”Surman laiva, kuolon pursi”: Suomalaiset Titanic-arkkiveisut | Ennen ja nyt\n20.12.2019 Silja Vuorikuru\nValtamerilaiva Titanicin onnettomuus (14.–15.4.1912) poiki Suomessa joukon arkkiveisuja, jotka tarkastelivat laivaa, sen epäonnista neitsytmatkaa sekä itse haaksirikkoa laajasti ja yksityiskohtaisesti. Arkkiveisut etsivät tapahtuneelle myös syitä ja syyllisiä sekä kysyivät, miten onnettomuudesta tulisi ottaa opiksi. Suurin osa suomalaisista Titanic-arkkiveisuista syntyi varsin pian haaksirikon jälkeen, joko heti onnettomuusvuonna 1912 tai kahtena-kolmena seuraavana vuonna. Aihe osoittautui kuitenkin niin elinvoimaiseksi ja laajaa kiinnostusta herättäväksi, että uusia arkkiveisupainatteita julkaistiin vielä vuosia turman jälkeen, ja lauluja Titanicista sepitettiin ilmeisesti vielä 1930-luvullakin (Huhtala 1988, 55).\nTitanicin turman tapahtuma-aikana elettiin suomalaisen arkkiveisutuotannon kulta-aikaa, joka on ajoitettu suurin piirtein vuosikymmenille 1870–1920. Arkkiveisuja julkaistiin tuolloin hyvin runsaasti, ja niiden suosio kansan keskuudessa kasvoi erittäin suureksi. (Hakapää 2013, 226, ks. aiheesta myös Niinimäki 1999, 33.) Samaan aikaan elettiin myös pohjoismaisen Amerikan-siirtolaisuuden huippukautta, joka tosin pian Titanicin onnettomuuden ja ensimmäisen maailmansodan syttymisen jälkeen alkoi hiipua (Björkfors 2004, 58). Titanicin haaksirikko oli sanomalehtien pääuutinen ja aikansa mediatapaus ympäri läntistä maailmaa (ks. esim. Bergfelder & Street 2004, 3), ja aiheesta uutisoitiin laajasti, yksityiskohtaisesti ja useaan otteeseen myös suomalaisissa sanomalehdissä.\nKaikista näistä syistä Titanic oli hedelmällinen aihe kotimaisille arkkiveisunikkareille. Arkkiveisuja ostettiin ylipäätään paljon, minkä lisäksi Titanic-aihe herätti ajan suomalaisyleisössä erityistä mielenkiintoa muun muassa ajan siirtolaisuusilmiön ja paljon puhututtaneen ”amerikankuumeen” vuoksi (ks. aiheesta Bergfelder & Street 2004, 3–4 ja Huhtala 1980, 96–97). Runsas mediahuomio kasvatti entisestään yleisön mielenkiintoa. Toisaalta sanomalehtien yksityiskohtaiset selostukset myös tarjosivat aineistoa arkkiveisujen kirjoittajille: toisinaan arkkiveisuntekijät suorastaan käänsivät uutistekstin ja uutisessa vallitsevan tunnetilan laulun muotoon ja sen kielelle (ks. aiheesta esim. Suistola 1987, 222).\nTässä artikkelissa tarkastellaan suomalaisia Titanic-arkkiveisuja: millaisia ovat niiden temaattiset ja tyylilliset pääpiirteet, millaisia kirjallisia malleja ja esikuvia niissä hyödynnetään, kuinka kansainvälistä huomiota herättänyt, laajasti uutisoitu ja ajankohtainen historiallinen tapahtuma taipui kotimaista rahvaanrunoutta edustavien arkkiveisujen kielelle? Koska artikkelin teoreettinen viitekehys kumpuaa kirjallisuudentutkimuksesta, keskeisen huomion kohteina ovat Titanic-arkkiveisujen kirjallis-kerronnalliset ilmaisukeinot, kuten kuvakieli sekä minämuotoisena esiintyvän puhujan asemointi osaksi lauluja. Titanic-arkkiveisuja myös tarkastellaan artikkelissa ensisijaisesti kirjoitettuna, painettuna ja luettuna kirjallisuutena. Tästä syystä myös artikkelin aineiston muodostavat arkkiveisupainatteet, eivät niinkään arkkiveisukäsikirjoitukset ja -äänitteet.\nAineistoon sisältyvät Helsingin yliopiston arkkiveisukokoelman (Kansalliskirjasto) Titanic-arkkiveisupainatteet (19 kpl) sekä Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran (SKS:n kirjasto) Titanic-arkkiveisupainatteet (3 kpl). Kirjallisuustieteellisestä lähestymistavasta huolimatta arkkiveisut ymmärretään artikkelissa kirjallisuuden, perinnetekstin ja musiikin alueilla liikkuvaksi ja niiden välisiä rajoja ylittäväksi lajiksi, johon kohdistuva tutkimus on leimallisesti ja perustellusti monitieteistä (ks. aiheesta esim. Hämäläinen, Karhu & Vuorikuru 2019, 25, 40).\nSuomalaisia Titanic-arkkiveisuja ei ole aiemmin juuri tutkittu. Niitä on julkaistu ja lyhyesti luonnehdittu teoksessa Balladeja ja arkkiveisuja (Asplund 1994, 767–784), jonka aineistona ovat Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkiston (perinteen ja nykykulttuurin kokoelman) Titanic-arkkiveisukäsikirjoitukset ja -äänitteet. Teoksessa Titanic-arkkiveisut on ryhmitelty osaksi ”historiallisia tapahtumia” käsittelevien arkkiveisujen joukkoa (emt., 767). Titanic-arkkiveisut edustavat myös onnettomuusveisuja, täsmällisemmin määriteltynä vesi- ja merionnettomuusaiheisia arkkiveisuja. Niitä on lisäksi nimitetty ajantasarunoksi, jolla on ollut tietty uutistehtävä (Huhtala 1988, 55) – siitäkin huolimatta, että Titanicin onnettomuuden aikaan sanomalehdistö oli jo vakiinnuttanut asemansa uutisten välittäjänä, ja Titanicin turmasta uutisoitiin sanomalehdissä nopeasti ja laajasti.\nSuomalaisten arkkiveisujen joukossa Titanic-arkkiveisut edustavat myöhäisehköä kerrostumaa. Vaikka arkkiveisuja levitettiin menestyksekkäästi vielä 1920-1930-luvuilla, traditio hiipui vuosisadan puoleenväliin mennessä. Kuten pääosa ikätovereistaan, myös Titanic-arkkiveisut olivat niin kutsutun tavallisen kansan kirjoittamia lauluja. Suomalainen arkkiveisutuotanto siirtyi 1800-luvun kuluessa sivistyneistöltä rahvaan itse kirjoittamaksi, levittämäksi ja suosimaksi lajiksi, sivistyneistön kontrollin ulkopuolelle (Hakapää 2013, 221) – ellei sitten kontrollin muotona pidetä sitä sinnikästä väheksyntää ja halveksuntaakin, jota oppinut väki rahvaan kirjoittamiin arkkiveisuihin kohdisti. Aihevalinnaltaan Titanic-arkkiveisut lukeutuvat myös niin kutsuttujen maallisten arkkiveisujen joukkoon, erotukseksi hengellisistä arkkiveisuista, joita Suomessa kirjoitettiin pääasiallisesti ennen 1800-luvun puoltaväliä (esim. emt., 235–239).\nSurun laulut ja laulajat\nMonet suomalaiset Titanic-arkkiveisut nimetään surun ja murheen lauluiksi jo laulujen otsikoissa. Aineistoni arkkiveisupainatteiden otsikossa esiintyy muun muassa nimityksiä ”surulaulu”, ”surullinen laulu”, ”murheellinen laulu”, ”suru-muisto” ja ”sururuno”. Suomalaiset Titanic-arkkiveisut ovatkin vähintään kahdessa mielessä mitä tyypillisimpiä arkkiveisuja: niiden aiheena on suurta huomiota herättänyt, tuhoisa onnettomuus ja niiden tunnetilana murhe. Englantilaisen arkkiveisututkijan Nicolas Moonin mukaan ”valitus” (lament) on arkkiveisujen toistuvin ja tavanomaisin tunnetila, kertoipa laulu sitten Titanicin turman kaltaisista onnettomuuksista tai esimerkiksi luonnonkatastrofeista (Moon 2014, 237–238).\nArkkiveisujen otsikkoja voidaan kirjallisuustieteellistä terminologiaa hyödyntäen nimittää parateksteiksi, joiden keskeisenä tehtävänä on ohjata lukijan tulkintaa (Genette 1997, 1–2). Surua ja murhetta ilmaiseva otsikko paljastaa laulussa vallitsevan tunnetilan, joka sen on tarkoitus herättää myös lukijassa. Samaa tunnetilaa saatetaan tuoda esiin myös erillisessä alaotsikossa, arkkiveisun avaavassa saatetekstissä tai avaussäkeissä, jolloin esiin kirjoitettu tunnetila saa vielä suurempaa painoarvoa. Arkkiveisun vastaanottajalle annetaan suorastaan lupaus laulun herättämästä tunteesta. (Moon 2014, 235–239.) Mitä uskollisimmin tätä arkkiveisutraditiota toistaa esimerkiksi Kustaa Moellin arkkiveisun otsikko Uusi Surullinen Laulu Titanic-laivan kamalasta haaksirikosta, jossa toistatuhatta ihmistä sai surmansa Huhtikuun 14. päivänä vuonna 1912 (Moell 1912).\nToisinaan laulua hallitseva suru ja murhe kuvataan myös laulussa esiintyvän minämuotoisen puhujan tunnetilaksi. Varsin usein tämä minämuotoinen puhuja rinnastetaan laulussa arkkiveisun todelliseen kirjoittajaan: häntä kuvataan laulajaksi ja laulun kirjoittajaksi, ja kirjoittamisen aktiin viitataan laulun aikana useaan otteeseen (tästä rahvaanrunojen yleisenä piirteenä ks. Kuismin 2013, 197). Minämuotoinen puhuja sukeltaa esiin eri vaiheissa laulua – alussa, keskivaiheilla ja lopussa – ja kertoo murheesta, jonka sekä onnettomuus että siitä kirjoittaminen hänessä herättävät.\nKirkkaan esimerkin tämänkaltaisesta minämuotoisesta puheesta ja puhujasta antaa Gustaf Rosenborgin Titanic-arkkiveisu Laulu siitä suuresta onnettomuudesta, joka tapahtui Huhtikuun 15 päiwän aamuna kello 12–3 wälillä wuonna 1912 (Rosenborg 1912), jossa minämuotoinen, laulun todelliseen tekijään rinnastuva puhuja vaeltaa laulun läpi, ilmestyy näkyviin sen alussa ja lopussa sekä toistaa painokkaasti oman surunsa ja murheensa tuntoja. Arkkiveisu rakentuu suorastaan representaatioksi arkkiveisun kirjoittamisen prosessista: ikään kuin laulun todellinen tekijä tarttuisi kynään ja kirjoittaisi arkkiveisun painokuntoon yhdeltä istumalta. Osa tätä lauluun kirjoitettua kirjoittamisen prosessia on kuitenkin syvä suru, joka tekee aluksi kirjoittamisesta vaikeaa ja lopulta konkreettisesti estää sen.\nLaulu alkaa säkein ”[K]yyneleet silmissä, alan mä tässä, / kirjoittaa suruisen tapahtuman”. Säkeistössä 29 kirjoittamisen prosessi on jo olennaisesti vaikeutunut, koska kirjoittajan kyyneleet tippuvat paperille. Laulu on kuitenkin yhä kesken, ja kirjoittaja tekee päätöksen jatkaa sitä: ”Wiel’ muutaman sanan mä kirjoitan tässä, waikk’ kyyneleet kastaa mun paperini”. Lopulta laulun kirjoittaminen on kuitenkin välttämätöntä lopettaa, koska suru estää sen mitä kouriintuntuvimmalla tavalla: kirjoittaja ei enää erota rivejä kyyneliltään, jotka tahraavat paperinkin. Päätössäkeistö, säkeistö 34 loppuukin sanoihin ”Nyt lopetan suruisen kirjoitukseni, kuin kyyneleet tahriwat paperini”. (Rosenborg 1912.)\nMinämuotoisen puhujan representoima murhe ja suru pyrkivät ohjaamaan vastaanottajan tulkintaa: tämän toivotaan tempautuvan tuntemaan samaa surua, jonka vallassa laulun kerrotaan syntyneen. Kyseessä on kirjallinen keino, jonka arkkiveisun kirjoittaja lienee omaksunut muilta arkkiveisunkirjoittajilta ja yleisemmin rahvaanrunoilijoilta. Surun ja murheen painottaminen korostaa samalla kuvauksen kohteena olevan onnettomuuden mittasuhteita, poikkeuksellisuutta ja järkyttävyyttä.\nMyös toisto on kirjoittajan selvästi hallitsema kirjallinen keino, jolla laulussa vallitsevaa tunnetilaa alleviivataan. Olennaista ei ole ainoastaan selostaa Titanicin neitsytmatkan ja onnettomuuden vaiheita – niin pikkutarkasti kuin monikymmensäkeistöinen laulu tämän tekeekin – vaan myös kertoa surusta, joka yhdistää Titanicin haaksirikosta kuulevia ympäri maailmaa. Surun tematiikkaa painotetaan kaunokirjallisen toiston avulla, kertomalla yhä uudelleen laulun kirjoittajan kokemasta ja kirjoittamisen prosessin aikana äärimmilleen yltyvästä surusta.\nOsassa Titanic-arkkiveisuja myös kuvataan, miten vaikeaa näistä järkyttävistä, suurta surua herättävistä tapahtumista on kertoa. Aleksander Halosen arkkiveisun Uusi Suru-Laulu Titanicin onnettomuudesta W. 1912 (1912) minämuotoinen puhuja kertoo vievänsä lukijansa ”murhetantereelle”, sillä muutoin hän ei voi tarinaansa välittää. Onnettomuudesta kertominen on vaikea tehtävä, johon anotaan arkkiveisussa jumalallista avunantoa. Osa säkeistä rakentuukin suorastaan rukouksen muotoon.\nTuo tapaturma kertoa\non wallan waikia\nKuin ilon, surun wiestit tässä\nTää ois suuri surun muisto\nKen wois’ kuwata\nOi, nyt herra taiwahinen\nPuheet hirvittävästä tapahtumasta kertomisen vaikeudesta sekä kertomisesta lauluntekijän surullisena, pahoiteltavana velvollisuutena ovat niin ikään arkkiveisugenrelle ominainen piirre, josta esimerkiksi murhaveisut tarjoavat lukuisia esimerkkejä (Huhtala 1988, 55). Kuru-laivan haaksirikkoa käsitteleviä arkkiveisuja tarkastellut Anna Huhtala kiinnittää huomiota samaan piirteeseen: monessa laulussa pahoitellaan ikävää tehtävää joutua kertomaan näistä surullisista ja kauhistuttavista asioista, aivan kuin laulun tekijä itse ei olisi valinnut aihetta kuvattavakseen (Huhtala 2017, 8). Usein nämä puheenvuorot sijoittuvat arkkiveisun alkupuolelle, osaksi perinneteksteille yleisemminkin tyypillisiä niin kutsuttuja laulajan alkusanoja, joissa tuodaan minämuotoisesti muun muassa esiin, mitä aiotaan kertoa ja mistä syystä (esim. Kuismin 2013, 196). Pahoittelujen ja selittelyjen voidaan ajatella jatkavan arkkiveisujen paratekstuaalisten otsikoiden vastaanottajan tulkintaa ohjaavaa tehtävää: kerrottavan aiheen ja kertomisen syyn ohella pyritään myös kuvaamaan tapahtuneen erityislaatuisuutta. On tapahtunut jotakin niin suurta, poikkeuksellista ja järkyttävää, että sitä on vaikeaa käsittää, tulkita tai pukea sanoiksi. Konventionaalinen aloitus voi toimia myös keinona pönkittää kirjoittajansa asemaa: juuri hän on valinnut laulunsa aiheeksi erityisen merkittävän, epätavallisen ja vaikeasti selitettävän tapauksen.\nOsa Titanic-arkkiveisujen minämuotoista puhetta on yhdistettävissä niin kutsuttuun nöyryysretoriikkaan tai -diskurssiin, joka on tyypillistä jo monille 1800-luvulla toimineille kansankirjoittajille ja rahvaanrunoilijoille. Nöyryysretoriikalla tai -diskurssilla tarkoitetaan konventionaalista tapaa tuoda esiin omaa oppimattomuutta, heikkoutta kirjoittajana ja tekstien vajavaisuuksia, usein anteeksipyytelevään sävyyn. (Kuismin 2013, 203–204, ks. aiheesta myös esim. Seutu 2013, 215.) Malliesimerkin nöyryysretoriikan käytöstä tarjoaa Kustaa Moellin 94-säkeistöinen arkkiveisu, jonka ainoa minämuotoinen säkeistö on seuraavin sanoin kuuluva päätössäkeistö:\nTapaus tää ois ansainnut,\nlaulun paljon paremman,\nvaan kansa, teiltä anteeksi pyydän,\nei ole mulla lahjoja.\nMoellin arkkiveisussa minämuotoinen puhuja sekä vähättelee kykyjään että pahoittelee niiden puutetta ”kansalle”, arkkiveisujen ensisijaiselle yleisölle ja kuluttajakunnalle. Hieman toinen sävy vallitsee kirjoittajanimimerkki A. Hakkaraisen arkkiveisussa Kertomus Titanic-laiwan haaksirikosta (Hakkarainen 1912). Siinä minämuotoinen puhuja tuo laulajan alkusanoina esiin omat tietolähteensä ja palaa laulun lopussa pahoittelemaan tietojensa mahdollisia puutteita sekä pyytämään viisaammilta niihin tarvittaessa täydennystä. Tekstin mahdollisesti kohtaamaan kritiikkiin valmistaudutaan jo etukäteen, kirjoittamalla tekijän puolustuspuhe jo osaksi laulua. Myös tämä on rahvaanrunon konventio, Titanicin turmasta kirjoittavan arkkiveisunikkarin omaksuma ja hallitsema kirjallinen malli.\nKuulosta olen luwannut\nja lehdistä olen lukenut,\njotka on lehdistä lewinnyt\ntämä tapaus on selwinnyt.\nJos ois’ tässä laulussa laajassa\npyydän antamaan anteeksi\nja auttamaan mua tiedoilla.\n(A. Hakkarainen 1912, säkeistöt 33 ja 38.)\nSuomalaiset Titanic-arkkiveisut toistavat ja varioivat monia arkkiveisutraditiossa keskeisiä retorisia piirteitä, mikä kytkee ne tiiviisti osaksi arkkiveisun genreä. Konventionaaliset laulajan alkusanat ja nöyryysretoriikan käyttö ovat lisäksi esimerkkejä retorisista piirteistä, jotka yhdistävät suomalaisia Titanic-arkkiveisuja suomalaisen rahvaanrunon traditioon ylipäätään.\nTitanic-arkkiveisuilla on kuitenkin myös omintakeisia, aihevalintansa selittämiä retorisia piirteitä. Näistä keskeinen ovat Titanicista käytetyt, lukuisat ja vaihtelevat nimet ja nimitykset, joiden avulla esitetään tulkintoja tapahtuneesta. Tätä piirrettä tarkastellaan artikkelissa seuraavaksi.\n”Kulta kuikka, silkki siipi” – nimet ja nimitykset keinona tulkita Titanicin turmaa\nTitanic-nimeä käytetään suomalaisissa arkkiveisuissa vaihtelevasti. Titanicin ohella puhutaan myös ainakin Titanista, Titaanista, Titaniasta, Titanicasta ja Titanigista. Nimiasujen kirjavuutta selittänee osaltaan arkkiveisujen kirjoittajien harjaantumattomuus kirjalliseen ilmaisuun (ks. aiheesta lisää esim. Hakapää 2013, 221; Huhtala 1988, 47). Osaltaan kyse on kuitenkin myös loppusoinnun ja runomitan tavoittelusta. Vierasperäinen nimi Titanic tarjosi arvatenkin riimittelijälle päänvaivaa: niinpä esimerkiksi edellä esillä olleessa Aleksander Halosen arkkiveisussa esiintyvät riimiparit Titanicki – rinnan rikki sekä Titaniamme – Britaniamme (Halonen 1912). Arkkiveisun tekijä ei myöskään valinnut laulunsa runomittaa täysin vapaasti, vaan mitan määräsi arkkiveisuun valittu sävel, joka tyypillisesti ilmoitettiin arkkiveisun alkuun sijoittuvassa sävelmäviitteessä (Huhtala 1988, 48; Niinimäki 1999, 9). Tyypillinen sävelmäviite aina 1800-luvun puolivälistä lähtien oli kansanlaulu tai kertova laulu (Niinimäki 1999, 33), mutta sävelen valintaa ohjasi myös arkkiveisun aihe: sävel ei saanut olla ristiriidassa laulun sanoman kanssa, ja toisaalta oikein valittu melodia tuki laulun sisältöä (Moon 2014, 239).\nArkkiveisut esittävät myös tulkintoja Titanic-nimestä, joka selitetään jälkikäteen pahaksi enteeksi. Gustaf Rosenborgin arkkiveisu toteaa 15. säkeistössään: ”Nimikin laiwalla röyhkeä oli, kun sitä enemmän ajattelee. / Titanic / suomeksi käättynä ompi / Jumalaa vastaan myrskyävä” (Rosenborg 1912, säkeistö 15). Aivan hakoteillä arkkiveisuntekijä ei ollut: Titanicin – kuten myös sen sisaraluksen Olympicin – nimet juontuivat antiikin mytologiasta, jossa titaanit tunnettiin jumalia vastaan kapinoineina ja siksi syvyyksiin syöstyinä jättiläisinä (ks. aiheesta mm. Howells 1999, 157).\nTitanicista käytetään arkkiveisuissa myös vaihtelevia, kuvailevia ja usein sävyltään liioittelevia nimityksiä. Neitsytmatkalleen suuntaava Titanic on maailman suurin, teknologisesti ylivertainen ja ennennäkemättömän ylellinen laiva, jonka lähtöä Southamptonin satamasta seuraa hurraava ihmisjoukko (esimerkiksi Rosenborg 1912, säkeistö 5). Aleksander Halosen arkkiveisu nimeää ensimmäiselle matkalleen lähtevää Titanicia nimityksin ”kulta kuikka / Silkki siipi tää meren sampi”, ”kulta kotka” ja ”Laiwain waltti wiell’ maailman / Mahdin pää” (Halonen 1912). Ylistävät nimitykset kuitenkin synkistyvät laulun ehtiessä onnettomuuden ja sitä seuraavan ajan kuvauksiin. Haaksirikko antaa arkkiveisun minämuotoiselle puhujalle syyn nimetä Titanic uudelleen: ”Jo nimen toisen Titanicin / Mieleheni toi. Tää itku laiwa, iki muisto / Kyynel pesäin pää, / Tuonen tuoja ihmis waiwa / Hautapatsaaks jää” (Halonen 1912).\nTitanic valokuvattuna Belfastissa, jossa se rakennettiin. Lähde: Wikimedia Commons\nVastakohtaiset mutta yhdenveroisen hyperboliset nimitykset ovat keino piirtää jyrkäksi kontrasti matkaan lähtevän, vertaansa vailla olevan luksuslaivan ja keskelle Pohjois-Atlanttia vajoavan hylyn välillä. Maailman suurin ja ylellisin laiva kiteytyy muistomerkiksi ja hautapatsaaksi, joiden tehtävä on muistuttaa ihmiskuntaa sitä kohdanneesta ehtymättömästä surusta. Samalla muistutetaan ihmisiä näiden toiveiden ja odotusten pettävyydestä: haaksirikkoutunut Titanic on ”[K]uolleitten kotimaa / Vaikka paratiisiss’ luulit / he saavans matkustaa”, kuten Kustaa Moellin arkkiveisussa todetaan.\nTitanic-arkkiveisuja hallitseva surun ja murheen tematiikka nousee vahvasti esiin myös laivasta käytetyissä nimityksissä. Titanic on esimerkiksi ”surman laiva, kuolon pursi, kyynelitten kylvömies”, kuten kirjailijanimi Eino Myrskyn (oikealta nimeltään Einari Mattilan) arkkiveisun Suru-laulu Titanic-laiwan kamalasta tuhosta avaussäkeet kuuluvat (Myrsky 1912). Parallelismia eli ”samansuuntaisuutta tai yhdenmukaisuutta retorisena kuviona” (Tieteen termipankki 29.10.2019: Kirjallisuudentutkimus:parallelismi.) käyttävä säe (”surman laiva, kuolon pursi”) käyttää myös allitteraatiota eli alkusointua (”kyynelitten kylvömies”). Parallelismin keinoin aikaansaatu toisto korostaa ja vahvistaa sanottua, alkusointu puolestaan voimistaa säkeen soinnikkuutta ja saa sen kuulostamaan vahvemmin runokieliseltä. Ilmaus ”kyynelitten kylvömies” sisältää myös intertekstuaalisen viittauksen Raamatun psalmiin 126, jonka mukaan ne, ”jotka kyynelillä kylvävät, ne ilolla niittävät” (Ps. 126: 5). Vaikka harva 1900-luvun alun arkkiveisunikkari omisti suurta joukkoa kirjoja, useille heistä oli luontevaa poimia käyttöönsä Raamatun ilmauksia ja kielikuvia, jotka myös ajan jumalanpalveluselämä teki tutuiksi.\nArkkiveisut eivät nimeä uudelleen yksinomaan Titanicia, vaan myös itse onnettomuuspaikan. Kustaa Moellin arkkiveisussa kerrotaan, että onnettomuuspaikka alettiin tuntea turman jälkeen ”Kuolleena merenä”. Tämänkin historiallisesti epätoden nimityksen ilmeisenä esikuvana toimii Raamattu ja sen myyttisiä merkityksiä saava Kuollut meri.\n”Maailman suurin haaksirikko” – arkkiveisut Titanic-myytin kertaajina ja käyttäjinä\nPekka Inkisen arkkiveisu Surulaulu Höyryl. ”Titanicin” merionnettomuudesta Atlannin merellä (1912) alkaa seuraavasti:\nEi ihmiskunnan historia tienne,\nniin suurta surun aihetta kuin nyt.\nMin wertaista ei maailmassa liene,\ntok’ wielä koskaan merill’ ilmennyt.\nTitanicin haaksirikkoutumista ensimmäisellä matkallaan kuvataan vertaansa vailla olevaksi historialliseksi tapahtumaksi ja maailmanlaajuisen murheen aiheuttajaksi. Vertaansa vailla oli myös Titanic, aikansa teknologinen suursaavutus: ”[K]akskymmenennen wuosisadan töistä / ”Titanic” laiwa, ihmein oli kai” (Inkinen 1912, säkeistö 5).\nPekka Inkisen ”Surulaulu Höyryl. ”Titanicin” merionnettomuudesta Atlannin merellä” -arkkiveisupainatteen ensimmäinen sivu. Inkisen arkkiveisu on epätavallinen, koska se sisältää nuotit. Lähde: Kansalliskirjaston ””Lauluja 1912” -kokoelma\nJuurikaan vaatimattomammin Titanicin turmaa ei kuvaa myöskään Wille Sutisen Surulaulu Höyrylaiwa Titanicin haaksirikosta. Onnettomuusveisuille konventionaaliseen tapaan tämäkin arkkiveisu kuvaa ensin tapahtumista kertomisen ylivoimaista vaikeutta, minkä jälkeen siirtyy hahmottelemaan tämän nimenomaisen onnettomuuden ennennäkemättömiä mittasuhteita. Perättäiset kahden säkeen kokonaisuudet toistavat samaa ajatusta onnettomuuden kauheudesta ja suurista mittasuhteista sekä kyvyttömyydestä kuvata niitä.\nEi woi kieli kertoa\nSen hirmuisuuden wertoa\nEikä kuulosta kuwaella\nSen haaksirikon suuruutta.\n(Sutinen 1912, säkeistö 2).\nAjatus Titanicin haaksirikosta käänteentekevänä historiallisena tapahtumana ja vertaansa vailla olevana onnettomuutena on yleinen suomalaisissa arkkiveisuissa. Arkkiveisuntekijät omaksuivat tämän näkemyksen pitkälti sanomalehtiuutisista, joita käyttivät laulujensa lähteinä: ajan suomalaiset sanomalehdet puhuivat ”maailman suurimmasta haaksirikosta” dramaattisia yksityiskohtia kaihtamatta. Uutiset olivat lähes tai täysin suoria käännöksiä ajan englantilaisista ja amerikkalaisista sanomalehtiuutisoinneista (Björkfors 2004, 59), jotka rakensivat merkittävässä määrin niin kutsuttua Titanicin myyttiä – niitä lukuisia, historialliselta todenperäisyydeltään enemmän tai vähemmän kiistanalaisia kertomuksia ja uskomuksia, joita onnettomuuteen tuoreeltaan liitettiin ja jotka ovat jatkaneet elämäänsä kansallisuuksien rajoja ylittäen, osa aina nykypäiviin saakka (ks. Bergfelder ja Street 2004, 3; Hill 2004, 15; Howells 1999, 3–4). Nämä uutiset kuvasivat Titanicin maailman suurimmaksi ja ylellisimmäksi, uppoamattomana pidetyksi laivaksi, mikä vastaa todellisuutta vain osin: tosiasiassa Titanic oli lähes identtinen sisaraluksensa, vain hieman kevyemmän Olympicin kanssa, ja ”uppoamattomana laivana” se tuli yleisesti tunnetuksi vasta haaksirikkonsa jälkeen (Howells 1999, 1–4.) Historiallisena tapahtumana Titanicin turma vaikutti suoraan lähinnä laivaliikenteen turvallisuusmääräyksiin (Björkfors 2004, 53–62); ”myyttinen Titanic” osoittautui pian historiallista Titanicia merkityksellisemmäksi ja suurempaa mielenkiintoa herättäväksi (mm. Howells 1999, 1). Moni varhainen Titanicin kuvaaja kuitenkin omaksui sanomalehtiuutisten kertoman sangen kritiikittömästi (Björkfors 2004, 53–62), ja suomalaiset arkkiveisuntekijät tuskin olivat poikkeus: kouluja käymättöminä, sekä lukemiseen että kirjoittamiseen verrattain harjaantumattomina he tuskin osasivat tarkastella sanomalehteen painettua uutista kovinkaan kriittisin silmin.\nToisaalta arkkiveisujen tapa korostaa ja paisutellakin Titanicin onnettomuuden mittasuhteita selittyy myös itse arkkiveisugenreä ja -traditiota vasten. Arkkiveisut olivat myytäväksi kirjoitettua kirjallisuutta, joka jo avausteksteillään – otsikoin, saatetekstein, avaussäkein ja -säkeistöin – pyrki kiinnittämään mahdollisen ostajan huomion (Moon 2014, 235–236). ”Maailman suurimmasta haaksirikosta” kertovat otsikot ja ihmiskunnan historian suurimmasta surun aiheesta puhuvat avaussäkeet olivat myös tapa myydä laulua. Sensaatiohakuisuus oli lajille ominainen piirre, joka lisäsi samanaikaisesti yleisön mielenkiintoa ja sivistyneistön paheksuntaa (esim. emt. 237; Hakapää 2013, 236; Suistola 1988, 244). Samalla tapahtuman painoarvon korostaminen oli myös keino nostaa esiin arkkiveisun kirjoittajaa itseään: juuri hän oli kirjoittanut laulun monia puhuttaneesta, laajaa huomiota herättäneestä tapauksesta. Esimerkiksi Gustaf Rosenborg tuo arkkiveisussaan Höyrylaiwa Wolturnon suuresta tulipalosta keskellä Atlantia (1913) esiin myös hieman aiemmin laatimansa Titanic-arkkiveisun: rinnastus yhtäältä korostaa ajallisesti lähekkäisten onnettomuuksien dramatiikkaa, mutta toisaalta tuo myös esiin kirjoittajaa itseään kummankin onnettomuusveisun tekijänä.\nSuomalaiset matkalla hyvään pahaan Amerikkaan\nTitanicissa matkusti matkustajaluetteloiden mukaan 63 suomalaista, joista 20 selvisi onnettomuudesta hengissä. Heistä kahdeksan matkusti laivan toisessa luokassa, kaikki loput laivan siirtolaisluokkana tunnetussa kolmannessa luokassa. (https://www.encyclopedia-titanica.org/, ks. aiheesta myös Linnolahti 2002.) Myös osassa suomalaisia Titanic-arkkiveisuja onnettomuus kuvataan suomalaistenkin suruksi. Tällainen on esimerkiksi Elias Laitisen – arkkiveisuille epätyypillisesti kalevalamittaa tapaileva – arkkiveisu Sururuno Titanicin haaksirikosta (1912). Laulu nostaa esiin haaksirikon suomalaisuhrit ja Suomessa yleisesti koetun surun useaan otteeseen, vaikka korostaakin murheen kasvavan vielä suuremmaksi muualla maailmassa. Kuten pari muuta edellä siteerattua arkkiveisua, myös Laitisen arkkiveisu hyödyntää ilmaisussaan parallelismeja ja allitteraatiota, jotka Raamatun ja virsilyriikan ohella ovat keskeinen osa myös Kalevalan ja kalevalaisen runouden tyyliä.\nTaas on saatuna sanomat\nAawan Atlantin mereltä\nTuopi Suomellen surua\nEhkäpä enemmän wielä\nHuoli huudot huokaukset.\nMeidän weljet weden alla\nSisaremme siellä kansa\nUiwat siellä ulapalla\nMeri eläinten ewäinä.\nSuru harsot hattuihinkin\nJosko Suomenkin sisällä\nMuistoks tällen muutoksellen.\nTitanicin suomalaismatkustajista kerrotaan myös Kustaa Moellin arkkiveisussa, jota on esitelty jo edellä. Tämän arkkiveisun säkeistössä 76 todetaan todennäköisesti ajan uutistietoihin tukeutuen, kuinka ”viisikymmentä kuusi / oli Suomen kansasta. / Vaan pieni joukko heistä pääsi / Hengissä satamaan” (Moell 1912). Useammin suomalaismatkustajiin viitataan epätäsmällisemmin: ”Matkassa siellä oli myös / lapsia Suomen maan, / kuin tällä tawoin surman sai / ja joutui tuonelaan.” (Surullinen laulu [–]).\nLiisi Huhtala on luonnehtinut suomalaisten arkkiveisujen Amerikka-kuvaa kaksijakoiseksi. Yhtäältä päätös lähteä siirtolaiseksi Amerikkaan soti voimakkaasti vastaan arkkiveisuissa ihanteelliseksi kuvattua elämänmuotoa eli talonpojan elämää maata viljellen ja pientä mökkiä asuttaen keskellä suomalaista maalaismaisemaa. Toisaalta Amerikkaan lähtöä perustellaan arkkiveisuissa itsenäisyyden, vapauden ja suurempien tulojen tarpeella, halulla ja tavoittelulla: mahdollisuus muuttaa Amerikkaan oli ”Suomen poikain turwana”. Huhtala huomauttaa, että arkkiveisut poikkeavat tässä mielessä esimerkiksi samana aikana syntyneistä suomalaisista rekilauluista, joissa Amerikan-onnesta lauletaan olennaisesti pidäkkeettömämmin. (Huhtala 1980, 96–97; 1988, 54–55.) Yksin eivät arkkiveisut kuitenkaan Amerikkaan kohdistamine epäilyksineen olleet, vaan ”amerikankuumeen” kritisoijien joukkoon lukeutui myös ajan kulttuurieliitin edustajia. Esimerkiksi kirjailija Juhani Ahon lastukokoelmassa Katajainen kansani. Toinen sarja (1900) Amerikan-siirtolaisuutta kritisoidaan nimettömän vanhan isännän suulla seuraavasti:\nVai Ameriikkaan! Vai Atlantin taa! Vai ei nyt siedä Suomessa elää! Vai ei täällä enää miehet tarkene!\nJa oikein isolla joukolla! Oikein miehissä lähdetään pakoretkelle ja jätetään naiset ja lapset ja vanhukset vihollisen jalkoihin…\n(Aho 1900, 67; ks. aiheesta myös Korkiasaari 2017).\nOngelmattomasti Amerikkaan ja Amerikan-siirtolaisuuteen eivät suhtaudu myöskään Titanic-arkkiveisut. Lähtijöiden kerrotaan tuottavan läheisilleen kaksinkertaista murhetta: jo päätös lähteä siirtolaiseksi repii perhekuntia rikki ja jättää omaiset suremaan kotimaahan, minkä jälkeen uutinen laivan haaksirikkoutumisesta tuo omaisille elinikäisen murheen. Siirtolaisten lähtöpäätöstä kohtaan kohdistetaan vähintäänkin hienovaraista kritiikkiä nimittämällä Amerikkaa ”Kultalaksi”, jonka rikkauksien äärelle pyrkiminen johtaa surkeaan lopputulokseen. Titanicin neitsytmatkaa Southamptonin satamasta kohti New Yorkia kuvataan siirtolaisten vaellukseksi: ”Ne matkustajat kaikilta / oli ääriltä maailman. / He onnea ehkä hakemaan / lähti maasta kultalan.” Toisinaan lähtijän omaisetkin ovat tuudittautuneet luottamukseen Amerikan tarjoamasta, vauraammasta ja onnellisemmasta tulevaisuudesta, jonka on määrä koitua myös heidän turvakseen. Nimimerkki J. T: n arkkiveisussa Maailman suurin haaksirikko omaisiaan saattelevat kotimaassa uskovat vakaasti, ”että armaille Amerikka / raha-aartehen awajaa” (J. T. 1912, säkeistö 7). Samalla arkkiveisuissa kuitenkin myös suhtaudutaan myötätuntoisesti köyhiin siirtolaisiin, jotka eivät osaa pelätä vaaraa lähtiessään valtameren toiselle puolen.\nNimimerkki J. T:n ”Maailman suurin haaksirikko” -arkkiveisupainatteen kansikuva. Lähde: Kansalliskirjaston ”Lauluja 1912” -kokoelma\nRistiriitainen, negatiivisesti sävyttynyt suhde Amerikkaan ja amerikansiirtolaisuuteen liittyy suomalaisten arkkiveisujen asenteisiin ja yhteiskuntakuvaukseen, joita on luonnehdittu konservatiivisiksi (Huhtala 1988, 54). Arkkiveisut eivät aina myöskään yksinomaan raportoineet tapahtumista mahdollisimman yksityiskohtaisesti, vaan pyrkivät myös selittämään niitä (Moon 2014, 242) ja toisinaan jopa vaikuttamaan yleisiin mielipiteisiin (Shepard 1973, 54). ”Varoitusta” on pidetty arkkiveisuille suorastaan lajityyppisenä temaattisena piirteenä (Moon 2014, 242). Päätös lähteä Amerikkaan yltäkylläisemmän tulevaisuuden toivossa soti vastaan suomalaisten arkkiveisujen ”maaseutuista maailmaa”, jossa ihanteellinen hahmo oli työteliäs ja nöyrä talonpoika (Huhtala 1988, 54). Myös Ahon edellä siteerattu lastu päättyy kuvaukseen, jossa vanhan isännän purkausta vaiteliaina kuunnelleet nuorukaiset luopuvat Amerikan-unelmasta ja palaavat velvollisuuksiensa pariin: ”Huomenna varhain olivat nuoret miehet taas tavallisissa askareissaan, mikä vaolla, mikä ojalla mikä niityllä, – eikä kukaan heistä enää puhunut Ameriikkaan lähdöstä” (Aho 1900, 71).\nMitä tapahtuu, kun hyväksi havaitusta elämänmuodosta luovutaan, eikä yksinkertainen arki kotimaassa riitä? Myös tästä kertovat Titanic-arkkiveisut – varoittaen, syyt ja syylliset nimeten ja vastaisuuden varalle oppia jakaen. Tätä tarkastellaan seuraavaksi.\nKenen on syy ja mitä on opittava?\nArkkiveisut eivät ole uudistusmielinen, lukijansa yllättämään pyrkivä laji. Useimmat suomalaiset Titanic-arkkiveisut läpikäyvät Titanicin neitsytmatkan kronologisesti etenevänä kertomuksena, jossa laiva lähtee matkaan suosionosoitusten saattelemana mutta päätyy keskelle vääjäämätöntä tuhoa. Titanicin turman muille varhaisille kirjallisille representaatioille uskollisesti myös suomalaiset Titanic-arkkiveisut selittävät Titanicia ilmentymäksi modernin ihmisen sokeasta hybriksestä, jonka vaarallisuuden ja kestämättömyyden vuoroin luonnonvoimat, vuoroin jumala tai sokea kohtalo osoittavat. Arkkiveisujen kuten lukuisien muidenkin varhaisten Titanic-aiheisten tekstien mukaan Titanicin upottavat sokea teknologia- ja edistysusko, jotka saavat ihmiskunnan unohtamaan todellisen viisauden eli nöyrän alistumisen jumalan tahtoon ja luonnonvoimien alaisuuteen.\nLajina arkkiveisuille on ominaista joko laulua kauttaaltaan hallitseva tai tiettyyn osioon (usein loppupuolelle) sijoitettu didaktinen osuus, jossa tuodaan ilmi, mitä ja millä tavoin laulussa kerrotuista tapahtumista tulisi ottaa opiksi (Moon 2014, 239–243). Osaksi laulua sijoittuvat niin ikään arkkiveisuille lajityypilliset ”varoitukset”, jotka liittyvät väärinä pidettyihin toimintatapoihin tai asenteisiin. Sekä opetukset että varoitukset kytkeytyvät kysymyksiin syistä ja syyllisistä: ketkä ihmiset ja millainen käytös ovat syypäitä niille kauhisteltaville tapahtumille, joita esimerkiksi onnettomuus- tai murhaveisuissa kuvataan?\nUseissa suomalaisissa arkkiveisuissa onnettomuutta edeltää laivalla vietetty ylellinen, huoleton ja nautintoihin keskittyvä elämä. Esimerkiksi Kustaa Moellin arkkiveisun 16. säkeistössä kerrotaan, kuinka ”[V]aan toiset söivät, joivat, / Hurjasti elivät, / Tuhannet tuonelahan / Tuolla tavoin vetivät.” (Moell 1912). Nautinnonhakuinen huolettomuus ylellisessä laivassa ei ainoastaan asetu kontrastiin myöhempien haaksirikkonäkymien kanssa, vaan tarjoutuu jopa turman syyksi: tulee ymmärtää, että suruton, maallisiin nautintoihin keskittyvä elämä johtaa ennemmin tai myöhemmin turmioon. Juopottelu esitetään samassa laulussa myös vielä konkreettisemmin onnettomuuden aiheuttajaksi: laivan tähystäjä ei havaitse jäävuorta ajoissa, koska tekee työtään päihtyneenä. Seuraava säkeistö keskittyykin paheksumaan viinan kiroja.\nVaan tähystäjä oli\nEi tehtäviään täytä,\nOn viina vallannut.\nVoi viinaa kirottua,\nJoka mielet villitsee\nSe miehet vallitsee.\nMoellin arkkiveisu paheksuu juopottelua miehisenä perisyntinä, joka saa valtaansa ja orjuuttaa jopa laivan miehistön jäseniä. Kansainvälisessä aikalaiskeskustelussa Titanicin onnettomuus yhdistettiin jo varhain monenlaisiin ideologisiin kysymyksiin, jotka koskettelivat esimerkiksi luokkaa, kansallisuutta, sukupuolta tai kapitalismia (Bergfelder & Street 2004, 1–2). Siinä missä haaksirikon sankareiksi nostettiin toistuvasti englantilaisia ylempään keskiluokkaan ja yläluokkaan kuuluvia miehiä sekä miehistön jäsenten että matkustajien joukosta (Howells 1999, 79), monien muiden kansallisuuksien edustajiin ja köyhiin siirtolaismatkustajiin yhdistettiin vaihtelevia negatiivisia stereotypioita (Björkfors 2004, 59). Moellin arkkiveisussa syyttävä sormi osoittaa ylipäätään miehiin, jotka eivät ole riittävän voimakkaita vastustamaan viinan kiroja. Erityisen jyrkästi tuomitaan juopotteleva tähystäjä, joka laiminlyö velvollisuutensa ylläpitää turvallisuutta laivassa.\nSuurimmaksi syylliseksi suomalaiset Titanic-arkkiveisut nimeävät kuitenkin yhden ja tietyn historiallisen henkilön eli laivavarustamon toimitusjohtajan Bruce Ismayn. ”Ismay ilkeä” muun muassa vaatii kapteenia ohjaamaan Titanicin nopeammin etenevälle pohjoiselle reitille, vaikka on tietoinen reitillä ajelehtivien jäiden aikaansaamista vaaroista (Moell 1912, säkeistöt 27–28). Monessa arkkiveisussa itse ajatus Titanicista modernin, teknologiaan luottavan ihmisen sokean hybriksen tuotteena suorastaan ruumiillistuu Bruce Ismayn hahmoon. ”Ismao oli ilkeä ja istui salongissaan: / Kyllä meidän laivamme jäävuoren musertaa”, kuuluvat muun muassa nimellä Titanicin haaksirikko tunnetun, useissa eri toisinnoissa varioidun arkkiveisun säkeet.\nIsmaysta hahmotellaan sydämetön kapitalisti, jolle maine ja taloudellinen menestys painavat vaakakupissa ihmishenkien menetystä enemmän. Kun onnettomuus tapahtuu, Ismay ensin hämmästyy ja alkaa sitten moittia miehistön muita jäseniä siitä, että yritys ylittää Atlantti ennätysajassa on nyt tuomittu epäonnistumaan (Moell 1912, 43–45).\nBruce Ismayn toiminta Titanicin neitsytmatkalla ja onnettomuustilanteessa tuomittiin aikalaiskeskustelussa jyrkästi. Hänen ajateltiin muun muassa olevan vastuussa laivan riittämättömästä pelastusvenemäärästä, minkä lisäksi hänen epäiltiin taivutelleen laivan kapteenia Edvard J. Smithiä kasvattamaan vauhtia vaarallisen korkeaksi. Ennen kaikkea Ismay tuomittiin siksi, että hän pelastautui itse yhteen Titanicin pelastusveneistä, vaikka suuri osa matkustajista joutui jäämään uppoavaan laivaan. Vaikka osa syytöksistä osoittautui sittemmin todenperäisyydeltään kyseenalaisiksi, Ismayn hahmoon liimautui lähtemätön maine tarinan rikollisena. (esimerkiksi Howells 1999, 107, 110, 119.)\nSuomalaiset Titanic-arkkiveisut eivät problematisoi Ismayn syyllisyyttä, vaan langettavat tälle yksimielisen tuomion. Ismayn kerrotaan joutuvan vastaamaan teoistaan kansainvälisen oikeuden edessä, vaikkakaan ei tällä teolla voi koskaan korvata ihmishenkien menetystä – ”kuinka Ismay vastata voi kaikkien edestä” (Moell 1912). Arkkiveisut myös langettavat rikolliselle maallista tuomioistuinta ankaramman tuomion: ”Voi sen kurjan tuntoa, / Joka surman aiheutti! / Hänet hakata nyt saisi / Tuhanneks’ kappaleeks’”, (Moell 1912, säkeistö 91).\nSuomalaisten Titanic-arkkiveisujen tapa tuomita Bruce Ismay – arkkiveisuissa myös ”Ismao” ja ”Isman” – muistuttaa kotimaisten murhaveisujen tavasta kuvata murhaaja pedoksi tai hirviöksi. Murhatyön oikeudenmukaiseksi ja kohtuulliseksi rangaistukseksi esitetään kaksinkertaista tuomiota: murhaaja tulee ensin tuomita ankarasti maallisessa tuomioistuimessa, minkä jälkeen hän joutuu kärsimään iankaikkista tuomiota tuonpuoleisessa. (Huhtala 1988, 56.) Murhaveisujen ohella Titanic-arkkiveisut vertautuvat tässä mielessä arkkiveisunikkarien niin ikään suosimiin pilkkalauluihin, joiden kohteina olivat usein arkkiveisuntekijöitä itseään ylempiluokkaiset, tunnetut ihmiset. Näiden ivaaminen toimi sekä kohteensa julkisena häpäisynä että myös rahvaan keskuudessa eläneen herrakaunan ja -vihan purkajana. (murhaveisuista ja pilkkalauluista ks. Huhtala 1988, 49, 56.)\nLuultavimmin aikalaiskirjoittelu esikuvanaan myös arkkiveisut arvostelevat olennaisesti lempeämmin Titanicin kapteeni Edward J. Smithiä, haaksirikosta viime kädessä vastuussa ollutta henkilöä (ks. esim. Howells 1999, 67–69; 119). Kapteeni Smithistä muotoutuu huomattavasti Bruce Ismayta monisärmäisempi kuva: siinä missä toiset arkkiveisut kuvaavat hänet heikkotahtoiseksi, Ismayn taivuttelemaksi mieheksi, toiset kuvaavat hänet sympaattiseksi ja jopa sankarilliseksi hahmoksi, joka pelastaa hukkuvia oman henkensä ohella. ”[K]apteeni Smith, tuo hurja huimapäinen” (Inkinen 1912, säkeistöt 6 ja 13) on toisissa arkkiveisuissa ”miesi urhokas”, jota ei vastuuteta onnettomuudesta lainkaan (J. T. 1912, säkeistö 13). Täysin tuomiotta arkkiveisut eivät kapteeniakaan jätä, vaan kuvaavat, kuinka hän yhdessä Ismayn kanssa ”nyt ylönkatseella / hylkäävät varoitukset / ja luottavat laivaansa” (Moell 1912, säkeistö 30). Toisinaan myös nopeusennätyksen tavoittelu asetetaan kapteenin harteille: ”Smidt oli laiwan kapteeni / jonka sanottiin rekortia meinanneen” (Hakkarainen 1912, säkeistö 4).\nPelastuneiden ja menehtyneiden määriä tarkastellessaan arkkiveisut päätyvät syyttämään ajan yhteiskuntarakenteita ja luokkaeroja. ”Oliko luokkarajat / Ja säätyeroitus, / Kun alhaisempaa kansaa / Niin vähän pelastui?” kysytään Kustaa Moellin arkkiveisussa suorasukaisesti (Moell 1912). Titanicin kolmannen luokan matkustajien matala eloonjäämisprosentti puhututti jo aikalaiskirjoittelussa runsaasti, ja myöhemminkin Titanic on usein tulkittu pienoiskuvaksi ns. myöhäisedvardiaanisen ajan (ks. Howells 1999, 3) luokkayhteiskunnasta. W. Rajaniemen Laulu Titanicasta sekä yhdistää Titanicin kohtalon aikansa yhteiskunnan koviin arvoihin että myös tulkitsee sen synkeäksi ennustukseksi tällaisen yhteiskunnan tulevaisuudesta: ”Luokkarajat jos milloinkaan / Täälä nähdään irwikuwassaan / Toki luokaltaan ei luopunut / Joka ylempään oli joutunut. Täysi perikuva yhteiskunnassamme / Olisi meidän Titanicamme / Se kulki kun kohti Niakaraa / Koitti kohti perikatoa warmaan.” (Rajaniemi 1912.)\nPaitsi teknologiausko ja kehitysoptimismi myös täsmällisemmin määrittelemätön ”kapitalismi” nimetään suomalaisissa Titanic-arkkiveisuissa toistuvasti turman perimmäisiksi aiheuttajiksi. ”He liian paljon luotit / laivansa hyvyyteen, / Ja toista tuhatta saatit / Atlantin syvyyteen”, kuuluu esimerkiksi Kustaa Moellin arkkiveisun säkeistö 19 (Moell 1912). Omiin mittoihinsa Titanic-arkkiveisuihin sisäänkirjoitetun kapitalismikritiikin vie arkkiveisunikkari Mooses eli Vilho Itkonen, tunnustuksellinen sosialisti-teosofi (ks. Mikkola 2013, 356), joka päätyy oman Titanic-arkkiveisunsa lopuksi laulamaan sosialismin pelastussanomaa. Itkosen arkkiveisu Titanic-laulu sekä Titanic-hymni. Malmslättin junaonnettomuus Ruotsissa ja Ilmalaivaonnettomuudet ympäri maailmaa eli kapitalismin hirmutanssi maalla, meressä ja ilmassa (Itkonen 1912) uudelleennimeää Titanicin ”kapitalismin merikukaksi”, jota ymmärtämättömät ihmiset ylistävät kilpaa:”[K]apitalismin merikukka / tässä aukes’ nupustaan, / siksi puhkes järkirukka, / hurraa huudon raiuntaan” (Itkonen 1912, säkeistö 10).\nTitanic-arkkiveisujen didaktinen osio sijoittuu usein laulun loppupuolelle, jolloin itse neitsytmatkan vaiheet ja onnettomuuden kulku on tarkoin selostettu. Yleisin opetus on ajatus siitä, että raha ja vauraus eivät pelasta ihmistä hädän hetkellä. ”[V]aan ei auta silloin mahti / Ei maailman tavara, / Sillä raha on arvotonta / Kuoleman rinnalla”. Rikkain miljonääri on haaksirikkotilanteessa yhtä avuton kuin köyhin siirtolaismatkustaja. Kuoleman läheisyys myös tasaa luokkaerot, kuten nimimerkki J. T. ylätyylistä, lähestulkoon virsilyriikan ilmaisua tapaillen kuvaa: ”Kuolema! Tuo sana julma / kerran edessä kun oot / silloin tahtos alle rikkaat, / köyhät tyystin taipuwat” (J.T. 1912, säkeistöt 25–26). Myös A. Hakkaraisen arkkiveisussa kuolema tekee elämänsä ajan eriarvoisessa asemassa eläneistä ihmisistä yhdenveroisia: ”Niin wajos’ miehet miljoonain / sekä arwo aatelein, / sekakansan seurahan / näin kurjamaiseen kuolemaan” (Hakkarainen 1912). Hyvin samansuuntainen ajatus kuolemasta ihmisten tasa-arvoistajana ja luokkaerojen poistajana esiintyy sittemmin myös toisessa, niin ikään suositussa arkkiveisujoukossa eli Kuru-laivan onnettomuudesta kertovissa arkkiveisuissa 1920–1930-lukujen vaihteessa (Huhtala 2017, 19–20).\nHaaksirikkoutuvan laivan mukana hukkuminen kuvataan Titanic-arkkiveisuissa kartettavaksi ja jopa häpeälliseksi tavaksi kuolla. Itse kuolema koituu kuitenkin aikanaan jokaisen kohtaloksi, mitä edellä mainittu A. Hakkaraisen Titanic-arkkiveisu kuvaa Raamatusta ja hengellisestä kirjallisuudesta tuttua retoriikkaa käyttäen: ”Kuolo on matkakumppali / luomakuntamme kulussa, / sinne täytyy kaikkien kulkea / ja se on kaikki syliinsä-sulkewa” (A. Hakkarainen 1912, säkeistö 8).\nTitanic-arkkiveisut kontrastoivat toistuvasti ”miljuneerit suuret” ja ”köyhät työläiset / Kaikista kansoista”. Siinä missä (toisinaan nimenomaan suomalaiset) siirtolaiset lähtevät Amerikkaan loppuiäkseen, rikkaimmat matkustajat ostavat matkalipun Titanicille vain tehdäkseen huviretken maailman suurimmalla ja loisteliaimmalla laivalla. ”Miljonäärit ja tietomiehet / huwimatkalle läksiwät, / laiturilla myös siirtolaiset / hywästejänsä jättiwät” (J. T. 1912, säkeistö 5). Rikkaita matkustajia ei kuvata mairittelevaan sävyyn, vaan heidän kerrotaan muun muassa yrittävän lahjoa miehistön jäseniä saadakseen paikan pelastusveneessä. Ajatus rahan ja rikkauksien pohjimmaisesta merkityksettömyydestä kertautuu myös näissä ”raharikkaiden” mutta pelkurimaisten matkustajien kuvauksissa: ”Siinä moni miljonääri / suuret summat lupasi, / muttei muuttaa woinut raha / merenpintaa kowaksi [–]” (J. T. 1912). Rikkaiden ja rikkauksien väheksyntä on johdonmukaista ajateltaessa kotimaisten arkkiveisujen tyypillistä maailmannäkemystä: menestyvien rahamiesten asemesta ihannoitava hahmo on vaatimaton talonpoika, joka saa elantonsa kovalla työllä kotimaan mullasta (Huhtala 1988, 54). Raha ja omaisuus kuvataan lisäksi voimattomiksi paitsi pelastamaan vaarasta, myös lohduttamaan murheessa. ”Vaan surevan sydänten haavaa / Ei raha voi parantaa” todetaan esimerkiksi Kustaa Moellin arkkiveisun säkeistössä 88 (Moell 1912).\nRikkaus ei pelasta, yhteiskunnallinen asema on loppujen lopuksi merkityksetön, eikä kuolema väistä ketään. Näiden Titanic-arkkiveisuissa toistuvien opetusten ohella kertautuu myös ajatus luonnonvoimista ihmistä suurempana – joka on myös niin kutsutun Titanicin myytin ydinajatuksia. Kun luonnonvoimat näyttävät suuruutensa, ”[N]iin ihmisnero ja voimat / On Silloin hiljaiset”, kuten Kustaa Moellin arkkiveisun säkeistössä 39 todetaan. Nimimerkki J. T:n arkkiveisun säkeistö 40 kuuluu puolestaan sanoin ”Mihin riittää ihmisäly, / mihin tiukat teräkset? / Eessä luonnonwoimain suurten / murtuu kaikki laittehet” (J. T. 1912).\nJoidenkin arkkiveisujen loppuun sijoittuu kehotus ottaa opiksi tapahtuneesta ja muuttaa siihenastisia ajatusmalleja – suorastaan tehdä parannus entisenlaisesta elämästä. Nimimerkki J. T:n arkkiveisun päätössäkeet kertovat, kuinka ”[T]ämä onnettomuus suuri / saattaa meidät mietteisiin, / että wiel’ on wiisautta / tarvis ihmissydämiin” (J. T. 1912, säkeistö 42). Tämänkaltaisia yleistäviä toiveita ja kehotuksia esiintyy muissakin arkkiveisuissa, esimerkiksi murhaveisujen loppusanoina, joissa tapahtuneen syyksi saatetaan esittää muun muassa ”oikeasta uskosta” luopuminen (ks. Huhtala 1988, 55).\nTitanic-arkkiveisujen didaktisissa loppuosioissa viitataan toisinaan myös Raamatun kertomuksiin ja raamatullisiin vertauksiin. Esimerkiksi Elias Laitisen kalevalamittaa tapaileva Sururuno Titanicin haaksirikosta siirtyy päätössäkeistössään hyiseltä Pohjois-Atlantilta yhtäkkiä Uudesta Testamentista tunnetulle Genesaretin järvelle. Päätössäkeistö viittaa Matteuksen evankeliumin kertomukseen Jeesuksesta ja opetuslapsista myrskyävällä merellä (Matt. 8: 23–27):\nMuinon wajels Wapahtaja\nKaikki hänen kanssahansa\nKohtas heidät kowa ilma\nMyrsky tapas taipalella.\nRaamatun tarinat ja vertaukset olivat arkkiveisuntekijälle tuttua, hyödynnettävissä olevaa myyttivarantoa, minkä ohella ne avautuivat ponnistuksitta myös aikalaislukijoille. Raamatusta, hartauskirjallisuudesta ja jumalanpalveluselämästä tuttu kertomus myrskyävän veden tyynnyttävästä Jeesuksesta vertautui luontevasti arkkiveisun kuvaukseen Titanicin onnettomuudesta ja toi esiin, mitä tapahtuneesta oli opittava: siinä missä ihmisvoimin luodut rakennelmat voivat sortua uppoavan Titanicin tavoin, luottamus jumalalliseen avunantoon kantaa kuolemankin rajan yli. Vesisymboliikka toistuu raamatullisessa mytologiassa varsin samansisältöisenä: Genesaretin järvi on yksi monista Raamatun ”pyhistä vesistä”, jotka ovat vaaraksi ja hukuttavia vääräuskoisille, mutta jotka on mahdollista ylittää jumalallisen avunannon turvin (Frye 1983, 172). Raamattu ei toiminut suomalaisille arkkiveisuntekijöille yksinomaan retoriikan ja kielikuvien kirjallisena mallina, vaan myös myyttivarantona, joita Titanic-arkkiveisuissakin käytetään aktiivisesti hyödyksi.\nSuomalaiset Titanic-arkkiveisut syntyivät kotimaisen arkkiveisutuotannon niin kutsutun kulta-ajan loppupuolella. Ne ovat onnettomuusveisuja ja historiallisesta tapahtumasta kertovia lauluja, jotka yleensä määritellään niin kutsuttujen maallisten arkkiveisujen joukkoon sekä aihe- että sävelmävalintansa ja myös syntyaikansa perusteella. (ks. esim. Hakapää 2013, 224–226 ja Niinimäki 1999, 33.) Kahtiajako maallisiin ja hengellisiin arkkiveisuihin ei ole kuitenkaan mutkaton Titanic-arkkiveisuja eikä useita muitakaan myöhäisiä kotimaisia arkkiveisuja tarkasteltaessa, sillä hengellinen retoriikka ja kuvasto risteävät jatkuvasti maallisten aiheiden kanssa (ks. samasta aiheesta myös Huhtala 2017, 18, 22). Raamattu ja esimerkiksi virsikirja olivat arkkiveisujen kirjoittajille ja lukijoille tuttuja kirjallisia malleja, joiden sanastoa, lauserakenteita, vertauksia ja kertomuksia oli mahdollista sekä omaksua että tulkita. Samansuuntainen merkitys oli Kalevalan ja niin kutsutun kalevalaisen runouden ilmaisukeinoilla, kuvastolla ja mytologisilla hahmoilla (esimerkiksi ”Wellamo” Titanicin uhrien viejänä tuonpuoleiseen, esim. J. T. 1912, säkeistö 33 ja Inkinen 1912, päätössäkeistö). Vaikka suomalaisten Titanic-arkkiveisujen tekijät olivat tyypillisesti vain vähäisesti kouluja käyneitä ja kirjallisesti melko kokemattomia, he hallitsivat erilaisia kirjallisia malleja, keinoja ja konventioita, joista osa oli ominaisia nimenomaan arkkiveisuille ja muulle rahvaanrunoudelle, osa kaunokirjalliselle ilmaisulle ylipäätään.\nSuomalaiset Titanic-arkkiveisut toistavat ja muuntelevat pian Titanicin onnettomuuden jälkeen syntynyttä niin kutsuttua Titanicin myyttiä, jota etenkin ajan englantilaiset ja amerikkalaiset sanomalehdet (ja varhainen populaarikulttuuri) loivat. Arkkiveisut kertaavat usein suomalaiselle sanomalehtiuutisoinnille uskollisesti Titanicin neitsytmatkan ja onnettomuuden kulkua, nimeävät syitä ja syyllisiä sekä esittävät tapahtuneesta vaihtelevia vertauskuvallisia tulkintoja. Samalla arkkiveisunikkarit käsittelivät aihettaan myös luovasti ja omintakeisesti, mistä Titanicista käytetyt, lukuisat ja erityyliset nimet ja nimitykset ovat esimerkki. Tämä näkökulma arkkiveisuihin on uusi: useimmiten arkkiveisut mielletään maailmankatsomukseltaan konservatiiviseksi ja lajin piirteitä jäykästi käyttäväksi, kaupallisin tarkoituksin kirjoitetuksi kirjallisuudeksi, jonka kaunokirjallinen arvo on vähäpätöinen (ks. aiheesta esim. Shepard 1973, 14, 26; Hakapää 2013, 222).\nArkkiveisut ja arkkiveisuntekijät eivät nauttineet ajan kirjallisen sivistyneistön arvostusta, mutta Titanic-arkkiveisut sisältävät monia yhdistäviä temaattisia piirteitä ajan tunnettujen kirjailijoiden tekstien kanssa. Yksi tällainen piirre on torjuva suhde Amerikkaan ja ajan runsaaseen Amerikan-siirtolaisuuteen, johon niin arkkiveisuissa kuin ajan kulttuurieliitin teksteissä suhtaudutaan ristiriitaisesti ja negatiivissävyisesti.\nTitanic-arkkiveisut olivat syntymäaikanaan (pääosin vuosina 1912–1914) ja vielä pitkään tämän jälkeenkin suosittuja arkkiveisuja, joita myös tuotettiin runsaasti. Niitä tarkasteleva tutkimus tuottaa uutta tietoa yhä ylipäätään melko vähän tutkituista suomalaisista arkkiveisuista, etenkin niiden myöhäisestä, 1900-luvun alun kerrostumasta. Titanic-arkkiveisut tarjoavat myös hedelmällisen aineiston tarkastella moderniksi länsimaiseksi myytiksi muuntuneen historiallisen tapahtuman kansallista ja kansanomaista muuntelua, joka 1910-luvun alkuvuosina oli yleistä ja suosittua.\nFT, kirjallisuudentutkija Silja Vuorikuru Helsingin yliopistosta työskentelee Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tutkimusosastolla.\nHalonen, Aleksander: Uusi Suru-Laulu Titanicin onnettomuudesta W. 1912.\nHakkarainen, A. 1912: Kertomus Titanic-laiwan haaksirikosta. Savonlinna. Lauluja 1912. Helsinki: Kansalliskirjasto, Rv. 5961.\nInkinen, Pekka 1912: Surulaulu Höyryl. ”Titanicin” merionnettomuudesta Atlantin merellä. Tampere: Olaf Julinin kirjapaino. Lauluja 1912. Helsinki: Kansalliskirjasto, [Rv. 5961].\nItkonen, Vilho [Mooses] 1912: Titanic-laulu sekä Titanic-hymni. Malmslättin junaonnettomuus Ruotsissa ja Ilmalaivaonnettomuudet ympäri maapalloa eli kapitalismin hirmutanssi merellä, maalla ja ilmassa. Tampere. Lauluja 1912. Helsinki: Kansalliskirjasto, Rv. 5961.\nJ. T. 1912: Maailman suurin haaksirikko. Valtamerijättiläisen ”TITANIC’in” upottua Atlanninmerellä 15 p:nä huhtikuuta 1912. Pori: Otto Andersin’in kirjapaino. Helsinki: Kansalliskirjasto, [Rv. 5961].\nK. A. 1913: Titanic. Uusikaupunki: R. Walowuori. Tampere: Isak Julinin kirjapaino.\nLaitinen, Elias: Sururuno Titanicin haaksirikosta.\nMoell, Kustaa 1912: Uusi Surullinen Laulu Titanic-laivan kamalasta haaksirikosta, jossa toistatuhatta ihmistä sai surmansa Huhtikuun 14. päivänä vuonna 1912. Oulu: Kansan Tahdon kirjapaino. SKS Arkkiveisuja 34.\nMyrsky, Eino [Mattila, Einari] 1912: Suru-laulu ”Titanic”-laiwan kamalasta tuhosta huhtik. 15 päiwänä w. 1912 Suruhymnin kanssa. Tornio: Uusi Kirjapaino. SKS Arkkiveisuja 29.\nP. S. 1912: Surullinen laulu Titanic’in haaksirikosta Atlantin merellä 15.4.1912. Lauluja 1912. Helsinki: Kansalliskirjasto.\nRajaniemi, W. 1912: Laulu Titanicasta. Lauluja 1912. Helsinki: Kansalliskirjasto.\nRosenborg, Gustaf 1912: Laulu siitä suuresta onnettomuudesta, joka tapahtui Huhtikuun 15 päiwän aamuna kello 12–3 wälillä wuonna 1912[–]. Lauluja 1912. Tampere. Helsinki: Kansalliskirjasto, [Rv. 5961].\nRosenborg, Gustaf 1913: Kaksi surullista onnettomuuslaulua. Ensimäinen Höyrylaiwa Wolturnon suuresta tulipalosta keskellä Atlantia Lokakuun 9 p:n aamulla w. 1913 kello yhdeksältä, jossa surmansa sai 136 ihmistä. Lauluja 1913. Helsinki: Kansalliskirjasto, [Rv. 5962].\nSurullinen laulu Titanic’in haaksirikosta Atlantin merellä 15.4.1912. Lauluja 1912. Helsinki: Kansalliskirjasto.\nSutinen, Wille 1912: Surulaulu Höyrylaiwa Titanicin haaksirikosta. Kuopio: Osakeyhtiö Kuopion Uusi Kirjapaino. Lauluja 1912. Helsinki: Kansalliskirjasto, [Rv. 5961].\nAho, Juhani 1900: Katajainen kansani. Toinen sarja. Porvoo: Werner Söderström.\nAsplund, Anneli 1994: Balladeja ja arkkiveisuja. Suomalaisia kertomalauluja. Helsinki: SKS.\nBergfelder Tim & Street, Susan 2004: ”Introduction.” Teoksessa Bergfelder, Tim & Street, Susan (toim.) 2004: Titanic in Myth and Memory. Representations in Visual and Literary Culture. London: I. B. Tauris.\nBiblia, Se on: Pyhä Raamattu. Wanha ja Uusi Testamentti. 1776.\nBjörkfors, Peter 2004: ”The Titanic Disaster and Images of National Identity in Scandinavian Literature.” Teoksessa Bergfelder, Tim & Street, Susan (toim.) 2004: Titanic in Myth and Memory. Representations in Visual and Literary Culture. London: I. B. Tauris. 53–62.\nFrye, Northrop 1983: Great Code. The Bible and Literature. London: Routledge & Kegan Paul.\nGenette, Gérard 1997: Paratexts. Thresholds of Interpretation. Cambridge: University of Cambridge.\nHakapää, Jyrki 2013: ”Arkkiveisut. Lauletun ja kirjallisen kohtaaminen.” Teoksessa Laitinen, Lea & Mikkola, Kati (toim.) 2013: Kynällä kyntäjät. Kansan kirjallistuminen 1800-luvun Suomessa. Helsinki: SKS. 221–256.\nHill, John 2004: ”The Relaunching of Ulster Pride: The Titanic, Belfast and Film.” Teoksessa Bergfelder, Tim ja Street, Susan (toim.) 2004. The Titanic in Myth and Memory. Representations in Visual and Literary Culture, s. 15–24. London: I. B. Tauris.\nHowells, Richard 1999: The Myth of the Titanic. Basingstoke, Hampshire [England]: Macmillan, 1999.\nHuhtala, Anna 2017: ”Suru- ja murhelaulut lohduttavana perinteenä. Kuolema Kuru-laivan haaksirikosta kertovissa arkkiveisuissa”. Julkaisussa Thanatos 1 / 2017. 5–32.\nHuhtala, Liisi 1980: ”Suomen poika pellollansa. Arkkiveisujen maaseutuinen maailmannäkemys.” Teoksessa Viikari, Auli (toim.): Kirjallisuudentutkijain Seuran vuosikirja 32. Helsinki: SKS. 91–106.\nHuhtala, Liisi 1988: ”Arvottomat arkkiveisut?” Teoksessa (Nuorteva, Jussi toim.): Kirjan rantaviiva. Helsinki: Gaudeamus. 45–59.\nHuhtala, Liisi 1996: ”Arkkiveisu kirjallisuuden tutkimuksen näkökulmasta.” Teoksessa Laine, Tuija (toim.): Kirjahistoria. Johdatus vanhan kirjan tutkimukseen. Helsinki: SKS. 237–251.\nHultin, Arvid 1931: Luettelo Helsingin yliopiston kirjaston arkkikirjallisuudesta. II. Maalliset arkkiveisut. Helsinki: Kansalliskirjasto.\nHämäläinen, Niina; Karhu, Hanna & Vuorikuru, Silja 2019: ”Suullisen perinteen ja kirjallisuuden rajoilla.” Teoksessa Hämäläinen, Niina; Karhu, Hanna & Vuorikuru, Silja (toim.) 2019: Satuperinteestä nykyrunoon. Suullisen perinteen ja kirjallisuuden yhteyksiä. Helsinki: SKS. 21–50.\nKorkiasaari, Jouni 2017: http://www.migrationinstitute.fi/files/pdf/presentation/Amerikkaan-Amerikkaan-Jouni-Korkiasaari-Siirtolaisuusinstituutti-2017.pdf (31.10.2019)\nKuismin, Anna 2013: ”Rahvaan runot. Tuli taas kynälle kyyti.” Teoksessa Laitinen, Lea & Mikkola, Kati (toim.) 2013: Kynällä kyntäjät. Kansan kirjallistuminen 1800-luvun Suomessa. Helsinki: SKS. 185–214.\nLaitinen, Heikki 2013: ”Kansannuotintajat.” Teoksessa Laitinen, Lea & Mikkola, Kati (toim.) 2013: Kynällä kyntäjät. Kansan kirjallistuminen 1800-luvun Suomessa. Helsinki: SKS. 379–383.\nLaitinen, Lea & Mikkola, Kati (toim.) 2013: Kynällä kyntäjät. Kansan kirjallistuminen 1800-luvun Suomessa. Helsinki: SKS.\nLinnolahti, Jarno 2002: ”Titanicin suomalaiset löytyvät myös internetistä.” Julkaisussa Sukutieto 4 / 2002.\nMikkola, Kati 2013: ”Kansanrunouden kokoelmat.” Teoksessa Laitinen, Lea & Mikkola, Kati (toim.) 2013: Kynällä kyntäjät. Kansan kirjallistuminen 1800-luvun Suomessa. Helsinki: SKS. 337–378.\nMoon, Nicolas 2014:”This is Attested Truth. The Rhetoric of Truthfulness in Early Modern Broadside Ballads.” Teoksessa Davies, Simon F. & Fletcher, Puck (toim.) 2004: News in Early Modern Europe. Currents and Connections. 231–249.\nNiinimäki, Pirjo-Liisa 1999: Tuomas Ragvaldinpojan sävelmävalikoima. Tutkimus 1700-luvun arkkiveisuista, arkkiveisusävelmistä sekä niiden rakenteista. Etnomusikologian lisensiaatintutkimus. Tampereen yliopisto: Kansanperinteen laitos.\nSeutu, Katja 2013: ”Kirjallistumisen merkit kansankirjoittajien novelleissa.” Teoksessa Laitinen, Lea & Mikkola, Kati (toim.) 2013: Kynällä kyntäjät. Kansan kirjallistuminen 1800-luvun Suomessa. Helsinki: SKS. 304–332.\nShepard, Leslie 1973: The History of Street Literature. The Story of Broadside Ballads, Chapbooks, Proclamations, News-sheets, Election bills, Tracts, Pamphlets, Cocks, Catchpennies, and Other Ephemera. Newton Abbot.\nShepard, Leslie  1978: The Broadside Ballad. A Study in Origins and Meaning. London: Jenkins.\nSuistola, Jouni 1987: Arkkinikkarit Turkin sodassa. Oulu: Oulun yliopisto.\nSuodenjoki, Sami 2019: ”Popular Songs as Vehicles for Political Imagination: the Russian Revolution and the Finnish Civil War in Finnish Song Pamphlets, 1917–1918.” Julkaisussa Ad Imperio 2 / 2019. 228–250.\nTieteen termipankki 29.10.2019: Kirjallisuudentutkimus:parallelismi. (Tarkka osoite: https://tieteentermipankki.fi/wiki/Kirjallisuudentutkimus:parallelismi.)\n SKS:n arkkiveisukokoelma sisältää kaksi eri Titanic-arkkiveisua, Eino Myrskyn (oik. Einari Mattila) sekä Kustaa Moellin arkkiveisut. Moellin arkkiveisu sisältyy arkkiveisukokoelmaan kuitenkin kahtena eri painatteena, joiden sisältö on keskenään yhtenevä.\n Osa arkkiveisuista tiivistää suorastaan koko tarinan otsikkoonsa (Shepard 1978, 17). Otsikot paitsi pyrkivät olemaan myyviä ja välittämään ns. sensaatioinformaatiota (Moon 2014, 236), myös sisälsivät arkkiveisuille lajina tyypillistä totuusvakuuttelua: kun otsikko nimesi esimerkiksi tapahtuma-ajan ja -paikan tarkasti, se samalla vakuutti kerrotun pitävän paikkaansa (emt. 2014, 234). Myös laulun tunnetilan ilmoittaminen jo otsikossa oli omiaan lisäämään laulun kiinnostavuutta ja siten kaupallista potentiaa (Huhtala 1988, 49).\n Yleensä arkkiveisut eivät sisältäneet nuotteja (Hakapää 2013, 222), mutta Titanic-arkkiveisuista löytyy poikkeus: tässäkin artikkelissa tarkasteltu Pekka Inkisen arkkiveisu Surulaulu Höyryl. ”Titanicin” merionnettomuudesta Atlantin merellä sisältää nuotinnoksen. Ei ole tarkkaan tiedossa, kuinka moni rahvaan edustajista osasi lukea tai kirjoittaa nuotteja, vaikka niin kutsuttuja kansannuotinnoksia onkin tutkimuksessa käsitelty (Laitinen 2013, 379). Arkkiveisuille olennainen oli nuotinnoksen asemesta sävelmäviite, jota on pidetty suorastaan välttämättömänä osana arkkiveisuiksi määriteltäviä lauluja (ks. esim. Niinimäki 1999, 9). Nuottien puuttumisesta, sävelmäviitteestä ja melodiavalinnasta ks. myös Suodenjoki 2019, 229, 231.\n Suomalaisten arkkiveisujen yleinen maallistumiskehitys koski sekä aihe- että sävelvalintoja. Aiemmat hengelliset aiheet korvautuivat 1800-luvun kuluessa maallisilla, minkä ohella myös arkkiveisujen sävelmäviitteiksi alettiin yhä useammin valita maallisia sävellyksiä aiempien virsien ja hengellisten sävellysten asemesta. (Niinimäki 1999, 33.)\n Kyseisestä arkkiveisusta esiintyy useita, eri kirjoittajien nimiin merkittyjä toisintoja sekä arkkiveisupainatteissa että -käsikirjoituksissa (ks. esim. Asplund 1994, 770, 773). Vaikka avaussäe hieman varioi eri toisinnoissa, merkitykseltään se pysyy samansisältöisenä: tarkoituksena on kuvata Titanicia kuoleman ja surun tuojaksi. Monista suosituista arkkiveisuista julkaistiin lisäksi useita painoksia, jotka poikkesivat toisistaan vain vähän tai ei lainkaan.\n Kulttuurihistorioitsija Richard Howells erottelee teoksessaan The Myth of the Titanic historiallisen ja myyttisen Titanicin toisistaan seuraavasti: “There are two Titanics; this book is about the second of them. The first is the physical Titanic, the rusting remains of which can still be found at 49° 56° west, 41° 43° north, at a depth of 12,000 feet below the north Atlantic Ocean. The second Titanic is the mythical Titanic which is the much more important, and infinitely more interesting, of the two.” (Howells 1999, 1.)\n ”Ei paljon siitä wiel’ aikaakaan, / Kun wiimein kirjoitin. / Suuresta onnettomuudesta. / Kun Titanic upposi”. (Rosenborg 1913.)\n Kyseinen arkkiveisu (alkusanoilla ”Taas murheen viesti kertoo”) sisältyy Kansalliskirjaston Lauluja 1912 -kokoelmaan sekä nimettömänä että nimimerkki P. S:n nimiin merkittynä, samannimisenä painatteena.\n Nimimerkki J. T:n nimiin kirjattu arkkiveisu on yksi toisinto Titanic-arkkiveisusta, joka alkaa alkusanoin ”Aawan Atlannin ulapoita / kiiti Titanic innoissaan”. Tästä on taltioitu useita versioita sekä arkkiveisupainatteina että käsikirjoituksina (esim. nimimerkki K. A:n nimiin merkitty Titanic [Lauluja 1913]. Helsinki: Kansalliskirjasto).\n Toisinaan sankarimiehistä puhutaan myös arkkiveisuissa: ”Monet uljaat sankarsielut / eestä lasten-naistenkin / wapaaehtoisesti jäiwät / meren mustaan sylihin” (J.T. 1912, säkeistö 39.) Arkkiveisujen kirjoittajista enemmistö oli miehiä, tarkastelemieni Titanic-arkkiveisujen tekijöistä kaikki.\n Monista arkkiveisuntekijöistä ei tiedetä juuri enempää kuin heidän nimensä: arkkiveisuntekijöitä ei arvostettu kunnollisina kirjailijoina eivätkä kirjallisuushistoriat kertaa heidän elämäntarinaansa (Hakapää 2013, 221–222). Useat arkkiveisunikkarit myös esiintyivät joko anonyymeina tai nimimerkillä (Huhtala 1988, 47). Osa heistä oli kuitenkin yhteisössään aktiivisia jäseniä ja tuottoisia kirjoittajia, jolloin tietoa on tallentunut runsaammin. Yksi heistä oli juuri Vilho Itkonen, työmies, joka arkkiveisujen ohella kirjoitti runsaasti muutakin ja oli myös persoonana mieleenjäävä (ks. Mikkola 2013, 356–358). Itkosesta arkkiveisuntekijänä ks. myös Suodenjoki 2019, 248.\n Genesaretin järvi ei ole ainut Raamatun myyttisistä vesistä, joihin suomalaisissa Titanic-arkkiveisuissa viitataan – tästä kielii esimerkiksi haaksirikkopaikan nimeäminen uudelleen ”Kuolleeksi mereksi”.\nSKS:n arkistoon sisältyvä Titanic-arkkiveisuäänite (SKSÄ 1: 23 ja SKSÄ 1: 24) sisältää sekä toisinnon [Tää] surman laiva, kuolon pursi -arkkiveisusta että myös informantin laulaman ”Titanicin hymnin” eli virren ”Nearer, my God, to Thee” (suom. esimerkiksi Sua kohti, Herrani). Informantti laulaa virttä kuitenkin omintakeisilla, joko itse sepittämillään tai – todennäköisemmin – muilta ulkoa oppimillaan sanoilla, jotka eivät vastaa mitään virren tunnettua suomennosta. Informantin laulamaan virrenkatkelmaan sisältyy esimerkiksi säe ”[K]uitenkin laulelen rannalla Jortanin”. Arkkiveisu ja informantin versio Titanic-hymnistä on osittaisina julkaistu Anneli Asplundin Balladeja ja arkkiveisuja -teoksessa (Asplund 1994, 774–775).\n Historioitsija Jouni Suistola (1987, 223) on tarkastellut lyhyesti Raamatun ja virsikirjan kieltä Turkin sotaa käsittelevissä arkkiveisuissa.


Loton tarkistus - Lotto, Jokeri ja Keno - Suomi24\nSuomi24 / Harrastukset / Pelit / Vedonlyönti ja rahapelit / Lotto, Jokeri ja Keno / Loton tarkistus Loton tarkistus\t4 Vastausta 2 575 Lukukertaa Tilaa palstan RSS-syöte\tAloita uusi keskustelu\tepäilijä\n19.12.2006 20:37\t0\tVoidaanko minua huijata,kun vien kupongin tarkistettavaksi,ettei ole voittoa,ja siellä olisikin??? VASTAA\näimän19.12.2006 21:13 0\tAvaa\nvoi,täällä tarkasti eräs vanhempi mies kuponkin yhdessä paikassa sanottiin ei tällä saa voittoa,piti kupongin silti itellään ja tarkisti toisessa paikassa,ja katsos voitto tuli että heilahti. VASTAA\nVeikkausmyyjäsetä20.12.2006 13:54 0\tAvaa\nVeikkauspääte ilmoittaa joko : ei voittoa, tai sitten näytölle tulee voiton summa. Joten ei voida huijata. (ellei sitten käytä taikurin käsillä jostain ilmasta otettua tositetta, jossa ei ole voittoa) VASTAA\nvoi hitto20.12.2006 22:08 0\tAvaa\nMistä saan viimeiseltä kymmeneltä kierrokselta numerot?? VASTAA\näimän20.12.2006 23:24 0\tAvaa\nne voi varmaan\nnähdä veikkauksen sivulta lotto, tulokset,ja katsoa halutut kierokset.Toi ninun kertomus oli tosi,mutta on totta ettei se kone varmaan näytä kovin helposti väärin,sen käyttäjä ei varmaan osaa käyttää sitä aina oikei.Itselläni on käynyt ainakin kaksikertaa raviveikkausta jättessäni että kone on myyjän mukaan ilmoittanut minun merkitsemäni hevonen possaolevaksi vaikka se ei ole olutkaan pois,kerran voitti se hevonen jonka jouduin jättämään pois,onneksi ei ollut muuten täysosumaa. VASTAA\nSuomi24 / Harrastukset / Pelit / Vedonlyönti ja rahapelit / Lotto, Jokeri ja Keno / Loton tarkistus Asiantuntijat\n(7) Poliisi tutkii Veikkauksen "voittotarinoita"(3) Kyllä tietokone tietää(2) Haravatkin on per**stä(2) Veikkaus.fi huijaus paljastuu! Tärkeää ...(2) Kenon 10-oikein -todennäköisyys(1) Veikkauksen voitot(1) Lottovoittajat, kertokaa! :) Suomi24 tiedottaa


Kesä- ja talvipyörien vaihto - Ylä-Savon ammattiopisto YSAO\nEtusivu / Opiskelijoiden tuottamat palvelut / Ajoneuvoasennus / Kesä- ja talvipyörien vaihto\nTule vaihtamaan autosi kesäpyörät Peltoniemellä! Autoalan opiskelijamme tarjoavat henkilöautojen kesä- ja talvipyörien vaihtoa yksityisille asiakkaille.\nPyörien vaihto tehdään ohjaajien valvonnassa. Odotellessa voit käydä Peltoniemen uudessa Taitotalossa, jossa sijaitsee kahvila-ravintola Apila.\nPyörien vaihto 10 € / henkilöauto\nPalveluun kuuluu vaihdettujen pyörien pesu\nPääset autolla Peltoniemen autohallin viereen, jossa on pysäköintitilaa. Hallin ovesta on pääsy sisälle, jossa voit ilmoittaa saapumisestasi. Alueella ajaessa huomioi nopeusrajoitukset, sillä oppimisympäristössämme liikkuu eläimiä ja raskaita ajoneuvoja.\nValitse kalenterista haluamasi pyörienvaihtopäivä ja -aika. Yhden henkilöauton pyörien vaihtoon varataan 1 tunti.\nHuom! Mahdolliset peruutukset tulee tehdä päivää ennen varattua aikaa sähköpostiosoitteeseen autoala@ysao.fi\nVaraajan etunimi *\nVaraajan sukunimi *\nKatselet: Kesä- ja talvipyörien vaihto 10,00 €


Mainostajalle – NU\nKemikaalicocktail on riippumaton media, jossa on myös mahdollista toteuttaa erilaisia kaupallisia yhteistyöprojekteja. Kerromme sisältöyhteistöistä aina avoimesti lukijoille. Ota siis rohkeasti yhteyttä, mikäli edustat tuotetta tai palvelua, josta uskot meidän olevan kiinnostuneita. Toimitamme ajantasaisen mediakortin ja hinnaston pyydettäessä meiliisi.\nPäätoimittaja / tuottaja / Kemikaalicocktail- blogin perustaja Noora Shingler noora@kemikaalicocktail.fi\nTuottaja / vaikuttajamarkkinointi / bannerimyynti / yhteistyöt Laura Enkama laura@kemikaalicocktail.fi\nKaikki blogissa mainitut tuotteet tai palvelut ovat aina sellaisia, joita käytämme oikeasti ja joita suosittelemme lukijoillemme aidosti. Emme julkaise Kemikaalicocktailissa ulkopuolisten tuottamaa sisältöä.\nKerromme kaikista yhteistöistä blogissa avoimesti lukijoille. Läpinäkyvyys on meille olennaista, emmekä piilomainosta. Postausten yhteydessä käyttämämme vesileimat kertovat, minkälaisesta yhteistyöstä on kyse.\nTestaan blogissani erilaisia tuotteita ja palveluita. Näistä testituotteista en maksa. Ilmaistuotteet on merkattu alleviivaten ne silloin, kun tuotteet mainitaan tekstissä ensimmäisen kerran. Kaikki postauksen tuotteet eivät välttämättä ole testattavaksi saatuja, osan olen ostanut rahalla, näitä tuotteita en merkkaa erikseen.


Minkä hintaisia aterioita voin maksaa Epassin Lounasedulla? : Asiakastuki & UKK\nMuokattu: Ti, 28 Kesä, 2022 at 10:12 AM\nTyönantajan lataamaa lounasetua voi käyttää 7,15€ - 11,30€ per ateria, työnantajasi määrittelemän maksimiarvon rajoissa. Voit kuitenkin syödä myös kalliimpia aterioita, jolloin maksat lounasedun arvon ylittävän osuuden Epassiin lataamallasi OmaRahalla kätevästi yhdellä maksutapahtumalla. Mikäli OmaRaha ei ole käytössänne, voit maksaa ylimenevän osuuden myös jollain muulla maksutavalla (esim. käteinen, pankkikortti).\nEsimerkki: Työnantaja on asettanut lounasedun päiväkohtaiseksi arvoksi 10 euroa. Mikäli aterian hinta on kuitenkin 12 euroa, voidaan se maksaa sujuvasti Epassin sovelluksella yhdellä maksutapahtumalla; lounasedulla 10 € ja OmaRahalla 2 €, yhteensä 12 €. Mikäli käytössänne ei ole OmaRahaa, voit maksaa 10 euroa Epassin lounasedulla ja 2 euroa esim. pankkikortilla.\nHuomioithan, että OmaRahaa käytetään myös lounasedun ns. omavastuuosuuden maksamiseen, jolloin esim. ylläolevassa esimerkissä omavastuuosuus 10 euron lounaasta on 7,50 euroa. Näin ollen OmaRahasi vähenee yhteensä 9,50 eurolla - työnantajasi kustantaa 2,50 euroa.\nEpassi OmaRaha on prepaid-lompakko, johon käyttäjä siirtää rahaa omalta pankkitililtä ja käyttää sitä maksaessaan Epassilla. Lounasedun ylittävä osa veloitetaan OmaRahasta, jolloin saat maksettua koko aterian kätevästi yhdellä maksutavalla. Aterian hinnalla ole näin maksettaessa ylärajaa. Mikäli aterian arvo on alle 7,15€, voidaan se maksaa kokonaan OmaRahalla.


Suorittamisesta | MARISSA KNUUTTILA & Hyvinvoiva arki\nKun se iski mun tajuntaan, olin jo puolessa välissä matkaa. Tunnin lenkistä puolet kuljettu, ehkä sellainen 2,5 kilometriä vielä edessä. Kolme mäkeä takana, edessä vielä kuusi samanlaista. Kotiin olisi vielä matkaa ja siinä mä jo mietin, että mitä teen, kun pääsen perille kotiin. Jos mä kulkisin vielä vähän pidemmän matkan, oiskohan aikaa lämmittää vaikka sauna? Hitsit, kun en lähtiessä sitä laittanut päälle. Vai herääkö poika heti kun ollaan perillä ja sitten alkaakin jo syöttörumba ja leikkimiset.\nNiin ja miksei siitä lenkistä voisi nauttia sellaisenaan? Miksi mun pitää päättää etukäteen, että kävelen vaikka tunnin tai puolitoista. Matkalla sitten mietin, että paljonhan on vielä suorituksesta jäljellä. Niin tai mä ajattelen, että voisin kulkea ainakin kymmenen mäkeä tällä reissulla, niin että tulee kunnon hiki. Siinä mä sitten lasken niitä mäkiä ja pohdin liiankin usein, että kuinkahan monta on enää jäljellä, että suoritus olisi ohi.\nHuomaatteko te joskus tekevänne samaa? Jos vielä oot vähän ihmeissäs mitä meinaan, niin tarkoitan nyt sitä, että en jotenkin millään osaa nauttia siitä hetkessä missä milläkin hetkellä olen ja teen liiankin usein asioista suorittamista. Ah, ai nyt säkin nyökyttelet. Mulle esimerkiksi nää päivittäiset kävelylenkit on päivien henkireikä ja suuri nautinto. Ne tekee meille molemmille hyvää, mä saan liikuntaa, raikasta ilmaa ja omaa aikaa ajatella. Poika saa hyvät unet ja raikasta ilmaa. Oikee lottopotti siis molemmille se tunnin käppäily ulkona.\nNiin ja pahin on tässä. Mietin jo usein lähtiessä, että kun pääsen kotiin takaisin, teen sitä ja sitä. Matkalla teen joskus samaa. Sitten kun tää suoritus on ohi, meen saunaan ja luen sen eilen tulleen lehden.\nHuoh, onko mun tosiaan niin vaikea elää hetkessä ja vain nauttia?\nOkei, kaikista pahin on kyllä se, että sen lenkin aikana pitää vilkuilla kännykkää. Se on ihan turhaa ja toivon, että joskus oppisin kokonaan eroon siitä somen valtavasta voimasta. Tunnin lenkin aikana kun ei tapahdu mitään kovin kummaa ja jos vaikka kerrankin kuuntelis vaan niitä luonnon ääniä ja käyttäis kaiken ajan omien ajatusten kulkuun. Ei siihen, että miettii suorittamista, vaan siihen, että miettii ihan muita juttuja. Tärkeämpiä juttuja.\nTällaisia tuli eilen mietittyä kävellessä. En mä sano, että mä jatkuvasti vain suoritan, mutta tähän ajatukseen havahdun aina silloin tällöin ja tulee tosi pettynyt olo. Toivoisinkin voivani keskittyä enemmän siihen hetkeen missä olen ja nauttia niistä lenkeistä sellaisenaan. Ei suorittamisena, tai mäkien määränä, vaan kevyinä askeleina ja olostani nauttien.\nKäykö sulle usein ihan samoin, että nautinnosta tulee suorittamista?\nKategoria(t): ajatukset, hyvinvointi•Avainsanat: liikunta, suorittaminen•\n16 kommenttia artikkeliin ”Suorittamisesta”\nNiin tuttu fiilis! Usein tulee tehtyä to do-listaa asioista, joista ei tarvitsisi edes listaa tehdä tai sitten juuri mietittyä koko päivä sitä rataa, että ”nyt kun saan tän tehtyä niin seuraavaks teen sitä ja tätä”. Eih! Mutta miten ihmeessä tuosta tavasta oikeasti pääsee eroon? Aina välillä sen tiedostaa ja tulee tsempattua, mutta sitten hetken päästä se taas unohtuu ja samat to do-listat alkaa pyörimään mielessä (ja paperilla), aargh!\nTiedän tuon tunteen niin hyvin! Nyt äitiyden myötä huomaan sen vähän kadonneen, kun on aika mahdoton suunnitella täysin yhtään mitään :D Siinä siis ainakin yksi vinkki miten siitä pääsee eroon, hehe. Siltikin toivon, että pääsisin itsekin siitä ajoittaisesta suorittamisesta myös eroon, ettei aina eläisi seuraavassa hetkessä. Vaan tässä ja nyt :)\nLiiankin usein! Nykyään tietoisesti lähden välillä lenkille ilman puhelinta juurikin tästä syystä.\nOlen leikki-ikäisen lapsen äiti ja ollut todella suorittajakeskeinen kaikilla elämän osa-alueilla. Pikkuhiljaa olen oppinut hölläämään ja nauttimaan niistä hetkistä,mitkä on tässä just nyt. Huomasin,että itselle tekemäni tehtävälistat ja loputon nälkä suorittaa vielä vähän ja hoitaa vielä yks asia päikkäreiden aikana ajoi oman jaksamiseni todella äärirajoille.\nToivottavasti säkin löydät hyvän balanssin levon ja tekemisen välillä. Lämmintä ja rauhallista joulua teidän perheelle :)\nKuulostaa tutuilta ajatuksilta, huomaan itsellenikin äitiyden tuoneen todella paljon uusia ajatuksia ja rentoutta päiviin. Kun ei vaan kaikkea voi suorittaa mitä tahtoisi, niin ne listat unohtuvat ja vain ollaan. tilanne siis hyvä omalla kohdalla myöskin, mutta ainahan sitä voisi parantaa ja toivoisin saavani vielä vähän lisää ”tässä hetkessä elämistä” päiviin. Ehkä se pikkuhiljaa toteutuu, kun sitä miettii enemmän? :)\nKiitos Mona-Riikka, ihanaa joulua myös teille sinne <3\nKuulostaa tutulta! Itsekin nautin lenkeistä koirien kanssa, mutta silti ne tuntuvat välillä pakkopullalta ja lenkin aikana mietin, että kuinka pitkälle vielä pitää kävellä ja mietin, mitä kaikkea vielä lenkin jälkeen pitää ehtiä tekemään. Miksei tosiaan voisi vaan nauttia siitä kävelystä ja raittiista ilmasta, kauniista luonnosta…\nKuulun myös niihin ihmisiin, jotka aikatauluttavat päivänsä suunnilleen kokonaan. Tai en aikatauluta, mutta koko ajan pyörii päässä lista asioista, joita pitää vielä ehtiä tekemään. Välillä tuntuu todellakin, että koko elämä on yhtä tehtävien suorittamista toisensa perään. Ehkä tarvitsisi itsekin osata höllätä vähän. :) Miehelläkin meinaa välillä mennä hermo, kun luettelen ääneen asioita, mitä pitää hoitaa jonkin päivän aikana..\nJäin vähän odottelemaan vastauksia postauksen ”Mitä tapahtuu kun sä alat välittämään” kommentteihin. Olisi mielenkiintoista lukea, millaisia ajatuksia nuo kommentit herättävät sussa. :)\nIhanaa joulun aikaa koko teidän perheelle! <3\nVoi ei! Kiitos kun muistutit Sanna, ei tosiaan ollut tarkoitus jättää vastaamatta kommenteihin. Heti kun olen näihin uusimpiin vastannut, käyn vastailemassa. Pahoittelut :)\nOlin myös ennen ihan samanlainen kuin sinä, että tuli aikataulutettua päiviä iiiihan liikaa. Nykyään ihan tietoisesti yritän ajatella sitä niin, että kun ei oikein pysty suunnitella päiviä, niin jättää kaikki aikataulut tekemättä. Elää tuon toukan ehdoilla. Ehkä se kantaa myös myöhemmälle elämään, eikä jää vain tähän hetkeen? :)\nEhkä sun täytyy ottaa tavaksi kertoa sun miehelle, että ”hei, tänään ei oo mitään listalla ja tänään ei tehdä mitään”. Mitähän se sitten sanoisi? ;D heheh. Mä voisin koklata samaa. Tosin sitten se tarkoittaisi sitä, että ei tosissaan edes siivoa keittiötä (teen sitä jatkuvasti pitkin päivää, hinkkaan paikkoja puhtaaksi..kukahan niitä täällä sotkee? :D ) tai järkkäile paikkoja. Oltaisiin vaan.\nAivan ihanaa joulua sinne myös, kiva kun käyt kommentoimassa <3\nMä oon yrittäny juurikin lenkeillä opetella tosta pois. Ja liikkumisessa ylipäätään. Teen tosi lujia treenejä joo. Crossissa monta kertaa viikossa tulee tehtyä täysillä. Mutta lenkeillä yritän usein juosta musiikin ja oman fiiliksen mukaan. En kilometrien, vauhdin tai ajan kanssa. Ennen sitä suoritti siinä liikaa ja nytkin joskus, välillä useemmin se menee edelleen ajatuksella kauan vielä, millon on tarpeeks tehty tms. Salilla huomaan useemmin tota suorittamista. Nyt oon yrittäny kyllä opetella siitäkin pois. Mä meen salille nykyään tekemään niitä liikkeitä mitkä sinä päivänä tuntuu kivalta ja hyvältä. Joku ehkä ajattelee että ai kauhee. Mutta mä jotenkin koen että suorittaminen katoo, oma hyvä fiilis pysyy yllä, saan jopa tehtyä tehokkaammin ne liikkeet! Kun tiedän että mulla tulee silti kovia treenejä viikkoon vaikka joku salipäivä jäis vähän lyhyeks.\nKävelylenkeillä meen tosi fiiliksen mukaan ja siinä oon oikeestaan oppinu olemaan täysin suorittamatta. Kuhan vaan kattelee maisemia, kuuntelee musiikkia ja nauttii.\nJa kyllä mä huomaan arjessa tekeväni tota et sitten kun se on tehty, teen tätä ja tota. Mutta jotenkin mä oon tullut siinä hurjasti eteenpäin! Oikeestaan tajusin ajatella asiaa nyt kun tota postausta luin ja vastausta kirjotin. Hei aika siistiä! :D\nJos sä huomasit tätä kommenttia kirjoittaessa, että ajattelit ihan uusia asioita ja huomaat kehittyneesi, niin mulla kävi samoin sun kommenttia lukiessa! :D Tajusin nimittäin, että mulla salilla käynti on kaikki viime kerrat olleet juuri sellaisia, että teen vain mitä tykkään ja valitsen treenin juuri sen hetken fiiliksen mukaan. Nautin siitä kivusta ja hiestä, en mieti juurikaan mitään muuta hetkeä kun sitä. Kiva kun sait mut tajuamaan tämän, tuli tosi iloinen mieli :)\nOlipa kiva kuulla sun terveitä ajatuksia aiheesta, taidan itsekin tavoitella tästä päivästä lähtien sitä, että jokaisessa hetkessä on vain sen hetken mieli mukana. Ei huolta seuraavasta, ei ainakaan jos ei sille ihan tosissaan ole tarvetta :)\nIhanaa joulua Noora! :)\nOlen paininut tämän saman ongelman kanssa jo pitkään… Olen pohtinut, että kuinka pääsisin tuosta suorittavasta ajattelusta eroon. Itseänikin oikein ärsyttää, että jo aamulla ennen töihin lähtöä (klo 6) mietin, että töissä teen noi ja nää ainakin, sitten tuun kotiin ja teen ruuan, sit käyn kaupassa ja meen salille…. Salilla mietin jo kuinka meen kotiin takasin ja sit heti suihkuun ja sen jälkeen iltapalaa ja sitten luen ja meen nukkumaan. Miten tästä ajatusten kierteestä pääsee eroon? Töissä osaan olla ajattelematta seuraavaa työtä, koska tiedän, että jotain voi tapahtua ennen kuin saan edes tämän hetkisen työn valmiiksi ja joudun muuttamaan suunnitelmia.\nVoi että, tunnistin niin itseni susta! Mulla on jo nuoresta asti tullut työasiat uniin asti ja siksi varmaan oonkin ollut aina niin työnarkomaani, kun en muuta tunnu ajattelevan kun niitä tehtäviä töitä :D Vasta viime vuosina oon tajunnut sanonnan, että ”ei ne työt tekemällä lopu” ja oon oppinut hölläämään. Ainakin vähän ;) Mutta siis todella tiedän mistä puhut ja voin samaistua.\nOon miettinyt, että onkohan tämä ajatustapa pahimmillaan juuri pääkapunkiseudulla? Tai isoissa kaupungeissa muuten? Meillä kun on täällä niin kiire koko ajan muutenkin, niin sitä jotenkin tekee itselleen kiirettä ihan itsekin, vaikka ei tahtoisi. Kiire on lopulta vain omien korvien välissä, kun asettaa ties mitä listoja tekemisestä ja aikatauluttaa päiviään. Tämä nyt vain ajatuksena, mikä nousi sun kommentista :)\nHyvä, että sä töissä osaat ajatella noin. On hyvä tiedostaa, että tilanteet muuttuu ja niiden mukana pitää osaa elää ja mukautua niihin. :)\nKuulostaa tutulta! Erityisesti tohon on helppo samaistuu, että kävelyllä puhelinta tulee vilkuiltua vähän välillä. Siitä ois kiva opetella eroon!\nSulla on kiva ja inspiroiva blogi, ja vaikka oon tätä jo ainaki pari vuotta lukenu nii en muista että oisin kommentoinu aiemmin. Mutta kiitos, on ollu mukavaa lukea sun tekstejä! :)\nKiitos, ihana kommentti Milja! :)\nOtetaanko hei tavoite ens vuodelle, että ei vilkuilla puhelinta lenkeillä? ;)\nJoo, oon ehottomasti mukana!\nKuulostaa kyllä tutulta! Itsekin lähes kaiken aina suoritan enkä osaa keskittyä itse siihen asiaan. Mutta kiva toisaalta tietää etten ole yksin tämän asian kanssa. Usein vaunulenkeillä tekesi mieli vain kävellä ja nauttia luonnosta mutta kun täytyy suorittaa niin täytyy laittaa juoksuksi ja samalla tosiaan myös miettiä että mitähän kaikkea sitä sitten tekee kun kotiin pääsee. Miten se voikaan olla niin vaikeaa elää hetkessä. Hyvä että kirjoitit tästä niin sait minut muistumaan hetkessä elämisen tärkeyden. Voisin sitä tässä joulun aikana reissussa yrittää taas opetella :) Ja hei puhuit yhdessä postauksessa Allun jostain superasusta missä se nukkuu. Mua kiinnostaisi kovasti mikä se sellainen asu on. Meillä on käytössä sellaisen Sweed Dream unikapalo. Onko se jokin samantapainen kentiea? :)\nHuomaa kyllä näistä kommenteista ja määrästä, että tosissaan ei olla näiden ajatusten kanssa yksin. Ollaankohan me kaikki suomalaiset vähän liikaakin sellaista suorittaja kansaa? Näyttäis vähän siltä. Koululaisetkin jo uupuu nykyään ja paineet on sieltä saakka hurjat. Osittain me tehdään se itse itsellemme, mutta kai se paine tulee myös ympäristöstä..\nToivottavasti me saatais nyt joulun aikaan ainakin rentouduttua ihan täysin ja yritetään hei jatkossa elää enemmän hetkessä? Edes niiden lenkkien ja treenien ajan? :)\nHeh, me ollaan myös yritetty kahta erilaista kapaloa ja sitten sitä suosittua swaddle up kapaloa. Ei oikein toimi, vaan siis meillä on käytössä toppapuku :D Ihan tavis Hennes&Maukan toppasu, jossa tää meidän prinssi nukahtaa sekunnissa, kun sinne laittaa :D\nTuttua tuo suorittaminen täälläkin… Aina mielessä ”suunnitelma” päivästä valmiina, juuri kuten kommentoija Pikkumyyx kuvasi. Viimeisen vuoden aikana olen tehnyt paljon muutoksia tämän asian suhteen (matka vielä kesken ja yksin en olisi edes tässä vaiheessa matkaa) ja vasta nyt tajuan miten vahvasti on tullut suoritettua koko elämää. Missään ei ollut aidosti vain läsnä vaan suoritti suunnitelmaa, oli suunnitelma miten kiva tahansa. Heräsin tähän kunnolla, kun huomasin suorittavani jo rentoutumistakin. Rentoutuminen piti vähän niinkuin ansaita jollakin ja se rentoutuminenkin suoritettin oikein. Piti olla tietyt jutut tehtynä, oikea tilanne, oikea hetki ja sitten piti tulla vielä oikea TUNNE. Se tunnekin piti suorittaa. Ja parasta rentoutumista oli sellainen, joka noudatti ”sisäisiä sääntöjä” esimerkiksi terveellisestä syömisestä tai ”sopivasti palauttavasta toiminnasta”, mutta kuitenkin näytti ulospäin spontaanilta rentoutumiselta. Ihan vain läheisimmät ihmiset huomasi jo ennen kuin itse huomasin, että en ollut ihan onnellinen näin, vaikka niin luulin ja siltä näytti. Mutta minuahan kiukutti nämä läheiset, koska häiritsivät mun suorittamista! Mietin, etteivät vaan tajua ja eikö ne nyt nää miten paljon teen kaikkea mukavaa, pidän huolta itsestäni ja rentoudun, mitä ne nyt höpöttää armollisuudesta itseä kohtaan!? :D En antanut itseni olla myöskään väsynyt ennen kuin olin varmasti ”ansainnut” väsymyksen. Tunteillekin piti olla syy ja joskus niitäkin pakotti. Onneksi keho lopulta pisti stopin suorittamiselle kun mieli ei siihen kyenny, ja sitten alkoi mielikin tajuta ja stopata… ;) Nyt en ole luonut odotuksia esimerkiksi siihen miten jouluaatto etenee (voi vaikka istua kesken aaton kirjoittamaan kommenttia blogiin :D ) ja miltä pitää tuntua. Voin olla surullinen, iloinen, väsynyt, rentoutunut, onnellinen, stressaantunut tai vaikka kaikkea tätä ja mitä tahansa mitä tänä jouluna herääkään. :) Tunteille ja läsnäololle armollista joulua sinulle Marissa! <3 Ja tsemppiä läsnäolon harjoituksiin! ;)\n← Jouluinen kesofrutti


sutra 3:19 – sutrablog\nHome Uncategorizedsutra 3:19\nPosted on April 10, 2020 September 18, 2020 by admin_Marko\nIdean: tieto toisen mielestä (3.19).\nSutrateksti pyrkii olemaan mahdollisimman lyhyt ja ytimekäs. Tämä sutra on suoraa jatkoa edellisestä ja itsenäisenä sutrana tähän lisättäisiin edellisen sutran sanat ”suorasta havainoinnista”, jolloin sutra kuuluu vähemmän töksähtävästi: ”Idean suorasta havainnoinnista, tieto toisen mielestä.”\nSri Patanjala Sānkhya-pravacane Yoga-shāstre on myös lyhyt ja ytimekäs:\n”Harjoittamalla samyamaa ideoihin ja siten oivaltamalla niiden merkitys, voidaan saada tietoa toisen mielestä.” (ks. esim. Hariharānanda.)\nSanan pratyayasya voi ”idean” lisäksi kääntää myös sanoilla: aikomus, aistimus, ajatus, havainto, käsitys, mielikuva, mielle, ymmärrys, tai tämänhetkinen mielentila (englanniksi: conception, present condition of mind, notion, perception, thought). Huom! Osasta kommentaareja seuraava sutra puuttuu. Näin on asian laita myös osasta versioita ensimmäisestä kommentaarista. Puolet lukemistani ensimmäisen kommentaarin käännöksistä sisältää jo tämän sutran alla seuraavan sutran kommentaarin (koska joka tapauksessa seuraava on siinä määrin suoraa jatkoa tälle, ettei seuraavalla olisi oikein mitään merkitystä tästä sutrasta irrotettuna.) Seuraan tässä Hariharānandan ja Woodsin versioita, joiden mukaan kolmannessa luvussa on 55 sutraa (vrt. Rāma Prasāda; Bangali Baba, joiden mukaan vain 54 sutraa).\nTätä sutra on tulkittu kolmella eri tavalla (tai jopa viidellä, jos laskee mukaan kombinaatiot). Nämä eri tavat eivät ole toisiaan poissulkevia: 1) Tässä puhutaan ei-verbaalisen kommunikaation eli kehonkielen lukemisesta, ja sitä kautta saadaan tietoa toisen mielestä (esim. Vivekānanda; Desikachar). Tai 2) tässä puhutaan oman mielen introspektiivisesta tarkkailusta, ja mielen puhdistamisesta meditatiivisilla harjoituksilla, ja tämä tuo mukanaan ymmärryksen mielen mekanismeista, ja sitä kautta opitaan ymmärtämään myös muiden mieliä (esim. Vijnānabhikṣu; Iyengar). Tai 3) tässä puhutaan suoranaisesta telepatiasta eli ”ajatusten lukemisesta”, kuten asiasta arkisesti puhutaan (esim. Vāchaspati Mishra; Radin). Tosin Maehle tarkentaa ajatusten lukemisessa olevan ennemminkin kysymys toisen ajatusten ja käytöksen aavistamisesta ja ennakoinnista, kun on kehittänyt omaa intuitiotaan, jolloin siis voi ottaa eri laatuisia viestejä vastaa suoraan mielestä mieleen – suoranaista lukemista ei tapahtune. Neljänneksi vaihtoehdoksi voisi laskea Ranganathanin näkemyksen, jonka mukaan on kyse nimenomaan ensimmäisen ja toisen vaihtoehdon yhdistämisestä eli voidaksemme onnistua ylipäätään toisen mielen ymmärtämisessä ja ennakoinnissa on yhdistettävä nuo kaksi. Viidenneksi vaihtoehdoksi taas voisi laskea Hariharānandan tulkinnan, jonka mukaan on kyse sekä omista että toisen mielen ideoista, ja nämä kaksi metodia yhdistyvät varsinaisessa samyamassa (vrt. Bryant, jonka mukaan Hariharānanda puhuu vain oma mielen tarkkailusta, mutta tämä on mielestäni virheellinen tulkinta).\nTuo ensimmäinen vaihtoehto on tietysti jopa täysin tavallinen kyky, joka meillä kaikilla on jossain määrin. Mutta toki siinäkin toiset ovat tarkkasilmäisempiä kuin toiset, ja taitoa voi opiskella ja siinä voi kehittyä, jopa ilman tekemättä mitään muodollisia joogaharjoituksia. Toinen vaihtoehto taas viittaa siihen tosiasiaan, että kaikki mielet ovat samaa matskua, ja pohjimmiltaan toimivat samojen lainalaisuuksien puitteissa. Näin ollen, kun oppii ymmärtämään omaa mieltään, oppii ymmärtämään kaikkia mieliä! Ranganathan vielä avaa asiaa toteamalla, että mielet ovat luonnollisia entiteettejä, ja mikään luonnon tapahtuma ei ole kausaalisesti eristetty. Toisin sanoen, kaikki mielen tapahtumat myös ovat aina jossakin syy-seurausuhteessa muuhun luontoon. Täten, oppimalla seuraamaan mielessä syntyviä kausaalisia ketjuja, oppi ymmärtämään mielen juoksua yleensäkin.\nHariharānanda taas avaa tuota kolmatta vaihtoehtoa tarkemmin kuin kukaan muu. Hän tosiaankin yhdistää em. vaihtoehdot 2) ja 3) eli on kyse sekä omasta että toisen mielestä. Ensin oma mieli on tehtävä tyhjäksi tai avoimeksi eli vastaanottavaiseksi viesteille toisesta mielestä. Ensin tyhjennetään mieli, sitten asetetaan tietoine intentio saada viesti valitusta toisesta mielestä. Hän vielä painottaa, että toki tällöinkin ne ajatukset tulevat oman mielen kautta, eli teknisesti ottaen ne ovat silloin osa ”telepaatikon” mieltä. W. Braud (2009) tarkentaa Patanjalia ja parapsykologiaa käsittelevässä artikkelissaan asiaa: on kyse sen tietämisestä, että omassa mielessä olevat ajatukset tulevat joltakin toiselta. Tällöin voisi puhua erottelukyvyn lisääntymisestä, ja tästä voi olla hyötyä itsetuntemuksen kasvattamisessa ja ”henkisellä tiellä” ylipäätään. Nimittäin, tämä kyky voi auttaa myös tunnistamaan itsessä ajatukset, jotka ehkä ovat liian vahvan ja/tai epäeterveen sosiaalistamisen tai jopa ”aivopesun” tuotoksia. Tähän liittyen Venkateshānanda muistuttaa, että ajatukset ovat tarttuvaa tavaraa, jonka takia kannattaa valita seuransa huolella! Toinen tapa ilmaista asia on puhua toisen mielen kanavoimisesta – ja tässä saattaa aina tapahtua värittymistä ja vääristymistä. Mutta oletettavasti mitä sattvisempi mieli, sitä pienempi vaara vääristymille.\nJa ”ajatusten lukija” voi näin saada viestejä myös menneisyydestä ja takautuvasti. Ajatuksia, jotka kyseinen henkilö, jonka ajatuksia ne alkujaan ovat on jo itse ne unohtanut. Tässä tulee mieleeni, jotkin skitsofreeniset ongelmat, jolloin ihminen saattaa kokea jopa, että hänen ajatukset eivät ole ”hänen omiaan”. Psykiatriassa tällaista pidetään siis yksioikoisesti harhana, mutta saattaa olla myös kyse luontaisesta kyvystä, jota henkilö ei kuitenkaan itsekään välttämättä ymmärrä, vaan kokee sen ongelmalliseksi. Mitä se tietysti voi ollakin, vaikka olisi opettelemalla joogisesti opetellut tämän kyvyn! Olen kuullut buddhalaisen tantrikon Kulavadhuta Satpurānandan Intiassa puhuvan aiheesta; ja hänen oma kokemuksensa oli, että toisen ihmisen ajatusten saaminen omaan mielensä jatkuvalla syötöllä on vain ja ainoastaan rasittavaa. Mikä on helppo ymmärtää, kun ajattelemme syitä miksi usein meditoimme? Emme halua kuunnella edes omaa mieltämme jatkuvalla syötöllä, vaan haluamme hiljentää sitä.\nHariharānanda nostaa tässä esille, että joillakin yksilöillä on luontainen kyky ottaa vastaa viestejä toisista mielistä, mutta he eivät ole hänen mukaansa saaneet kykyä joogan avulla. Tässä hän mielestäni unohtaa ottaa huomioon edelliset elämät, vaikka niistä on juuri puhuttu Yoga-sutrassa. On tietysti mahdollista, että ihminen jolla on synnynnäinen kyky ”lukea toisten mieliä” on edellisissä elämissä harjoittanut joogaa muodossa tahi toisessa, tai vastaavanlaisia harjoituksia, joita ei välttämättä kutsuta joogaksi kaikissa kulttuureissa. Voisi jopa sanoa, että näin täytyy olla, jos ottaa huomioon karmateorian.\nMaehle muistuttaa, että toisen mielen lukeminen oma edun tavoittelun nimissä on ahneutta, eikä ole hyödyksi joogan polulla. Venkateshānandan mukaan tästä kyvystä voi olla apua, kun joutuu konfliktiin toisen kanssa, tai jopa suoranaisesti toisen ihmisen verbaalisen väkivallan kohteeksi. Tällöin voi ymmärtää mitä toisen tunteet, ja sen pohjalta olla antamatta asialle liikaa painoarvoa, tai voi jopa tuntea myötätuntoa toista kohtaan, vaikka toinen olisi kuinka aggressiivisessa tilassa.\nJoka tapauksessa, tärkeää tämän kyvyn kohdalla on intentio; kuten myös sutran 17 kohdalla idean, sanan ja kohteen tai merkityksen erottelemisesta toisistaan voidaan saada kyky ymmärtää toisten puhetta. Tässä voi auttaa tuon sutran sphota-opin mieleen palauttaminen. Kyseisen opin mukaan sanan (ajateltu tai puhuttu) merkitys välähtää mieleen yhdellä iskulla. Kontala (2020) antoi em. sutrassa seuraavan esimerkin:\n”Valmiki-niminen rikollinen teki parannuksen ja alkoi harjoittaa meditaatiota toistamalla sanaa ‘Mara’. ‘Mara’ merkitsee kuolemaa, mikä oli Valmikille läheinen merkitys. Valmiki oli päättäväinen, ja jatkuvasti toistaessaan ‘Mara’, ‘Mara’, ‘Mara’, tavuista muodostui Jumalan nimi: Rama, Rama, Rama. Lopulta Valmiki saavutti suoran oivalluksen Rama-avatarasta, ja kirjoitti Ramayana-nimisen eepoksen, josta joogit edelleen ammentavat innoitusta.”\nTämä esimerkki ei mielestäni ole hyvä tuomaan esiin välähdysopin ydintä. Intentio on tärkeä. Jos intentio on Mara, se ei muutu Ramaksi, vain sen takia, että peräkkäin lausuttuna joku saattaa kuulla sanan niin. Samasta syystä, tämän sutran kyky tukee sphota-oppia. Toisen mielestä voi saada tiedon intention kautta joko kuvina tai sanoina, jotka välähtävät mieleen.\nPrevious Previous post: sutra 3:18\nNext Next post: sutra 3:20


Transparent Small Transparent Speaker | Scandinavianphoto.fi\n409 EUR475 EUR\nTämä on kaiutin, jossa on voimakas mutta tasapainoinen äänentoisto. Small Transparent Speaker on suunniteltu huolellisesti ja sen ulkomuoto on mietitty loppuun asti. Se on rakennettu yhdestä alumiinirungosta ja siinä on karkaistusta lasista valmistetut paneelit. Kaiutin on suunniteltu niin osaksi sisustusta kuin kaiuttimeksi, jonka ääni on hämmästyttävän laadukas. Transparent on varustettu Bluetoothilla, mutta se on myös valmis mukautumaan tulevaisuuden tarjontaan.\nAktiivinen kaiutin 2x15W\nPäivitysvaihtoehdot puheohjaukselle ja monihuonetoiminnolle\nLaadukas muotoilu ja äänentoisto\nKaiutin on laadukas muotoilun ja äänenlaadun osalta. Siinä on täyteläinen basso, selkeä keskiääni ja terävät sekä selkeät korkeat äänet. Kaiutin on tehty tuottamaan läpinäkyvä ääni, jonka neutraali ääni vastaa äänitettä. Etupaneelissa on kuitenkin säädin, jos haluat tehdä lisäsäätöjä.\nTeknologia kehittyy nopeasti, ja monet tuotteet ovat vanhentuneita jo muutaman vuoden kuluttua. Kaiuttimesta löytyy Blueooth, ja siinä on myös True Wireless -ominaisuus, joka mahdollistaa toiston televisiossa ja kaiuttimissa samanaikaisesti. Lisäksi kaiutin on päivitettävissä monihuonekokemusta varten. Kaiutin voi myös olla osa esimerkiksi olemassa olevaa Sonos-asennusta Sonos connectin tai kaapelilla yhdistettävän AMP-keskittimen kautta. Tavoitteena on, että kaiutin voidaan päivittää sitä mukaa, kun uusin teknologia päivittyy.


Kiekkokiuas: Pomojen töppäily ja salailu enemmän esillä nykyään kuin itse Liiga-jääkiekko – “Eikö johdossa koskaan mietitä miten typerä kuva siellä ulospäin annetaan?” – Hämeen Sanomat\n31.3.2021 21:03 Päivitetty 1.4.2021 01:31\nKiekkokiuas pureutuu tuoreimmassa jaksossaan Liiga-pomojen jatkuviin töppäilyihin, harkitsemattomiin lausuntoihin, linjattomuuteen ja salailukulttuuriin.\nKun muualla urheilumaailmassa kohdistuu entistä enemmän läpinäkyvyyden ja avoimuuden vaade, Liigassa ei kerrota ulospäin sisäisiin sopimuksiin vedoten edes sitä miten se rankaisee Tapparaa räikeästä koronarikkomuksestaan.\nSe on seurausta Liigan salamyhkäisestä päätöskulttuurista, jossa tv-sopimuksista ja sakkojen sisällöistä alkaen mitään ei ulospäin kerrota, vaikka maailmalla tämänkaltaiset tiedot ovat arkipäivää.\n– Tällaisen ei pitäisi olla 2020-luvulla mahdollista. Eikö koskaan mietitä miten typerä kuva siellä ulospäin annetaan. Taas viikon päästä varmasti annetaan aihetta ja sytykettä puhua mitä on taas puuhasteltu, Petteri Sihvonen pamputtaa.\nKaikki tämä on johtanut siihen, että eurooppalaisiin kilpakumppaneihinsa verrattuna käsiin näivettyvästä Liigasta puhutaan enemmän johtajien jatkuvista sekavista lausunnoista, salailusta ja omituisista ulostuloista kuin urheilusta.\nKiekkokiuas on saanut lukuisia yhteydenottoja kiekkoperheen ytimestä, jossa Liiga-pomojen touhuun ollaan täydellisen kyllästyneitä. Käsi on puristunut taskussa nyrkkiin.\n– Seurojen puheenjohtajat on jo aikoja sitten menetetty ja toimitusjohtajista ei todellakaan ole asioiden korjaajiksi. Jos urheilujohtajat eivät saa otetta tästä asiasta, niin sitten se on paitsi nuori ammattikunta – myös hyödytön ammattikunta, Sihvonen lataa.\n– Suut auki! Jos sitä ei tapahdu, niin sitten ei voi mitään. Sillä missä on Kalle Sahlstedtin kaltaiset urheilujohtajat, kun tärkeistä asioista puhutaan? Missä urheilujohtajat olivat rintamana, kun Tommi Kerttula sai sakot? Nyt pitäisi siellä tehdä itsetutkiskelua, että suivaannuttiinko siellä vai pitivätkö hekin Kerttulaa kaiken osaavana besserwisserinä, jota pitikin sakottaa. Vai ajateltiinko kertaakaan, että pitäisikö tässä toimia jotenkin yhdessä?\n– Kun Jukureissa valmentajaksi palkataan ohituskaistaa pitkin joku ex-pelaaja vailla mitään kokemusta, niin valmentajat eivät kokoonnu tai ota kantaa. Erkka Westerlundin porukka nukkuu ruususen unta. Kellään ei tunnu olevan tolkkua, että voima olisi siinä, että yhdistettäisiin äänet.\nLisäksi Kiekkokiuas pureutuu suunnannäyttäjien sukellukseen, eli Tapparan ja Kärppien apatiaan. Lopuksi valitaan median jalustalle ja jalkapuuhun uudet tekijät.\nKiekkokiuas · Etäkiuas 31.3.2021\nAsiasanatKärpät Kiekkokiuas Liiga Tappara