättä. Kunpa tällaisia tehtäisiin enemmänkin. Herman Kochin ensimmäinen suomennettu romaani Illallinen on niitä kirjoja, jotka lukee ahmien. [--] Ruokalajien seuratessa toistaan lukija saa vähitellen nähdäkseen koko kuvan. Eikä se ole nätti. Koch on rakentanut romaaninsa taiten: vaikka yllätyksiä osaa odottaa, ne yllättävät silti. Silmät avautuvat, kuva laajenee. Herman Kochia voi kutsua kirjalliseksi taikuriksi. Kirja [Lääkäri] alkaa yhtenä teoksena, jossa lopetettaessa osoittautuu kuitenkin piilevän eri tarina kuin se, mitä lukija on arvellut lukevansa. Miia Siistonen, Anna Juhani Karila, Helsingin Sanomat - Sanna Kangasniemi, Helsingin Sanomat Erkki Kanerva, Turun Sanomat 18 s i l t a l a 19 s y k s y\n11 käännetty Kaunokirjallisuus patrick dewitt Alihovimestari Minor KUVA: Danny Palmerlee Lucien Lucy Minor on kasvanut Buryn kylän maalaisidyllissä, vailla rakkautta tai ystäviä. Nyt nuoren miehen on aika ottaa suunta elämälleen. Lucy löytää palveluspaikan kaukaiselta seudulta merkillisestä eristäytyneestä aatelislinnasta, jonka alihovimestarina hän aloittaa uransa. Uusi maailma aukeaa: vaikka työympäristö on arvoituksellinen ja linnanväki omituista, ihanan Klaran kauneus lumoaa Lucyn. Kaunottarella tosin on jo sulhanen, pelottava romuluinen partisaanitaistelija, ja niin romanssi johtaa romaanin henkilöt puhtaaseen rakkauteen, katkeriin sydänsuruihin, kylmäveriseen murhaan ja sokaisevaan pakokauhuun. Muun muassa. Alihovimestari Minor on rakkaustarina, seikkailukertomus, moraaliton aikuisten satu ja pikimusta tapakomedia. Patrick dewitt vie lukijat kummalliseen näytelmään, jota kannattaa virtuoosimaisen taipuisa ja tarkka kieli. Sistersin veljeksien luoma mielikuva tunteellisesta tappajasta on tragikoominen ja utuisesti alakuloinen. Helena Miettinen, Keskisuomalainen Ote kirjasta Alihovimestari Minor Hän päätti jäädä vielä viipyilemään, mikä oli muutenkin hänelle tyypillinen ratkaisu. Hän istahti kellistetyn matkalaukun päälle jalat muodikkaasti ristissä, otti takintaskusta uuden piippunsa ja piteli sitä hellävaroen kämmenellään, kuin linnunpoikaa. Hän oli ostanut piipun vasta edellispäivänä, ja koska hän ei ollut ennen sellaista polttanut, hän oli erityisen tarkkaavainen täyttäessään sen pesän suklaan ja kastanjan tuoksuisella tupakalla. Hän sytytti tikun ja sauhutteli, sauhutteli. Koko pää peittyi tuoksuvaan savuun; hän puristi hampaat suukappaleen ympärille ja tunsi itsensä tavattoman dramaattiseksi, toivoi että joku katselisi ja esittäisi jopa näkemyksensä asiasta. Lucy oli luiseva ja kalpea, olemukseltaan miltei sairaalloinen, mutta hänessä oli myös jotain vetoavaa suu oli täyteläinen, mustat silmäripset olivat pitkät ja silmät suuret ja siniset. Omasta mielestään hän oli komea, oudoksuttavaan mutta kiistattomaan tapaan. Hän otti asennon joka toi mieleen pohjattomien syvyyksien pohtijan, vaikka todellisuudessa hänen mielessään ei liikkunut mitään. Hän piteli piipun päätä kämmenensä kupissa ja käänsi suukappaletta ulospäin niin että se sojotti keskisormen ja nimettömän välistä. Sitten hän osoitteli sillä tänne ja tuonne, koska siten tekivät myös majatalon piippumiehet neuvoessaan suuntaa tai muistellessaan aivan tiettyyn paikkaan sidottua tapahtumaa. Piippu viehätti Lucya suurelta osin siksi, että siitä tuli omistajansa ruumiin jatke, käytännöllinen lisä koko persoonaan. Lucy odotteli jo aikaa jolloin pääsisi osoittelemaan piipulla seurassa, enää ei tarvittu kuin jotain osoitettavaksi kelpaavaa sekä yleisö jolle osoitella. Hän veti uudet savut, mutta koska hän oli vasta keltanokka, päässä alkoi huimata ja muualla kihelmöidä; hän kopautti piipun vasten kämmenpohjaa niin että pörröinen tuppo putosi maahan kuin kärventynyt hiiri, ja hän jäi katselemaan miten ohuet savukiehkurat kohosivat revityn tupakan kipunoiden seasta. Lucy tuijotteli taloa ja teki tiliä elämästään siinä. Elo oli ollut suurelta osin yksinäistä, joskaan ei erityisen onnetonta. Hän oli puoli vuotta aiemmin sairastunut keuhkokuumeeseen ja miltei kuollut huoneeseensa. Hän muisteli kylän papin, isä Raymondin ystävällisiä kasvoja lausumassa hänelle viimeistä siunausta. Lucyn isä, jumalaton mies, saapui peltotöistä, äkkäsi papin kotonaan ja ohjasi tämän kädestä pitäen ulos tyynen asiallisesti, samaan tapaan kuin väärään paikkaan harhautunut kissa viedään pois. Isä Raymond häkeltyi kohtelusta, katsoi Lucyn isän kättä hauiksensa ympärillä ja saattoi tuskin uskoa tapahtunutta. Mutta teidän poikannehan tekee kuolemaa, isä Raymond sanoi (Lucy kuuli selvästi). Mitäs se taas teille kuuluu? Tästä te varmaan osaattekin jo pihalle. Olkaahan kohtelias ja sulkekaa ovi perässänne. Lucy kuunteli papin epäröiviä, arastelevia askelia. Salvan sulkeuduttua isä kysyi kovaan ääneen: Kuka päästi tuon ukon taloon? Ei siinä minusta mitään pahaa ollut, hänen äitinsä vastasi. Mutta kuka hänet kutsui? En tiedä, kulta. Hän vain tuli. Haistoi raadon kuin korppikotka, Lucyn isä sanoi ja nauroi. Yöllä yksin huoneessaan Lucy pääsi totuttelemaan kuoleman tuntemuksiin. Hän tunsi henkensä kulkevan kahden maailman väliä samaan tapaan kuin vuoteessa makaaja vajoaa kepeään uneen ja herää taas, ja se tuntui kammottavalta mutta myös odottamattoman ihastuttavalta. Kellotorni löi kaksi, kun huoneeseen astui mies jota Lucy ei ollut koskaan tavannut tai edes nähnyt. Yllä oli muodoton kasa ilmeisesti juuttikangasta, parta oli hoidettu ja siisti ja väriltään mustanruskea, pitkähkö tukka oli ohimolta jakauksella ja kuin vasta kostutettu ja kammattu, jalat olivat paljaat ja sääriluuhun saakka ikivanhan, kuivuneen lian tahrimat. Hän käveli Lucyn vuoteen ohi ja istahti nurkan keinutuoliin. Lucy seurasi menemistä rähmäisin, puoliavoimin silmin. Muukalainen ei oikeastaan pelottanut, mutta Lucy ei toisaalta myöskään ilahtunut vieraan saapumisesta. Jonkin ajan päästä mies sanoi: Tervehdys, Lucien. Tervehdys, hyvä herra, Lucy sanoi ääni käheänä. Miten sujuu? Kuoleman kielissä ollaan. Mies kohotti sormensa. Tuo ei ole sinun asiasi määrittää. Sen jälkeen hän vaikeni ja keinutteli tovin. Näytti siltä että hänestä oli mukava keinua, aivan kuin hän ei olisi koskaan ennen sitä tehnyt ja totesi sen paraikaa tyydyttäväksi toimeksi. Mutta sitten keinuminen lakkasi, tuntui kuin ajatus tai muisto olisi noussut mieltä painamaan, ja hän kysyi kasvot kovin vakavina: Mitä haluat elämältäsi, Lucy? En halua kuolla. Mutta muuta. Jos saat elää, mitä toivoisit jatkolta? Lucyn ajatukset olivat raskaita ja hitaita, ja hänelle esitetty kysymys oli kuin levottomuutta herättävä arvoitus. Vastaus kuitenkin tuli, pulpahti suusta kuin hänellä ei olisi sen lausumisen suhteen sananvaltaa: Haluaisin että jotain tapahtuu, hän totesi. Se tuntui kiinnostavan juuttikangasmiestä. Etkö ole tyytyväinen? Olen pitkästynyt. Se sanottuaan hän alkoi vaisusti itkeä, sillä lausunto tuntui hänestä säälittävältä ja hän häpesi itseään, koko viheliäistä elämäänsä. Voimat eivät kuitenkaan riittäneet pitkään itkuun, ja kyyneleiden kuivuttua hän tuijotti kynttilänvaloa sekä varjojen värinää ja vapinaa paljaan valkeassa saumassa, siellä missä seinä kohtasi katon. Hänen sielunsa teki jo lähtöä, kun mies tuli huoneen poikki hänen luokseen, kävi polvilleen vuoteen ääreen, painoi suunsa Lucyn korvalle ja veti henkeä. Lucy tunsi miten kuumuus ja epämukavuus katosivat ruumiista tyystin. Mies poistui henkeä pidätellen ja käveli käytävää pitkin hänen vanhempiensa huoneeseen. Hetken päästä Lucyn isä sai yskänkohtauksen. PATRICK dewitt (s. 1975) on kanadalaissyntyinen kirjailija ja käsikirjoittaja. Nykyään hän asuu Yhdysvalloissa Portlandissa. Hänen esikoisromaaninsa Puhdistautuminen ilmestyi suomeksi vuonna DeWittin toinen romaani Sistersin veljekset (2012) oli Booker-palkintoehdokas ja voitti kaksi merkittävää kanadalaista kirjallisuuspalkintoa. DeWittillä on takanaan värikäs työhistoria, hän on työskennellyt pitkiä aikoja rakennuksilla, konttoristina, tiskaajana ja baarimikkona. Alkuteos: Undermajordomo Minor Suomentanut Tero Valkonen isbn kl 84.2 Sid. 270 sivua Ilmestyy syyskuussa Sistersin veljekset on väliin parodia, väliin moraliteetti, väliin hupsu veijariromaani. Se on raaka ja lakoninen, mutta jollain oudolla tavalla myös herttainen. Miina Supinen, Image 20 s i l t a l a 21 s y k s y\n12 Hieno, tinkimätön kirja. - New York Times john branch Tappelija NHL-pelaaja Derek Boogaardin elämä ja kuolema NHL:n huippupelaajan Derek Boogaardin kuolema 28-vuotiaana järkytti urheilupiirejä vuonna Se nosti esiin ammattilaisjääkiekon vaietun ongelman: hillittömän väkivaltaisuuden ja päävammat. Arvostettu urheilutoimittaja John Branch kertoo nyt Boogaardin koko tarinan. Tappelija on tarina nuoresta miehestä, joka nousi urheilulajinsa ehdottomalle huipulle ja kuoli juuri siksi. Boogaard oli yli kaksimetrinen miehenjärkäle; pelätty vastustaja jääkiekkokaukalossa, siviilissä lempeä jättiläinen. Hän osoitti jo 15-vuotiaana junioripelaajana lupaavaa kykyä hyökätä hullun lailla vastapelaajien kimppuun. Kykyjenetsijät riemastuivat: pojastahan voisi koulia raivokkaan tappelijan fanien viihdyttämiseksi ja lipputulojen kasvattamiseksi. Minnesota Wildin ja New York Rangersin tähtihyökkääjäksi päätynyt Boogaard ei ollut kummoinenkaan kiekkoilija, mutta hän kykeni saamaan vastajoukkueen kauhun valtaan ja jakelemaan iskuja, jotka lopettivat toisen kiekkoilijan uran kertalaakista. Ei hän säästynyt iskuilta itsekään: peleissä saadut vammat ja aivotärähdykset johtivat vakaviin aivovaurioihin, särkylääkkeiden ja alkoholin liikakäyttöön ja lopulta kuolemaan. Tappelija on tarkan ja perusteellisen tutkimustyön tulos. Se perustuu satoihin Derek Boogaardin ystävien, perheenjäsentena, joukkuetovereiden ja valmentajien haastatteluihin. Kirja paljastaa kontaktilajien suunnitelmallisen väkivallan, urheilulääkäreiden vastuuttomuuden ja sen hinnan, jonka kiekkoviihteen pelinappulat joutuvat maksamaan urheilubisneksen johdon ahneudesta ja yleisön verenhimosta. Ote kirjasta Tappelija Derek Boogaardin ei tarvinnut tapella. Tällä kertaa riitti, että hän vain luisteli jäälle. Paksusti topatut hanskat sai pitää kädessä eikä niitä tarvinnut heittää näyttävästi jäähän. Nyt hänen ei tarvitsisi puristaa murjottuja käsiään nyrkkiin eikä kohottaa niitä uhkaavasti. Mailaa ei tarvitsisi pudottaa vaan hän voisi pidellä sitä molemmin käsin kuin olisi aikeissa rynnätä kiekon perään ja ampua sen verkkoon, ihan kuin muutkin pelaajat, ihan kuin nuorena poikana. Hän voisi liukua pahisten ohi, niiden, joiden torjumisesta jatkuvalla julmuuden uhalla ja toisinaan väkivallallakin Derekille maksettiin, nyt riittäisi kun hän vain hymyilisi ja kohauttaisi olkiaan. Hän oli kiekkotappelija, ehkä liigan pelottavin, joka maineensa mukaan sai vastustajat hajaantumaan pelkällä katseella ja murskasi kasvot yhdellä nyrkiniskulla. Nyt Derek sai kuitenkin olla kuin lapsi, joka hyväksyttiin omana itsenään, ja kaarrella kevyesti jäällä. Boo-gaard, Boo-gaard, Boo-gaard, Boo-gaard... Loppuunmyyty katsomo Saint Paulin Xcel Energy Centerissä, NHL-joukkue Minnesota Wildin kotikaukalossa, huusi hänen nimeään. Lähes kaksikymmentuhatpäisen yleisön äänet kaikuivat kattorakenteista jäälle, kiersivät istuimilta kaukalon plekseihin ja aulan kioskeihin kuin villi, sekasortoinen kuorolaulu. Yleisö äänsi hänen nimensä samalla tavalla kuin muutkin viime vuosina. Kun nuoren Derekin pienestä Saskatchewanin preeriakaupungista löytäneet ammattivalmentajat vasta muovasivat hänestä kiekkotappelijaa, he antoivat hänelle lempinimeksi Boogeyman, mörkö. Pian pojan sukunimen ensimmäinen tavukin alettiin lausua eri tavalla: buu, ei bou. Boo-gaard, Boo-gaard, Boo-gaard, Boo-gaard... Oli Derekin toinen kausi NHL:ssä. Hän oli 24-vuotias. Hän ei ollut tehnyt ainuttakaan maalia koko vuonna ja oli yltänyt vain yhteen maalisyöttöön, josta oli seurannut yhdentekevä maali helmikuisessa pelissä Floridaa vastaan. Kaikista Wildin paidassa sillä kaudella pelaavista 32 miehestä Derekin keskimääräinen jääaika oli pienin. Silti Derekin pelipaita, numero 24, myi Wildin pelaajien paidoista parhaiten. Pelaajaluetteloon hänen pituudekseen oli merkitty tasan kaksi metriä, eli hän oli yksi liigan pisimmistä pelaajista. Oikeasti Derek oli vielä pitempi, 203-senttinen. Luistimet jalassa ja kypärä päässä pituutta oli noin 213 senttiä. Pituus vääristi hänen vartalonsa muotoa ja kätki hänen voimansa, teki hänestä suorastaan kömpelön ja luisevan näköisen. Joukkueet olivat ilmoittaneet hänen painokseen 118 kiloa, mutta se oli kaunistelua. Yleensä Derek saapui harjoitusleirille vähintään viitisen kiloa painavampana, ja joskus hänen painonsa oli reilusti yli 130 kiloa. Käsivarret, rinta ja hartiat olivat isokokoiset mutta eivät kulmikkaat. Derekin painopiste oli alhaalla, paksuissa reisissä ja jykevässä takamuksessa, kuin pikaluistelijalla tai pyöräilijällä pikemmin kuin kiekkotähdellä. Ulospäin hän ei vaikuttanut kovin pelottavalta toisin kuin muut tappelukiekkoilijat, jotka yrittivät epätoivoisesti säikytellä vastapuolta sanoin ja teoin. Derek näytti harvoin vihaiselta jäällä. Kapeilla kasvoilla oli aina välinpitämätön ilme kuin peittämässä sitä, mitä surullisten silmien takana liikkui. Hänen nenänsä, joka oli mennyt sijoiltaan lukemattomia kertoja, mutkitteli vasempaan ja oikeaan kuin olisi laskeutunut kiertotietä. Jotkut pelaajat pitivät puuttuvia hampaita kunniamerkkinä. Derek ei. Mutta hänen valkoinen hammasrivistönsä oli vain osaksi aito. Jättimäisen pelipaidan alla Derekillä oli vain kevyet hartiasuojat, samat joita hän oli käyttänyt jo nuorena poikana pelatessaan pikkukaupungin alumiinireunaisessa kaukalossa, jossa oli kolmen rivin katsomo. Siihen aikaan ainoat hallissa kaikuvat äänet olivat kaukalon laitaan osuvan kiekon tömähdys, jäätä raapivien käytettyjen luistimien kirskunta ja vapaaehtoisten valmentajien neuvot ja kannustushuudot. Katsomo oli muutamia vanhempia ja sisaruksia lukuun ottamatta yleensä tyhjä. Vieraspeleihin ajettiin perheen tila-autolla tai Derekin isän poliisiautolla halki tasaistakin tasaisemman preerian, ja aina oli pakkasta ja pimeää. Kotiin päästiin usein vasta reilusti nukkumaanmenoajan jälkeen, vaikka seuraavana päivänä olisi ollut koulua, ja yleensä Derek nukkui kippurassa takapenkillä kunnes heräsi lämpimän autotallin kirkkaisiin valoihin. Silloin kun hän oli tohtinut haaveilla, hän oli haaveillut juuri tällaisesta hetkestä. KUVA: Catherine Branch John Branch on Pulitzer-palkittu toimittaja. Hän on työskennellyt useissa lehdissä urheilutoimittajana ja -kolumnistina, New York Timesin toimittaja hän on ollut vuodesta 2005 asti. Hän asuu San Franciscossa. Alkuteos: Boy on Ice. The Life and Death of Derek Boogaard Suomentanut Terhi Vartia isbn kl 99.1 Sid. 380 sivua Ilmestyy syyskuussa Branch vangitsee nuoren urheilijan surun, tuskan ja alamäen ja esittää tiukan kriittisiä kysymyksiä väkivallan roolista urheilussa. - Publishers Weekly 22 s i l t a l a 23 s y k s y\n13 KUVA: Nils Bjåland erika fatland Sovjetistan Matka läpi Turkmenistanin, Kazakstanin, Tadžikistanin, Kirgisian ja Uzbekistanin. Erika Fatland (s. 1983) on norjalainen kirjailija ja sosiaaliantropologi. Hän on julkaissut ennen Sovjetistania muun muassa lastenkirjan ja dokumenttiromaanin. Fatland on asunut ja opiskellut useassa maassa, ollut Norjan ulkopoliitisen instituutin stipendiaatti ja puhuu kahdeksaa kieltä. Nykyisin hän asuu Oslossa. Alkuteos: Sovjetistan. En reise gjennom Turkmenistan, Kasakhstan, Tadsjikistan Kirgisistan og Usbekistan Suomentanut Hanna Tarkka isbn kl 97.1 Sid. 500 sivua Ilmestyy syyskuussa Norjalainen bestseller-journalisti Erika Fatland vie lukijansa seuduille, joille kaiken nähneet maailmanmatkaajat tuskin ovat jalallaan astuneet. Viisi Keski-Aasian kaukaista neuvostotasavaltaa itsenäistyi Neuvostoliiton romahdettua vuonna Mihin suuntaan ne ovat kehittymässä, ja millaiset yhteiskunnalliset voimat niissä nyt vaikuttavat? Neuvostovaltion perimä on yhä vahvana läsnä näissä maissa, joiden järjestelmät vaihtelevat orastavista demokratiakokeiluista täysveriseen diktatuuriin ja musertavaan henkilökulttiin. Romahtaneen Neuvostoliiton takapihalta paljastuu ekokatastrofeja, kemiallisia aseita ja ydinjätevarastoja. Ikivanhat traditiot risteävät modernin todellisuuden kanssa. Samarkandin kulttuuriaarteet rinnastuvat tylyyn Sovjetistan-arkkitehtuuriin; Jagnobin laaksossa Tadzikistanin ja Uzbekistanin rajalla puhutaan edelleen muinaisen Silkkitien lähintä sukukieltä. Turkmenistanin pääkaupunki Ašgabat on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan sillä saavutuksella, että kaupungissa on neliötä kohti enemmän marmorifasadeja kuin missään muualla maailmassa. Mutta maaseudulla asutaan edelleen savimajoissa ja käydään ulkohuussissa. Erika Fatlandin mestarillinen raportti esittelee ex-neuvostoliiton reunaalueiden yhteiskuntaa, historiaa, kulttuuria ja myyttejä. Kirjoittajan vahva läsnäolo tekee Sovjetistanista elämyksellisen matkakirjan, jossa poliittista analyysia täydentävät paikallisten ihmisten näkemykset, heidän arkielämänsä, huolensa ja toiveensa. Ote kirjasta Sovjetistan HORNAN PORTTI Olen kulkenut harhaan. Kraatterin liekit ovat pyyhkineet tähtitaivaan näkyvistä ja muuttaneet varjot valoksi. Tulikielet sähisevät, niitä on tuhansia. Jotkut hevosenkokoisia, toiset tuskin vesipisaraa suurempia. Poskia kuumottaa; haju on imelä, kuvottava. Montun reunalta irtoaa kiviä, jotka vierivät äänettömästi liekkeihin. Peräännyn pari askelta tukevammalle maalle. Hiekkaaavikon yö on viileä ja tuoksuton. Palava kraatteri syntyi vahingossa vuonna Neuvostogeologit uskoivat, että alueella on runsaita kaasuesiintymiä, ja paikalla aloitettiin koeporaukset. Kaasua todellakin löytyi, valtavia määriä, ja sen talteen ottamiseksi tehtiin suurisuuntaisia suunnitelmia. Mutta eräänä päivänä maa aukeni poran alta kuin hymyilevä kita: yli kuusikymmentä metriä pitkänä ja kaksikymmentä metriä syvänä. Kraatterista virtasi pahanhajuista metaanikaasua. Koeporaukset keskeytettiin määrittelemättömäksi ajaksi, tutkijat kokosivat kamppeensa ja leiri purettiin. He päättivät tuikata kaasun tuleen pienentääkseen paikallisväestölle koituvia haittoja, etenkin kuvottavaa metaaninhajua, jonka takia oli pakko pitää nenästä kiinni jopa kilometrien päässä. Geologit olettivat, että liekit sammuisivat itsestään muutamassa päivässä. Yksitoistatuhattakuusisataa päivää, yli kolme vuosikymmentä myöhemmin, kraatteri roihuaa yhä roviona. Seudun syntyperäiset asukkaat sanoivat sitä Hornan portiksi. Sitä paitsi he ovat muuttaneet sieltä pois, joka ikinen. Lähtökäskyn kylän kolmesataaviisikymmentä asukasta saivat Turkmenistanin ensimmäiseltä presidentiltä, joka ei halunnut kraatterituristien näkevän kyläläisten surkeita oloja. Ensimmäinen presidentti on hänkin poissa. Hän kuoli kaksi vuotta sen jälkeen, kun oli käskenyt tyhjentää kylän. Hänen seuraajansa, koulutukseltaan hammaslääkäri, on määrännyt, että reikä paikataan, mutta Hornan portin täytteeksi ei ole toistaiseksi kaivettu ensimmäistäkään lapiollista, ja metaanikaasua virtaa yhä maan uumenista tuhannen pienen reiän kautta, kaikesta päättäen ehtymättömästä lähteestä. 24 s i l t a l a 25 s y k s y\n14 Sinfonia on uskontunnustus elämän eri vaiheissa. pekka hako kimmo korhonen Elämän mosaiikki Jean Sibelius säveltäjänä ja ihmisenä Elämän mosaiikki on tarinoiden ja kuvien albumi, josta avautuu ikkunoita Jean Sibeliuksen ( ) elämään ja elinpiiriin, hänen ajatteluunsa ja toveripiiriinsä sekä tietysti hänen tärkeimpiin sävellyksiinsä. Sibeliuksen saapuessa Helsinkiin opiskelemaan 1880-luvun lopulla niin politiikassa kuin kulttuurielämässä oli alkanut sukupolvien murros. Nuori säveltäjä oli vahvasti mukana muutoksessa. Tulevan puolisonsa Aino Järnefeltin kautta hän tutustui taiteilijoihin ja lehtimiehiin, jotka vaikuttivat hänen ajattelunsa kehittymiseen, erityisesti suomen kielen merkitystä korostavaan ja kulttuurisesti edistykselliseen suuntaan. Perheen muutettua Ainolaan vuonna 1904 Sibeliuksen kasainvälinen menestys oli jo alkanut luvulla hän oli suosituin elävä säveltäjä Yhdysvalloissa, Isossa-Britanniassa ja Pohjoismaissa. Kun yhdysvaltalaisilta radionkuuntelijoilta vuonna 1935 kysyttiin mieltymyksiä kaikista säveltäjistä, Sibelius kiilasi kärkipaikalle ohi Beethovenin ja Ravelin. Sibelius oli suosionsa huipulla. Suomessa hänet oli kohotettu kansalliseksi ikoniksi. Kukaan suomalainen ei ollut aikaisemmin ollut yhtä silmittömän henkilöpalvonnan kohteena. Elämän mosaiikki kertoo Sibeliuksen elämän ja musiikin lisäksi suurmiehestä ihmisenä. Esimerkiksi lastenlasten kertomukset joviaalista papasta antavat hyvin toisenlaisen kuvan kuin mitä graniittiin veistetyn säveltäjän julkinen kuva on vuosikymmeniä ollut. Luonteessani on jotakin demonista, jonka toisinaan tunnen hyvin selvästi, mutta samalla jotakin lapsellista, joka sovittaa sen. Jean Sibelius Kuva: Thérèse Bonney Ote kirjasta Elämän mosaiikki Marraskuussa 1905 Sibelius saapui ensimmäisen kerran Englantiin ja teki järkyttävän havainnon: frakkipaidoissa olikin uusimman muodin mukaan vain yksi nappi, ei kahta! Paidat menivät uusiksi. Sibeliuksen vaivannäkö ei valunut hukkaan. Hänen englantilainen ystävänsä muisteli, kuinka Sibeliuksen ihailtavan hyvin leikattu puku ja hänen täydellinen käytöksensä olivat jotain aivan muuta kuin se kampaamaton Musikant, jonka mielessään yhdistää nuoren neron tyyppiin. Saman havaitsi myöhemmin hänen amerikkalainen isäntänsä, joka pani merkille hänen kaikki etiketin vaatimukset huomioivan käytöksensä sekä hänen tarkkuutensa puvuista, liinavaatteista ja jalkineista. Kaikki parasta laatua ja kuosia, isäntä ihasteli. Sibeliukselle tyylitietoinen pukeutuminen ja aristokraattinen käytös olivat toinen luonto. Se oli hänelle kuitenkin opeteltu rooli, sillä se ei vastannut hänen syntyperäänsä eikä varallisuuttaan. Taustaltaan hän kuului köyhtyneeseen säätyläistöön tai keskiluokkaan, ja ulkoinen olemus merkitsi irtiottoa sekä omista lähtökohdista että taiteilijuudesta. Tyylitaju oli hänelle myös suojamuuri, jonka taakse saattoi vetäytyä ja pitää sisäiset tuntemuksensa ominaan. Käytöksellään Sibelius saattoi torjua perheen lapsuudenaikaisen konkurssin aiheuttaman nöyryytyksen. KUVA: Heikki Tuuli Jean Sibelius Kuva: Bertil Dahlgren Pekka Hako (kuvassa oikealla) ja Kimmo Korhonen ovat kokeneita tietokirjojen kirjoittajia. Elämän mosaiikki on heidän ensimmäinen yhteinen kirjansa. Hako on kirjoittanut parikymmentä kirjaa ja toiminut lukuisissa kulttuurielämän edistämistehtävissä. Kirjoittamisen ohella hän käsikirjoittaa ja ohjaa dokumenttielokuvia. Korhonen on päätoiminen musiikkikirjoittaja, hän on julkaissut teoksia suomalaisesta musiikista ja kirjoittanut tuhansia teosesittelyjä orkestereille, festivaaleille ja levy-yhtiöille. Museovirasto Kansallisarkisto isbn kl 99.1 Sid. 180 sivua Graafinen suunnittelu Sanna Turunen Ilmestyy elokuussa 26 s i l t a l a 27 s y k s y\n15 KUVA: laura malmivaara antti heikkinen Turjailija Heikki Turusen elämä ja teot Onpa aika vermi tämä Heikkinen, kun tämmöisen vaivan on Leskis-elämäkertansa eteen nähnyt! Risaisen elämän vahvuus on fantastinen haastatteluapparaatti. Suonna Kononen, Savon Sanomat Antti Heikkinen (s. 1985) on nilsiäläinen toimittaja ja kirjailija. Hänen esikoisromaaninsa Pihkatappi voitti vuoden 2014 Savonia-palkinnon ja Kalevi Jäntin palkinnon. Risainen elämä. Juice Leskinen tietokirja oli arvostelu- ja myyntimenestys. Kirjoittamistöiden ohessa monilahjakas Heikkinen näyttelee, laulaa ja tekee stand up -keikkoja. Heikkinen nähdään pääroolissa syksyllä 2015 ensi-iltansa saavassa Kuopion kaupunginteatterin Pihkatappi-näytelmässä. isbn kl 99.1 Sid. 250 sivua Graafinen suunnittelu Tuula Mäkiä Ilmestyy lokakuussa Risainen elämä on hauskasti, empaattisesti ja asiantuntevasti kirjoitettu elämäkerta rockin ammattilaisesta. Levyjen ja kappaleiden analyysitkin toimivat mainiosti. Kirjoittaja keskittyy lyriikkaan. - Kari Salminen, Turun Sanomat Turjailija on kirjailija Heikki Turusen elämäkerta ja henkilökuva. Se on kertomus lieksalaisen sotaveteraanipienviljelijän pojasta, joka ei päässyt Ateneumiin mutta sai sen sijaan Kekkoselta kaksi myllykirjettä, rintaansa Pro Finlandia -mitalin ja lähti pääkaupungin kulttuurikapakoista käskyn käydessä kotipuoleen heinätöihin. Se kuvaa kohdettaan rehellisesti, karkeasti, lämpimästi, aidosti ja rakastaen eli samalla tavalla kuin Turunen itse on kuvannut pohjoiskarjalaista elämää ja sen eläjiä läpi tuotantonsa. Turusen itsensä lisäksi kirjassa pääsevät ääneen myös hänen ystävänsä ja perheenjäsenensä. Tekstin lisäksi tänä vuonna 70 vuotta täyttävän kirjailijan sielunmaisemaa avaavat Laura Malmivaaran tuoreet valokuvat. Heikki Turunen, Kirjailija Turunen, Turjailija Kirunen. Koko Suomen maalais- serkku. Kirjallisuuden Irwin Goodman. Korpikirjailijoiden katoavan heimon ylisissi. Yksi Kosmoksen porukan viimeisistä boheemeista pöhheikköpohheemi oikein. Toiset rakastavat, toiset nyrpistävät nokkaansa. Se kun on semmonen retale, joka syödä rutjuttaa moottorisahalle haisevilla koprillaan lenkkimakkaraa ja hörii keskikaljaa päälle, vaikka kasvisvaihtoehtoja ja latteakin löytyisi. Sitten se haukkuu EU:n alimpaan helvettiin, noituu nykymenoa, lausuu Vänrikki Stoolia ja laulaa tangoa. Kaipailee kiroillen 50-lukua kuin lihaksi tullut Mielensäpahoittaja, kirjoittaa kadonneita vuosikymmeniä kansien väliin ja väittää kuvaavansa niissä Suomen kansan onnellisinta aikaa. Kirjailija Heikki Turunen on kuvannut pohjoiskarjalaista elämää, maisemaa ja siinä asuvaa ihmistä romaaneissaan yli neljänkymmenen vuoden ajan. Hänen esikoisteoksensa Simpauttaja on nostettu härmäläisen kirjallisuuden kirkkaimpaan klassikkoluokkaan jo hyvä tovi sitten, hojo hojo on vakiinnuttanut paikkansa tervehdyksenä suomalaisessa käyttökielessä. Mutta paljon on Turunen ehtinyt tehdä myös muuta esimerkiksi toteuttaa Väinö Linnan ajatusta siitä, että tämä pohjoiskarjalainen poika jatkaa maaseudun kuvaamista siitä mihin Pohjantähti-trilogia loppui. Turusen teokset ovat tarkkoja aikalaiskuvauksia maaseudun menneisyydestä, ja samalla ne kuvaavat maalaiskansaa niin elämänmakuisesti, että herkempää lukijaa jo hiottaa. Hiottaa ehkä jopa niin paljon, että siinä saattaa unohtua kokonaan Turusen herkempi puoli. Miten kauniisti Heikki Turunen onkaan kuvannut kansallismaisemaa, ihmisen rakkautta maahan, äidin rakkautta lapseen ja lapsen rakkautta äitiin. Miten tarkkasilmäisiä luonnetutkielmia tämä Turunen perkeleitä latelevista ihmisistään tekeekään ja ennen kaikkea: miten kunnioittavasti hän teksteissään ymmärtääkään suomalaista maalaisnaista. Se johtuu siitä, että remeltävä, römisevä ja kiroava kirjailija Turunen on ihmisenä kovin kiltti, sivistynyt, herkkä ja helevetin ujo häppiimään. Niin ujo, että usein julkinen rooli käy suojamuurista suurta maailmaa vastaan. Ja sitten taas toisaalta tämä ujo ihminen on kirjoittanut tuotantoonsa oman elämänsä pahimmatkin kipukohdat, itseään säästelemättä ja säälimättä. Mene tiedä juuri siksi lukijat Heikki Turusta niin rakastavatkin. Turunen on rehellinen, hän on sitä mitä on. Maalainen. Antti Heikkinen KUVAt: laura malmivaara Osuvasti nimetyssä Risaisessa elämässä ei maistu yhtään kuiva akateemisuus. Massiivinen teos kulkee poikkeuksellisen mehevällä kielellä ja välittää kuvaa taiteilijan elämästä usein paljon puhuvin, lähes elokuvallisin tuokiokuvin. [--] Viisas ja lämmin teos kaikin puolin! Jussi Niemi, Aamulehti 28 s i l t a l a 29 s y k s y\n16 teemu keskisarja Kirves Toivo Harald Koljosen rikos ja rangaistus Teemu Keskisarja on alansa raskasta sarjaa: moneen kertaan palkittu historioitsija. [--] Myös kirja Raatteen tiestä poikkeaa tavanomaisesta. Se sivuuttaa tuhannesti toistetut koulukirjatiedot ja kertoo hyytävän tarinansa uusin sanoin, yllättävin valinnoin. Simopekka Virkkula, Aamulehti KUVA: hanna Weselius Kolkko kevätyö sota-ajan hiljentämässä kylässä, kolkuttelija korpimökin ovella. Kasa viattomia vainajia, veriteko vailla vertaa ja sielutieteellistä selitystä. Suomen oikeuslaitos koetuksella armottoman poikkeustapauksen paineessa. Historioitsija Teemu Keskisarja vaihtaa nyt aiheensa kansakunnan kohtaloista rikollisten piruparkojen ihmiskohtaloihin. Päähenkilönä on maalari Toivo Harald Koljonen, jota aikalaiset vuonna 1943 tituleerasivat joukkomurhatyöntekijäksi. Kirves rakentuu dekkarin muotoon, mutta nojaa perinpohjaisiin arkistotutkimuksiin. Mistä on peräisin maksimaalinen pahuus, julmuus tai hulluus? Yhdestä teosta avartuu näkökulma rikosten ja rangaistusten historiaan. Kirves heiluu paitsi murhaaseena myös kuolemantuomioiden toimeenpanossa. Suuri yleisö muistaa mysteereistä lähinnä Ulvilan, Kyllikki Saaren ja Bodom-järven. Loppuun jauhettua peruskauraa! Keskisarjan kertomat tarinat ovat tuntemattomampia, todempia, pimeämpiä ja punaisempia. Pilkotuin rakentein, vuolain muistelmaja alkuperälähtein ja tiheästi kirjoittaen Keskisarja pääsee sodan tunnelmiin: keskelle lunta, rapaa ja kaaoksen ydintä, ikään kuin sotilaiden ja siviilien iholle. [--] Viipuri 1918 on lähdekriittistä ammattityötä, mutta vielä kestävämmin se puhuttelee näkymänä, milteipä näkynä. Veli-Pekka Leppänen, Helsingin Sanomat Tämän vuoden huomionarvoisin nimike talvisota-aiheesta. Reserviläinen-lehti teoksesta Tolvajärven jälkeen TEEMU KESKISARJA (s. 1971) on Suomen luetuimpia historioitsijoita. Hänen aiheensa ulottuvat muinaisista seksuaalirikoksista nykypäivän talouteen. Teoksesta Raaka tie Raatteeseen (2012) Keskisarja sai UKK-palkinnon ja Kainuun kirjallisuuspalkinnon. Viipuri 1918 (2013) oli Tieto-Finlandia-ehdokkaana. Hänen edellinen kirjansa oli Tolvajärven jälkeen Suurtaistelun ihmisten historia (2014). Ruumiiden sijainti Hakaloiden kodissa keskiviikkona 15. maaliskuuta 1943 (navetta ja yksi vainaja puuttuvat). Turun rikospoliisikeskuksen piirros. Turun Sanomat isbn kl 92 Sid. 190 sivua Graafinen suunnittelu Mika Tuominen Ilmestyy syyskuussa 30 s i l t a l a 31 s y k s y\n17 Ote kirjasta Horror vacui aarne kinnunen Horror vacui Antti Hyryn proosasta, lyyrisestä ja dramaattisesta Antti Hyryn tuotanto tarjoaa niin moninaisia ongelmia, että yksinäisellä tutkijalla ei ole niiden kaikkien ratkaisuun tarvittavaa pätevyyttä. Jo horror vacui on monimielinen. Se on sekä filosofinen että design- eli taiteellinen prinsiippi. Olemme nähneet, miten runsaasti horror vacui - ilmiötä esiintyy, osin luonnollisesti tulkinnanvaraisia. Aivan tämän maalauksen pohjaksi oletamme, että avaruus ja aika eivät voi olla tyhjiä. Henkilö vain kokee tyhjyyden. Horrror vacui on Hyryllä luomisen motiivi, luomisperiaate: on täytettävä se, minkä olettaa tai näkee jäävän tyhjäksi. On täyttämisen intohimo. Muu käyttäytyminen vahvistaa tyhjän sanokaamme nyt karttelua ja hakeutumista täyden ääreen. Pietari koko ajan tarkkailee luontoa, joka ei ole tyhjä, jo periaatteeltaan. Matka on myös sillä tavoin täysi, että on koko ajan oltava valppaana. Mieli on tarkkailun alaisena, ja sekin on täysi. Horror vacui on myös liikkeen periaate, niin kuin olemme nähneet seuratessamme Pietarin heräämistä eräänä maanantaiaamuna. Hän katsoi ulos merelle päin ja näki liikkeen: kaikki liikkui ja niinpä hän itsekin lähti liikkeelle. Mikä olisi se itu, josta lähtevät melankolia, ikävä, menneen kaipuu, ihmisen roolin ihmettely, maailman outous ja elämisen vierauden ajoittainen kokeminen. Lyhemmin kysyttynä: mikä on horror vacuin syy? Syy-käsite täytyy ymmärtää vapaamielisesti. Mikä on näiden kaikkien looginen asema yhdessä. Koko se emotionaalinen taakka, johon mainitut osaelementit kuten melankolia kuuluvat, ovat yhteydessä ihmisen ja ihmisen näkemän maailman olemiseen. Erilliset syyt eivät ole merkitseviä. Merkitsevää on kiinnostus esineisiin. Tyhjän paikan täyttäminen ei kuitenkaan ole yksinomaan esineiden käyttöä. Horror vacuita on kahdenlaista. Maallinen versio on pakko tai intohimo täyttää kaikki tyhjä tila, mikä on ympärillä. Se suoritetaan niin, että luetellaan kaikki mukaan otettava työkalusto, rakennetaan tontti täyteen, täytetään tyhjä tuvan nurkka, hankitaan tietoon kaikki paikat joissa joutuu liikkumaan. Näissä töissa ja toimissa ilmenevä kauhu tai lievemmin pelko selittyy psykologisesti. Henkilö pelkää, että alue tai hän itse jää tyhjäksi. Syntyy paitsi liike, myös työ. Pitää tai täytyy estää tyhjäksi jääminen. Se taas on mahdollista vain toimimalla, tekemällä. Mutta sitten on toinen haara, josta voi käyttää termiä kauhu. Yksi sen haaroista on menneisyyteen ulottuva prosessi, jota kuvaillaan Maailman laidassa. Kun hyvin monet ehdot täyttyvät, elämä sujuu miellyttävästi, ja tämä on yksi Hyryn kuvioista. Sen negatiivinen kääntöpuoli taas ei tarvitse monia ehtoja. Viime pyhänä oli aurinko paistanut, kun Pietari oli kävellyt mökin vierestä menevällä tiellä ennen syöntiä. Kova maa, lämmin paiste, punaruskeat pystykorvat aitan edessä. Mihin näitä hyviä ilmoja voi käyttää, hän oli koettanut miettiä. Elämän elämiseen ja miettimiseen. Entä suot, suuret ja vaatimattomat toinen toisensa perään, eikä niin tunteettomat kuin tämä aaltoinen meri. Aamu ja päivä se aina menee, varsinkin kirkkaalla ilmalla kun on juonut kahvia, tuntuu kuin kaikki olisi käsissä, mutta tulee ilta ja mieleen tulee joku, kuin halvaantuminen, kuin uskon puute, kuin joku lapsena ollut kauhu hyljätyksi tulemisesta. Saa kai ajatella, että se on veren heikkoutta. Mutta toinen tämän problematiikan päähaara ei ole veren heikkoutta vaan pikemmin filosofista vahvuutta, kykyä ja tahtoa ajatella asia tyhjiin. Käytettäisiinhän puolet elämisestä elämän miettimiseen. Päähenkilö kysyy, miten voi syntyä ei-mistään jotain. Jos ketjun alkupää on ei-mitään, onko hänkin siis syntynyt tyhjästä. Mihin kaikki häviää, mihin häviävät liikkeet, jotka rakensivat talon. Miten on mahdollista, että vierelläsi kulkee aavekulkue, ne jotka joskus elivät. Miksi minä muutun, miksi pikkulintu laulaa samoin kuin ollessani lapsi. Mihin minäkin häviän. Horror vacui, Aarne Kinnusen syväluotaava tutkimus Antti Hyryn proosataiteesta, jakautuu kahteen osaan, joista ensimmäinen käsittelee Hyryn tuotannon erottuvimpia piirteitä alkutuotannon perustalla. Jälkimmäinen osa keskittyy Uuni-romaaniin, jonka Kinnunen arvioi Hyryn pääteokseksi. Kinnunen näyttää kuinka Hyryn monivivahteisessa proosassa vähäisistä, hienovaraisista muutoksista muotoutuu tiheä merkitysten kudos, jota monet pitkittäiset komponentit tuotannon kokonaisuudessa vahvistavat. KUVA: veikko somerpuro/wsoy Professori Aarne Kinnunen (s. 1930) on estetiikan emeritusprofessori, joka on laajassa tuotannossaan tutkinut ennen kaikkea estetiikan kysymyksiä, mutta myös draama, komiikka ja huumori ovat olleet hänen tutkimusaiheitaan. Kotimaisessa kirjallisuudessa häntä ovat kiinnostaneet Aleksis Kivi, Joel Lehtonen, Pentti Haanpää ja Paavo Haavikko, joiden kunkin tuotannosta hän on kirjoittanut perusteellisen tutkimuksen. Viimeksi Aarne Kinnunen julkaisi muistelmateoksen Päätoiminen elämä (Otava 2011). isbn kl 86.2 Nid. 270 sivua Graafinen suunnittelu Marja-Leena Muukka Ilmestyy elokuussa 32 s i l t a l a 33 s y k s y\n18 matti klinge Anarkisti kravatti kaulassa KUVA: laura malmivaara Matti Klingellä ei 1960-luvulla ollut tylsää päivää. - Tuomas Manninen Upsalasta Pariisin -muistelmateoksesta, Ilta-Sanomat Muistelmat Sorbonnen professori Matti Klinge palaa Pariisista Helsinkiin syksyllä 1972 kuvitellen antautuvansa vanhemman tutkijan rauhalliselle, tutkimukselle omistautuvalle elämälle. Toisin käy: kiihkeä aika vetää politiikasta ja yhteiskunnasta kiinnostuneen historioitsijan monenlaiseen toimintaan. Perheen uusi koti on kunnostettava, virkoja haettava mutta ennen kaikkea kirjoitettava. Vihan veljistä valtiososialismiin -teos nostaa tekijänsä valtakunnalliseen julkisuuteen ja keskelle terävää debattia. Lukemattomat muut kirjahankkeet työllistävät aikaansaapaa dosenttia, jonka maine ja arvostus terävänä lausunnonantajana ja vastaväittäjänä yliopistolla kasvaa. Kesän 1975 purjehdusretkellä Klinge poimii Ahvenanmaan saariston Vändskärin rantavedestä vihreän kiven sen muistoksi, että hänen työnsä Helsingin Yliopiston ruotsinkielisen historian professorin virassa on alkava. Toisenlaisen kokemuksen tarjoavat tehtävät valtiollisella näyttämöllä. Diplomatian ja kansainvälisen politiikan maailmaan Matti Klinge tutustuu toimiessaan useaan otteeseen valtiovierailujen yhteydessä presidentti Kekkosen tulkkina. Lukuisat matkat laajentavat yliopistomiehen horisonttia. Päiväkirjoihin ja muistiinpanoihin on tallentunut ETYK-vuosikymmenen ilmapiiri autenttisena. Matti Klinge vie muistelmissaan lukijansa niin Pentti Linkolan kurkijuhliin kuin yliopiston Suomi Neuvostoliitto-Seuraan. Valpas kirjailija rekisteröi perheen idylliset teltta- tai purjehdusretket yhtä elävästi ja tarkasti kuin komeat diplomaattipäivälliset. Matti Klinge (s. 1936) on Suomen tunnetuimpia ja tuotteliaimpia historiantutkijoita ja kulttuurikeskustelijoita. Hänen laajaan kirjalliseen tuotantoonsa kuuluu muun muassa vuonna 1999 alkanut päiväkirjasarja. Filosofian tohtoriksi vuonna 1967 Helsingin yliopistossa väitellyt Klinge oli Pariisin yliopiston vierailevana professorina vuosina ja Helsingin yliopiston historian professorina vuosina Matti Klinge: Anarkisti kravatti kaulassa. Muistelmat isbn kl 99.1 Sid. 400 sivua Graafinen suunnittelu Marja Leskelä Ilmestyy syyskuussa Matti Klinge: Hyppikää ilosta! Päiväkirjastani isbn kl 84.2 Sid. 240 sivua Ilmestyy syyskuussa Ote kirjasta Anarkisti kravatti kaulassa Linkolan kurkijuhlat Ote kirjasta Hyppikää ilosta! matti klinge Hyppikää ilosta! elokuun 3:ntena Jouduin tilaamaan maistraatista sellaisen syntymätodistuksen, jossa mainitaan vanhempien nimet. Helsingin maistraatti ilmoitti englanninkielisessä todistuksessa Ranskaa varten isäni syntymäpaikaksi Pietarin, joka paikka maistraatin mielestä vuonna 1902 sijaitsi Soviet Union -nimisessä maassa. Sellaista ei ollut Toisinajattelija-kalastaja Pentti Linkola aloitti huhtikuussa 1973 edellisen vuoden koetapauksen jälkeen varsinaisten keväisten kurkijuhlien eli pohjoisten bakkanaalien sarjan, meidät oli jo edellisenä keväänä merkitty listoille tämän varsin uudenlaisen seurapiiritapahtuman verkostoon kuuluviksi. Kerättiin rahaa luonnonsuojeluun hauskoilla retkillä, joilla odotettiin ja joskus nähtiinkin kurkien paluumuuttoa, ulkoiltiin, seurusteltiin erilaisissa ryhmissä ja pelattiin jopa potkupalloa reunoiltaan jo sulaneella lammen jäällä Kuhmoisten Kissakulmalla, Lammilla Evon opistolla ja WSOY:n Sarvsalön Yrjölässä. Joissakin niistä muistelen tulleeni määrätyksi humanistien joukkueeseen, joka Pekka Tarkan johdolla omaksui biologienemmistön kiusaksi tunnuksen kyllä ihminen aina eläimen voittaa, mutta joukkueemme ei varmastikaan voittanut, koska ainakaan minä en edes tuntenut pelin sääntöjä. Linkola kirjoitti minulle heti vuoden 1973 juhlia seuraavana päivänä kirjeen, jossa hän pyysi: pistäisit vuosijuhlaesitelmäsi paperille, niin värisyttävän komean runon kuin mytologiset ainekset, ja lähettäisit tänne, osoitteella Kuhmoinen Olin edustanut humanismia lausumalla megafoniin ensimmäisen säkeistön Schillerin [kurkiaiheisesta] runosta Die Kraniche des Ibykus ja tarjoutunut seuraavana vuonna esitelmöimään suomalaisesta Kurki-suvusta ym. Kurki-vaakunoista. Mainitun runon muistin Isän siteerauksista hän osaa vieläkin koulumuistoina jotakin Schilleristään ja Lermontovistaan. Siinä kerrotaan runoilija Ibykuksesta, jonka rosvot tappoivat Korintin niemimaalla hänen ollessaan matkalla vaunujen ja laulujen mittelöön eli olympialaisiin. Kuollessaan Ibykus pyysi ohi lentäviä kurkia viemään tiedon hänen murhaamisestaan. Kun kurjet sitten lensivät Olympian stadionin yli, rosvoista toinen sanoi toiselle: Sieh da, sieh da, Timotheus: die Kraniche des Ibykus. Muut kuulivat tämän, alkoivat kysellä ja pidättivät rosvot. Jossakin myöhemmän? kurkijuhlan kohokohdassa esittämäni Savon Vapautus Rintaman, SVR:n perustamisen vaatimus saavutti suurta kannatusta päättyessään taisteluhuutoon: Alas Pohjanmaan ja Hämeen pakkovalta, eläköön vapaa Savo!! Vuoden 1974 Kurkijuhliin olin valmistautunut ja kerroin Kurki-, Trana- ja af Tranér-suvuista ja niiden merkkihenkilöistä kautta aikojen; merkitsin päiväkirjaani vain, että tämä esitelmäni oli suuri succès. Esiintymiseni saavuttivat suosiota määrätyssä illan tunnelmassa, eikä niitä ollut syytä sen enempää kirjoittaa muistiin. Savo-aatteeni julkistaminen tapahtui siis kuitenkin ennen Budapestin finnougristikongressia 1975, jossa Suomen Akatemian jäsen Kustaa Vilkuna puhui samasta aiheesta, Savon omalaatuisuudesta, esitelmöidessään, muistaakseni, etnogenesiksestä yleensä. Joka tapauksessa Kurkijuhlat olivat jotakin merkittävää ja myös myöhemmältä kannalta mielenkiintoista ajan intellektuaalista ja poliittista vaihetta ajatellen. Kaikki läsnäolijat ihailivat tavalla tai toisella Pentti Linkolaa, ja osasta tuli vuosikymmenen lopulla muodostuneen vihreän liikkeen ja peräti puolueen kannattajia ja toimihenkilöitäkin. Yhteistä kaikille oli sympaattisen ymmärtävä suhtautuminen Linkolaan ja tämän huoleen isänmaan raiskaamisesta, mutta kenestäkään ei ollut sen enempää ryhtymään kalastajaksi kuin omaksumaan Linkolan koko ideologiaa sen vakuuttavasta perustelemisesta huolimatta. Vuosikymmenen lopulla muodostunut vihreä liike oli meitä nuoremman polven hanke ja paljon doktrinäärisempi. Jo pian kurkijuhlista tuli myös julkinen asia, sillä ainakin 1974 Helsingin Sanomat kertoi niistä laajahkosti: yhdessä kuvassa näyn minäkin numerolappu kaulassa kovassa maastokilvassa, joka juostiin naureskellen. Lehtireferaattikin pilkkasi Maailman Luonnonsäätiön WWF:n edustajia: varat tosin menivät sille, mutta ryppyotsaisuus, ei vasemmistolainen eikä oikeistolainen eikä siis vihreä, ei todellakaan ollut suosiossa. Luonnonsuojelussa oli kysymys vakavasta asiasta, mutta silti oli oikeus iloita! Läsnä oli poliittisesti aika eri tavoin suuntautuneita ihmisiä. Lehtileikkeeni toisella puolella kerrotaan SKDL:n saman viikonvaihteen puoluekokouksesta, jossa Ele Aleniuksen eurokommunistinen linja voitti selvästi taistolaiset vähemmistökommunistit. Taistolaisuuden alamäki alkoi siitä. Helsingin Sanomissa oli kuva Pentti Saarikoskesta Kurkijuhlilla ja sitaatti: Minä sanoin Lasselle [Sammalisto] että kestää vuotta ennen kuin kehittyy erillinen sosialistinen ja kapitalistinen ihminen, jotka eivät enää risteydy, mutta Lasse sanoi että siihen menee vuotta. Kurkijuhlille osallistumisesta piti maksaa WWF-säätiölle, mutta luonnonsuojelusta ei muuten puhuttu, kaikki kannattivat sitä kyllä jotenkin, kunnes säätiö rupesi tekemään itseään tärkeäksi ja koko juhlaidea alkuperäisessä intellektuaalisen iloisuuden hengessä kuivui kokoon, jatkuen tosin pitkään, mutta ei enää Linkolan johdolla. Päiväkirja , ja nyt sitä taas ei ole ollut yli kahteenkymmeneen vuoteen. Tietous Venäjän nimestä aikanaan ja Neuvostoliiton lakkaamisesta ei ole vielä levinnyt maistraattiin. Ja terveisiä sinne: Pietari on Pietari vain suomen kielessä (ja Piiter venäjän puhekielessä). Ulkomaille päin tämmöinen on vähän kiusallista, kotimaassa lähinnä naurettavaa. Matti Klingen aikalaiskronikka jatkuu intensiivisenä. Päiväkirjasarjan 17. osa ilmestyy syyskuussa. 34 s i l t a l a 35 s y k s y\n19 anitra komulainen markku kuisma sakari siltala teemu keskisarja Kapinallinen kauppa Helsingin Osuuskauppa Elanto Mitä Helsinki olisi ilman Hämeentien punatiililinnakkeita, Hakaniemen ja Sokoksen tavarataloja, Hotelli Vaakunaa tai Vallilan kahvipaahtimoita? Tai Elannon ahkeria mehiläisiä, jotka seiniin valettuina muistoina kertovat kaupunkikortteleiden tiheästä kivijalkapuotien verkostosta? Helsinki olisi ilman muuta köyhempi kaupunkikuvaltaan ja -kulttuuriltaan. Kaupunkilaiset olisivat ainakin muistoissa köyhempiä ja muutenkin heikommilla. Koko Suomi ja maailma olisivat erilaisia, tavalliselle ihmiselle huonompia, ilman sitä suurta kansainvälistä liikettä, jonka paikallisia ilmentymiä voimme syyttää tai kiittää punatiilitorneista, Vaakunasta ja keskustan funkkis-tavaratalosta. Useimmat helsinkiläiset asioivat päivittäin kaupoissa, joiden tarina alkoi toistasataa vuotta sitten helvetillisten työolojen, elintarvikkeiden epähygienian ja hintakiskonnan kauhistelusta. Helsinkiläiset perustivat 1905 Osuusliike Elannon, josta kehittyi jo ensimmäisen maailmansodan loppuun mennessä monialainen suurliike. Elannosta puolestaan erkaantui sisällissodan jälkeen 1919 Helsingin Osuuskauppa HOK. Kenen kassia kannat, kaikui kysymys. Pitkään Elannossa asioi työväki, kun taas HOK:ia suosi varakkaampi väestö. Kirja kertoo Elannon ja HOK:n tarinan, kaupunki-, kulttuuri- ja yrityshistoriaa yhteen punoen. Se lähtee yhteisestä alusta ja etenee läpi pitkän keskinäisen kilpailuvaiheen yllättävään yhdistymiseen: HOK-Elannon syntyyn vuoden 2004 fuusiossa. Ote kirjasta Kapinallinen kauppa Elannon perustamiseen johtanut tapahtumaketju käynnistyi Helsingin Höyryleipomon irtisanottua kaikki miespuoliset työntekijänsä elokuussa Potkujen syy oli leipureiden kieltäytyminen yötyövuoroista, joista leipomon omistajat eivät halunneet luopua. Asiakkaat halusivat aamuisin tuoretta leipää! Työtaistelu näytti ratkeavan muita mutkitta. Leipomo korvasi miestyöntekijät yötyöhön suostuvilla ja ammatillisesti järjestäytymättömillä naisilla. Leipää oli leivottu aikojen alusta saakka ilman kelloakin, mutta työvoimakulujen leikkaaminen ei onnistunut enää näin kätevästi myrskyisenä vuonna Lehdistö nosti kohun tapahtumista ja ne politisoituivat. Voimistunut työväenliike ja monet porvarillisetkin näkivät leipureiden potkuissa räikeän vääryyden. Irtisanomisia pidettiin yleisesti laittomina, koska Helsingin Leipuriammattiosasto ja työnantajat olivat hiljattain sopineet yötyön rajoittamisesta. Samaan aikaan teollisuushallituksen virkamies Gustaf Robert Snellman viimeisteli raporttiaan leipureista. Senaatti ja teollisuushallitus olivat vastaanottaneet paljon valituksia heidän työolosuhteidensa viheliäisyydestä. Snellmanin laatima raportti oli karua luettavaa: Olennaisissa määrin vaikuttaa leipurintyöntekijäin terveydentilaan työhuoneistossa vallitseva korkea lämpö, 30 C ja enemmänkin. Tämän suuren lämmön ja rasittavan työn johdosta hikoilevat työntekijät alinomaa kovasti. Hikikarpaloita tippuu alituisesti, sekoittuen taikinaan. Uunista säteilevä lämpö aikaansaa verentungosta päähän ja verenvuotoa nenästä. Välitön seuraus alinomaisesta helteestä ja hikoilemisesta on Pääjohtaja Ylermi Runko leipoo Elannon leipää. tavaton juomien, erittäinkin alkoholipitoisten juomain nauttiminen. Korkean lämpömäärän ja yötyön arvellaan kiihdyttävän sukupuoliviettiäkin. Siitinelinten tautien mainitaan olevan leipurien keskuudessa erittäin levinneitä, mikä muutoin onkin selitettävissä vallitsevan työjärjestyksen perusteella, se kun estää perustamasta avioliittoa. Snellmania ei huolestuttanut pelkästään leipureiden kärsimys. Työolot olivat myös moraalinen ja hygieeninen kysymys. Hän jatkoi raporttiaan: Leipomo no. 98. Leipomo on mitä suurimmassa määrässä siivoton, epäterveellinen ja lohduton. Tomu on paikoitellen mustana paksuna vaippana. Aivan leipomon edustalla on talon vuokralaisten jätteiden ja likaveden kaatopaikka. Leipomo no Lattia sangen likainen, ei oltu moneen aikaan pesty eikä lakaistukaan. Keisarinvihreää [arsenikkia sisältävä myrkky] oli ripoteltu seinille torakkain tappamiseksi, mutta niitä oli lattiallakin, missä jauhosäkkejä virui. Kauhuraportti ilmestyi muutama viikko sen jälkeen, kun työt olivat loppuneet Höyryleipomon miesleipureilta. Se sai paljon huomiota osakseen sanomalehdistössä ja sivistyneistön entistä kiinnostuneemmaksi leipureista ja leipomotuotteista. Leipä ja sen laatu koskettivat säätyasemaan katsomatta. Kaikki Snellmanin paljastukset eivät tuntuneet aikalaisista tavattomilta. Ruokakaupan asiakas ei 1900-luvun alun Helsingissä saanut läheskään aina sitä mitä tilasi. Jauhoista saattoi löytyä myllystä ropissutta myrkyllistä kuparisulfaattia ja lihavalmisteista sairauteen kuolleiden eläinten osia. Toisinaan ahneet maustekauppiaat jatkoivat kanelia tiilimurskeella. Anitra Komulainen on filosofian maisteri, joka tekee väitöstyötään Helsingin yliopistossa. Markku Kuisma on Helsingin yliopiston Suomen ja Pohjoismaiden historian professori. Sakari Siltala on filosofian tohtori. Teemu Keskisarja on historioitsija ja filosofian tohtori. isbn kl Sid. 320 sivua Graafinen suunnittelu Tom Backström Ilmestyy syyskuussa 36 s i l t a l a 37 s y k s y\n20 riitta konttinen Elämänvirrassa Alvar ja Ragni Cawén Olimme molemmat aika kriittisiä ja hemmoteltuja. Meidän piti hioutua toisiamme vastaan. Se vei aikaa. Luonnollisesti meillä oli yhteentörmäyksiä, mutta suhteemme oli vakaalla pohjalla, se perustui luottamukseen, kunnioitukseen ja rakkauteen. Me tiesimme, että se kestää. Ja me lähestyimme vuosi vuodelta toisiamme. Ragni Cawén Elämänvirrassa-kaksoiselämäkerta kertoo 1900-luvun varhaisiin modernisteihin ja samalla boheemiin taiteilijasukupolveen kuuluvasta taiteilijaparista Alvar ja Ragni Cawénista ja heidän lähipiiristään. Alvar ( ) ja Ragni ( ) solmivat avioliiton vuonna Avioliittoa kesti vain yksitoista vuotta, se päättyi äkillisesti Alvar Cawénin saamaan sydänkohtaukseen. Ragni Cawén, joka oli lopettanut taiteellisen työnsä naimisiin mentyään koska halusi antaa kaikkensa miehelleen ja heidän pojalleen Matille, teki seuraavina vuosina suuren työn järjestäessään miehensä muistonäyttelyitä ja luetteloidessaan tämän teoksia. Myöhemmin hän palasi maalaamisen pariin ja teki pitkän ja tuotteliaan taiteilijanuran. Cawénien läheisimpiä ystäviä olivat taiteilijaparit Marcus Collin ja Eva Törnwall-Collin sekä Viktor Jansson ja Signe Hammarsten-Jansson. Taiteilijatoverit kokoontuivat mielellään Cawénien vinokattoiseen ullakkoateljeehen, joka oli Alvarin ja Ragnin yhteinen luomus taideteoksineen, itse suunniteltuine ja vanhoine talonpoikaisine huonekaluineen ja Ragnin kutomine tekstiileineen. Vaikka Cawénien yhteinen taival jäi lyhyeksi, se on tärkeä osa maailmansotien välistä taidehistoriaamme. Keskeisen osan kirjassa saa sen vuoksi heidän elämänpiirinsä taiteilijatovereineen. Alvar Cawénin merkitys taiteilijana ja opettajana Taideyhdistyksen piirustuskoulussa oli suuri. Hän opiskeli useita vuosia Ranskassa ja oli yksi ensimmäisistä kubisteista Suomessa. Tärkeintä hänen taiteessaan oli kuitenkin aiheen herättämä tunne; monille maalauksille on ominaista miltei pakahduttava ymmärrys ihmisen pohjimmaisesta surumielisyydestä. Aikalaiskriitikot yrittivät tehdä Ragni Cawénista miehensä kopiota, mutta Ragnista kehittyi täysin omanlainen taiteilijapersoonallisuus. Alvar oli vakava, hillitty ja ankara tutkija, Ragni taas rehevä värien ja siveltimien käyttäjä. Yhteistä molemmille oli kuitenkin se, että kumpikaan ei innostunut abstraktista taiteesta, vaan esittävä aihe oli heille aina tärkeä. Ote kirjasta Elämänvirrassa Alvar oli vuokrannut huoneen Grand Hôtel de la Haute-Loiresta, joka sijaitsi Seinen vasemmalla rannalla lähellä Montparnassen hautausmaata ja Luxembourgin puistoa. Isäntäväki oli ystävällistä ja huone resoripatjoineen ja antiikkisine mahonkikalusteineen hyvä. Ainoa haittapuoli oli sijainti viidennessä kerroksessa, mutta onhan minulla nuoret ja vahvat jalat. Alvar aikoi pitää huoneen kunnes löytäisi sopivan työtilan: Tapasin Helsingissä kuvanveistäjä Janssonin, ja me sovimme ottavamme yhteisen ateljeen. Se on halvempaa ja kaikin tavoin hauskempaa kun ei tarvitse olla yksin, sillä minä kärsin hirveästi yksinäisyydestä. Kuten sanottu äiti voi olla aivan rauhallinen minun suhteeni. Jansson lienee täällä parin kolmen viikon kuluttua. Alvar kirjoitti tätä kirjettä ja lepuutti hermojaan Café de la Régencessa Place du Théatre-Françaisen varrella. Saman tien hän kirjoitti myös pieneen vihreäkantiseen muistikirjaansa (suomeksi): Pariisi, kuinka paljon tuo sana sisältääkään. Niin vähäpätöiseltä kuin se kirjoitettuna näyttääkin on se merkillisimpiä paikkoja, mitä maapallolla löytyy yhtymäpiste kaikelle johonka kaikkein toivomukset tähtäävät kuin johonkin salaperäiseen, tietämättömällä seurauksella: joko nousta tai raueta mitättömyyteen. En tiedä, mutta tulla tänne suoraan Suomen sydänmaasta jossa on tottunut yksinäisyyteen, luontoon ja sen suuruuteen sinänsä, tulla tänne maailman merkkipaikkaan niin takaan että sitä tuntee itsensä kuin puusta puonnut. Hänen kuvauksessaan vastatulleen silmät avautuvat Pariisissa selälleen, hän työntää kädet syvemmälle taskuun ja sanoo itsekseen: Piru vieköön mutta onpa nyt jotain. KUVA: laura malmivaara Riitta Konttinen (s. 1946) on tietokirjailija ja Helsingin yliopiston taidehistorian professori emerita. Hän on julkaissut useita palkittuja teoksia taidehistorian alalta. Esimerkiksi valtion tiedonjulkistamispalkinnon hän on saanut kahdesti, vuosina 1989 ja Vuonna 2014 Konttinen sai Suomen Kulttuurirahaston euron palkinnon elämäntyöstään. Hänen uusimpia teoksiaan ovat muun muassa Onnellista asua maalla (2013) ja Taiteilijatoveruutta (2014). isbn kl 99.1 Sid. 320 sivua Graafinen suunnittelu Heikki Kalliomaa Ilmestyy syyskuussa Mukaansatempaavaa, eläytyvää ja yksityiskohtaista taidehistoriaa. - Veikko Halmetoja Taiteilijatoveruutta-kirjasta, Helsingin Sanomat 38 s i l t a l a 39 s y k s y