Eurofighter on Euroopan joustavin, testatuin ja laajimmin käytössä oleva monitoimihävittäjä. Eurofighterin valinta antaa Suomelle täyden suorituskyvyn kaikkiin tehtäviin, kaikissa ympäristöissä. Lue lisää: www.eurofighterfinland.fi @BAES_Finland\nOmien puolesta – isänmaan palveluksessa\nadettikunnan satavuotista taivalta on juhlittu niin arvokkaasti ja näyttävästi kuin aikamme sallii. Rajoitetuissa tilaisuuksissa järjestömme on saanut upeita huomionosoituksia, arvokkaimpana niistä 4. luokan Vapaudenristin miekkoineen kiinnitettäväksi keltapunaisin nauhoin lippumme salon kärkeen. Kadettikunnalle osoitetuista arvovaltaisista tervehdyksistä julkaisemme tässä Kylkiraudan juhlanumerossa merkittävimmät. Erityisen tärkeä tehtävä lehdellämme on välittää tervehdykset puolustusvoimien ylipäälliköltä, puolustusministeriltä, puolustusvoimain komentajalta ja Rajavartiolaitoksen päälliköltä. Ne olisi esitetty Kadettikunnan 100-vuotispääjuhlassa, joka jouduttiin olosuhteista johtuen siirtämään ensi vuoteen. Vuosisadan mittainen järjestötaipale herättää pohtimaan, mikä on ollut Kadettikunnan tehtävä ja sanoma eri aikakausina – löytyykö jokin läpi historian kulkeva teema? Pureuduin aiheeseen valmistellessani kadettipiirini päiväjuhlan juhlaesitelmää, joka välitettiin jäsenille ja muille kiinnostuneille nykyajan tapaan verkkolähetyksenä (https:// kadettikunta.fi/eversti-vesa-valtosen-juhlaesitelma-kadettikunnan-vuosisata/). Virallisista järjestöhistoriikeista ja Kylkiraudan digitoiduista historiallisista numeroista kertyi kokonaisuutena kiehtova aineisto, joka huokuu ajankuvaa ja kadettiupseeriston kulloisenkin aikakauden tarpeita kehittää toimintaansa ja suhteitaan ympäröivään yhteiskuntaan. Perustamisensa jälkeen Kadettikunta toimi ensisijaisesti jäsentensä turvaverkkona ja edunvalvojana. Kadettiupseerien osuus Puolustusvoimien koko päällystöstä oli itsenäisyytemme alkuvuosikymmeninä vähäinen, ja he olivat virkaiältään nuorimpia. Jääkäriupseerien vahva vaikutus, Venäjän vallan aikana koulutettujen senioriteetti ja muilla lyhyemmillä kursseilla oppinsa saaneiden eritasoiset tavoitteet muodostivat kilpailuasetelman, jossa Itsenäisen Suomen Kadettikoulun käyneillä oli konkreettisia virkaan ja arkielämään liittyviä haasteita. Vuonna 1918 perustettu Upseeriliitto, joka muodostui kaikista näistä ryhmistä, ei ensimmäisinä vuosikymmeninä pystynyt kaikkien etuja yhtenäisesti ajamaan. Virkaikäkysymys, palkkaus, etuudet ja huoli urakehityksestä päätyivät Kadettikunnan asialistoille. Varuskuntiin asetetut asiamiehet toimivat usein kadettiupseerien paikallisina edunvalvojina. Kadettikunnan aktiivinen yhteistyö jääkäriupseerien kanssa, konkreettisena esimerkkinä esitys jääkäri-nimen kunnioittavaksi käyttämiseksi eräiden Puolustusvoimien joukko-osastojen nimissä vuonna 1935, rakensi vahvan sillan näiden upseeriryhmien välille. Haapaniemen ja Haminan kadettikoulujen perinteiden jatkaminen puolestaan lujitti yhteistyötä vanhemman, myös venäläiskoulutuksen saaneen, upseeriston kanssa.\nSotavuodet eheyttivät paitsi kansan myös upseeriston. Itsenäisen Suomen Kadettikoulun käyneet upseerit lunastivat paikkansa hyvin kalliisti: joka viides kadettiupseeri kaatui. Tappiomäärä on hyytävä, kun ajattelee vaikkapa omaa kadettikurssiani Santahaminan auditorion penkkiriveillä. Kadettiupseerit, edelleen päällystön nuorena osana, taistelivat voittopuolisesti rintamatehtävissä joukkueenjohtajina, komppanianpäällikköinä ja pataljoonankomentajina. Paikoissa, joissa taistelut ratkaistiin, ne ratkaistiin usein omalla esimerkillä. Sodan todennäköisyys ennen talvisotaa ja niiden jälkeinen jälkihoito näkyivät myös Kadettikunnan toiminnan painopisteissä. Jo ennen sotia enteellisesti hankittu ryhmähenkivakuutus tuli tarpeeseen. Vaikka sen ulosmittaamisessa oli haasteensa, se toimi kuitenkin pontimena myös sotien jälkeisten vuosikymmenten jäsenistä huolehtimisessa ja yhteishengen lujittamisessa. Katse suunnattiin kuitenkin eteenpäin ja sodanjälkeistä ongelmissa riutunutta kansakuntaa kannustaen. Vastuu asevelvollisista ja Suomen puolustamisesta pidettiin kirkkaana mielessä suurvaltapolitiikan ja erityisesti Neuvostoliitona kanssa tasapainoillen. Kadettikunnan toiminta suuntautui 1970-luvulla yhä enemmän yhteistyöhön maanpuolustusjärjestöjen kanssa ja yleisen maanpuolustustietoisuuden edistämiseen. Poliittisen ilmapiirin aikaansaama haluttomuus puhua turvallisuuspolitiikasta avasi Kadettikunnalle mahdollisuuden hyödyntää jäsenistöään ja osaamistaan, aluksi ensisijaisesti koulujen suuntaan, mutta ajan myötä myös laajemmin. 1980-luvulla kehittynyt julkaisutoiminta on viime vuosikymmeninä digitalisoitunut, ja se tukee aika- ja paikkariippumattomasti koko yhteiskuntamme kokonaisturvallisuuden ja maanpuolustuksen tietotarpeita. Julkaisujen laadukas toteuttaminen on ollut mahdollista järjestöaktiiviemme pyyteettömän työn ja maanpuolustusta tukevien erinomaisten yhteistyöverkostojen ja tukijoiden ansiosta. Vaikka Kadettikunnassa viestinnän ja toiminnan painopiste on muuttunut edunvalvonnasta yhteisen turvallisuustietoisuuden edistämiseen, kadettiveljeys ja -sisaruus on säilyttänyt merkityksensä kadettikurssista toiseen. Yhteiset perinteet, yhteinen koulutus ja yhteinen asenne ovat rakentaneet vahvan, ajassa elävän ja aikaa kestävän sidoksen. Kadettikunnastamme ylpeänä, ”upseerina yhteiskunnan palveluksessa”, toivotan kaikille lukijoillemme erinomaista kevättä!\nTeiss’ on taiston tulta, peistä, kylmyyttä myös Kylkirauan. – Eino Leino Kadettikunta ry on itsenäisen Suomen kadettikouluissa upseerin tutkinnon suorittaneiden upseerien ja Maanpuolustuskor keakoulussa opiskelevien kadettien maanpuolustusaatteellinen yhteisö.\n1\tOmien puolesta – isänmaan palveluksessa Vesa Valtonen\t3\tKadettikunta 100 vuotta Jari Kallio 8\tKunniaa ja kestävyyttä Marko Palokangas 12\tKadettiupseeri 2030-luvulla Vesa Virtanen 16\tKadettiupseerien ajatuksia Vesa Valtonen ja Heikki Pohja 22\tKadettikoulu upseerien kasvattajana Teemu Nurmela 27\tSuu puhuu, kädet tekevät Antti Paronen 28\tErikoisoperaatiot Arto Hildén ja Kimmo Nordberg 32\tHeimosodat 1918–1922 Jussi Niinistö 38\tLottajärjestö 100 vuotta Anne Nurminen 42\tPuolustussuunnittelu itsenäisyyden alussa Tuukka Timonen 48\tMaanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiö Pasi Kesseli ja Mika Piiroinen\t52\tPerinnetietoutta Marko Palokangas 53\tKolumni 54\tPääsihteerin palsta 55\tTapahtumia ja muuta ajankohtaista 76 In memoriam\nKadettikunta ry:n jäsenlehti vuodesta 1935, N:o 290, 1/2021 ilmestyy neljä kertaa vuodessa painos 6 700 kappaletta\nPäätoimittaja Eversti, ST Vesa Valtonen vesa.valtonen(at)kylkirauta.fi Puh. 0299 410 501\nTilaushinnat Vuosikerta 30,00 e, irtonro 10,00 e Painopaikka Painotalo Plus Digital Oy Lahti 2021 ISSN 0454-7357 Kansi Kuvat Puolustusvoimat, Kadettikunta, Pixabay.com Kansi Pasi Väätäinen\nSeuraava numero Seuraavaan numeroon tarkoitetun tekstimateriaalin on oltava toimituksella (toimitus(at)kylkirauta.fi) ja kuvamate riaalin kuvatoimittajalla 4.5.2021 mennessä. Kuvat tulee toimittaa joko digitaalisessa muodossa tai paperikuvina. Digikuvien tulee olla jpeg-muodossa vähintään 300 dpi:n resoluutiolla. Ei internetkuvia, kaavioita, taulukoita eikä Powerpoint-kuvia. Toimitus muokkaa ja lyhentää artikkeleita tarvittaessa. Toimitus päättää sisältösuunnittelun yhteydessä, mikä osa materiaalista julkaistaan paperilehdessä ja mikä osa verkkolehdessä. Ilmoitusmyynti ja aineistot Infolead Oy me.frisck(at)infolead.fi Puh. +358 40 743 9789 Kadettikunnan verkkosivut www.kadettikunta.fi www.facebook.com/kadettikunta Twitter(at)kadettikunta\ntsenäisen Suomen Kadettikoulusta ensimmäisen kadettikurssin valmistumisensa yksivuotisjuhlaan kokoontuneet upseerit perustivat Kadettikunnan 27. tammikuuta 1921. Perustavassa kokouksessa Kadettikuntaan liittyi 42 ensimmäiseltä kurssilta valmistuneesta 56 kadettiupseerista. Sadan vuoden kuluessa jäsenmäärämme on yli satakertaistunut. Kadettikunnan tehtäviksi määritettiin alusta lähtien kadettiupseerien yhteisöllisyyden edistäminen ja sotilasperinteiden ylläpitäminen sekä kansalaisten maanpuolustustahdon ja -osaamisen edistäminen. Kadettikunta perustettiin ajamaan myös Kadettikoulusta valmistuneiden upseerien etuja, sillä tuolloin kadettiupseerit olivat vain pieni vähemmistö taustoiltaan moninaisessa Suomen upseerikunnassa. Kaikessa toiminnassa Kadettikunta on aina korostanut keskinäistä yhteenkuuluvuutta. Kadettiupseerien edunvalvonta on myöhemmin jäänyt muiden tehtäväksi, ja viime vuosikymmenien aikana olemme keskittyneet aatteellisen toimintaan. Kadettikunnan satavuotista taivalta juhlittiin 27. tammikuuta 2021 Helsingissä. Koronarajoitusten takia juhlaan voitiin valitettavasti kutsua vain hyvin pieni joukko. Suunnitelmana on ensi vuoden vuosipäivänä juhlistaa satavuotista taivaltamme suuremmalla joukolla. Nyt juhlaohjelmassa oli Vapaudenristin ritarikunnan huomionosoitus, uudistetun Veteraanien perintö -tietopankin julkaisu, juhlalounas sekä Kaaderilaulajien esityksiä. Juhlatilaisuuden ehdoton kohokohta oli Vapaudenristin ritarikunnan Suurmestarin, tasavallan presidentin Kadettikunnalle luovuttaman 4. luokan Vapaudenristin miekkoineen vastaanottaminen. Kunniaosoitus kiinnitetään keltapunaisin nauhoin Kadettikunnan lipun kärkeen. Huomionosoitus on poikkeuksellisen korkea. Kuten Vapaudenristin ritarikunnan kansleri, kenraali Ari Puheloinen luovutussanoissaan totesi, olemme sotien jälkeen vasta seitsemäs järjestö, jolle tämä huomionosoitus on myönnetty.\nUskon, että merkittävänä tekijänä huomionosoituksen myöntämiselle on ollut viime vuosikymmenien laaja ja näkyvä työmme Suomen koululaitoksen ja kaikkien kansalaisten parissa. Olemme jakaneet miljoonille kansalaisille laaja-alaisesti tietoa maanpuolustuksesta, historiasta sekä turvallisuuspolitiikan eri osa-alueilta. Työmme keskeisessä osassa kansalaisten maanpuolustustahdon ja -tietouden edistämisessä ovat rakentamamme tietopankit ja oppimisympäristöt. Niiden ylläpitäminen vaati meiltä jatkuvasti työtä. Juhlatilaisuuden yhteydessä julkistettiin uudistettu Veteraanien Perintö – Itsenäinen Isänmaa –Arvet efter Veteranerna – Ett Självständigt Fosterland -tietopankki. Vanha tuttu tietopankki on nyt päivitetty ja rakennettu uudistetulle alustalle. Jatkuva työ tietopankkien ylläpitämisessä on palkitsevaa. Sen osoittavat vuosittain tietopankkeihin tehdyt noin kolmetoista\nmiljoonaa tietohakua. Perustan Kadettikunta ry:n palkitsemiselle Vapaudenristillä ovat valaneet sadan vuoden kuluessa Kadettikunnan ne tuhannet kadettiupseerit, jotka tehtäviemme ja arvojemme mukaisesti ovat pyyteettömällä työllään edistäneet kadettiupseerien yhteisöllisyyttä, vaalineet sotilasperinteitä, pitäneet yllä sotiemme veteraanien perintöä sekä erityisesti edistäneet ja vahvistaneet suomalaisen yhteiskunnan maanpuolustustahtoa ja maanpuolustustietoisuutta. Kiitos aktiivisen jäsenistömme ja lukuisten Kadettikuntaa eri vaiheissa tukeneiden tahojen olemme jo sadan vuoden ajan kyenneet toteuttamaan maanpuolustusaatteellista tehtäväämme jäsenistön ja kaikkien Suomen kansalaisten hyväksi.\nPuheenjohtaja Kenraalimajuri Jari Kallio\nadettikunta perustettiin sata vuotta sitten 27. tammikuuta 1921. Tuolloin Suomi oli hyvin toisenlainen maa kuin tänään. Itsenäistymisen alussa kansa jakautui syvästi kahtia. Nuoren maan alkuvuosikymmenet olivat kansakunnan rakentamista ja puolustamista. Tänään Suomi on yksi maailman vakaimmista ja menestyneimmistä maista. Menestys on vaatinut työtä, uhrauksia ja omistautumista. Itsenäisen Suomen Kadettikoulun ensimmäisen kurssin upseerit perustivat Kadettikunnan veljesjärjestöksi. Tarkoituksenaan kurssin aikana syntyneen yhteenkuuluvuuden ja toveruuden vaaliminen sekä valmistuneiden upseerien etujen ajaminen. Alusta alkaen Kadettikunnalla on ollut tärkeä merkitys upseeriston yhteenkuuluvuuden lujittamisessa. Se on omalta osaltaan tukenut yhtenäisen upseeriston muodostumista Suomen puolustusvoimiin ja rajavartiolaitokseen. Tämän yhteenkuuluvuuden arvo oli korvaamaton sotien aikana ja myös sotien jälkeen. Tänä päivänä järjestön toiminta keskittyy erityisesti kadettiupseeriston yhteisöllisyyden sekä kansallisen maanpuolustustietouden ja -tahdon edistämiseen. Järjestö tekee myös arvokasta perinnetyötä sotiemme veteraanien hyväksi. Kadettitoveruus, perinteet ja isänmaalliset arvot ovat aina olleet keskeinen osa suomalaista upseerikoulutusta. Kadettikunnan tunnuslause ”Constantem Decorat Honor – Kunnia kestävän palkka”, kuvaa hyvin järjestön periaatteita. Haluan lämpimästi onnitella 100-vuotiasta Kadettikuntaa ja kiittää sen jäseniä työstänne itsenäisen Suomen hyväksi.\nadettiupseerit ovat olleet Suomen sotilaallisen puolustamisen selkäranka koko itsenäisyytemme ajan. Toisessa maailmansodassa kadettiupseerit kantoivat vastuunsa esimerkillisellä tavalla. Maan itsenäisyyden säilyttämisen puolesta taistelleet kadettiupseerit maksoivat kuitenkin kovan hinnan. Talvisodan syttymisestä 30. marraskuuta 1939 Lapin sodan päättymiseen 27. huhtikuuta 1945 menehtyi yhteensä 540 kadettiupseeria tai kadettia. He uhrasivat työnsä ja elämänsä isänmaalle. Haluan ilmaista varauksettoman arvostukseni kaikkien kadettiupseerien urotekoja ja niiden jättämää perintöä – vapaata Suomea – kohtaan. Perintöä kunnioittaen maastamme on rakennettu monella mittapuulla katsottuna maailman onnellisin ja paras maa. Puolustusvoimat takaa Suomen turvallisuuden, ja siten se on yhteiskuntamme tukiranka. Kadettikunnan tekemä aatteellinen maanpuolustustyö on elintärkeää suomalaisen upseerikunnan yhtenäisyydelle ja henkiselle kestävyydelle sekä pienen maan kansalaisten maanpuolustustahdolle. Upseerien työtä arvostetaan ja Puolustusvoimilla on suomalaisten laaja tuki. Upseereilta edellytetään tänä päivänä hyvin laajaalaista osaamista. Perinteisen rauhan ja sodan aikaisten johtamisvaatimusten rinnalle on tullut toimiminen yhä vahvemmin erilaisissa yhteiskunnallisissa häiriötilanteissa sekä kansainvälisissä kriisinhallintatehtävissä. Olen vakuuttunut, että kadettiupseerien koulutus ja ammattitaito takaavat toimintaedellytykset kaikissa eteen tulevissa tilanteissa. Suomalaiset kadettiupseerit ovat myönteisessä mielessä näkyvästi esillä tehden aktiivista yhteistyötä muiden yhteiskunnallisten toimijoiden kanssa sekä toimien suomalaisten arvojen mukaisesti. Haluankin kiittää erinomaisesta yhteistyöstä ja ammattitaidosta puolustusministeriössä, Puolustusvoimissa ja Rajavartiolaitoksessa palvelevia kadettiupseereja. Minulle on kunnia saada lähettää Kadettikunta ry:lle ja sen jäsenistölle puolustusministerin tervehdys ja kiittää teitä panoksesta, jonka olette jo tähän mennessä antaneet maamme puolustamiseksi ja uskottavan puolustuskyvyn ylläpitämiseksi – olkaa jatkossakin kestäviä kunnian tiellä. Lisäksi haluan onnitella Kadettikuntaa 27. tammikuuta 2021 myönnetystä 4. luokan Vapaudenrististä miekkoineen. Toivotan kadettiupseereille terveyttä sekä onnea ja menestystä maanpuolustushengen edistämisessä isänmaan palveluksessa.\nuomalaiseen upseeriin kohdistuvat vaatimukset ihmisenä ja ihmisten johtajana periytyvät vuosisatojen takaa, ja ne ovat olennainen osa kadettikasvatusta. Kadettien toverikunta virallisti kasvatusperiaatteet vuonna 1821, ja ne periytyivät Haminan Kadettikoulusta itsenäisen Suomen Kadettikouluun. Haminan kadettien perustama Suomen Kadettiklubi toimi esimerkkinä siitä, että myös uuden Kadettikoulun kasvatit voivat perustaa oman yhdistyksensä. Kadettikunta perustettiin ensimmäisen kadettikurssin vahvan yhteishengen ja kadettitoveruuden perustalle 27. tammikuuta 1921. Harva ammattikunta kasvaa vastaavalla tavalla tehtäväänsä. Meistä jokainen on sitoutunut kadettilupauksessa uhraamaan työnsä ja elämänsä isänmaalle. Lupauksen tueksi kadeteista kasvatetaan rohkeita, tunnollisia, vastuuntuntoisia, rehellisiä, aloitekykyisiä ja henkisesti sitkeitä upseereja. Yhteinen arvopohja ja isänmaan hyväksi tehtävä työ yhdistävät kadettiupseereita läpi elämän ja tekevät Kadettikunnasta elinvoimaisen yhdistyksen. Kadettiupseerien yhteenkuuluvuuden edistäminen, ammattitaidon kehittäminen ja upseerien ammattiylpeyden ja arvostuksen vaaliminen ovat luontevia ja arvokkaita tavoitteita Kadettikunnan toiminnalle. Lisäksi Kadettikunta toimii aktiivisesti vahvistaakseen kansalaisten maanpuolustustahtoa ja turvallisuuspoliittista tietämystä. Kadettipiirit ovat järjestäneet lukemattomia opetustilaisuuksia ja tapahtumia, ja Kadettikunta on valmistanut julkaisuja ja tietopankkeja kansalaisten ja koulujen ajantasaisen tiedonsaannin turvaamiseksi. Kadettikunnan pitkäjänteinen ja tuloksekas työ on saanut merkittävän tunnustuksen. Vapaudenristin ritarikunnan suurmestari, tasavallan presidentti Sauli Niinistö on myöntänyt Kadettikunnalle 4. luokan Vapaudenristin miekkoineen Kadettikunnan 100-vuotispäivänä. Vapaudenristi on osoitus Kadettikunnan ansiokkaasta toiminnasta Suomen maanpuolustuksen hyväksi. Kadettikunta on aktiivinen ja arvostettu yhdistys, joka vaikuttaa ja elää ajassa. Osoitan kunnioitukseni ja kiitokseni Kadettikunnalle sekä toivotan yhdistykselle mitä parhainta menestystä tulevaisuudessa. Olkaamme kestäviä kunnian tiellä.\nKenraali Timo Kivinen Puolustusvoimain komentaja\nRajavartiolaitoksen päällikön tervehdys\naluan lämpimästi onnitella Kadettikuntaa ja sen jäsenistöä satavuotisen taipaleen johdosta. Kadettikunta on koko olemassaolonsa ajan toteuttanut arvokkaita päämääriään kadettiveljeyden ja -sisaruuden lujittamiseksi, kadettiupseeriston yhteenkuuluvuuden ja ammattiylpeyden vaalimiseksi sekä ammatilliseksi kehittämiseksi. Kadettiupseerit ovat tämän historian ajan muodostaneet myös Rajavartiolaitoksen keskeisimmän johtajiston. Rajavartiolaitoksen tunnuslause ”Turvana kaikissa oloissa” konkretisoituu Rajavartiolaitoksen historian eri vaiheissa. Suomalaisen rajaturvallisuusjärjestelmän alkuvaiheet, sotiemme aika, kylmä sota, Euroopan rajaturvallisuuden kehittyminen sekä viime vuosien moniulotteiset turvallisuushaasteet ovat jatkuvasti testanneet taitojamme ja kykyjämme. Rajavartiolaitos on kyennyt uudistumaan ja vastaamaan toimintaympäristön muutokseen turvaten samalla vahvan ja vaikuttavan roolinsa suomalaisena ja eurooppalaisena turvallisuustoimijana. Tämän kehityksen yhtenä takeena on ollut yhtenäisen kadettikoulutuksen saanut rajapäällystö. Kadettilupauksesta alkanut polku on vienyt eri upseeripolvet menestyksellä läpi maailman muutosten. Maanpuolustuskorkeakoulun ja Raja- ja merivartiokoulun opintojen ja virkatehtävien myötä muodostuneet yhteiset arvot, kokemukset ja osaaminen ovat luoneet lujan pohjan toiminnallemme. Vuosisadan ajan Kadettikunnan luoma yhteinen kivijalka on antanut upseeristolle vakaan alustan ja rohkeuden seistä maailman muutosten tuulissa. Kadettikunta ei ole koskaan pysähtynyt paikalleen, vaan se on kehittynyt ajan hengen mukaisesti myös virtaviivaiseksi maanpuolustustiedon välittäjäksi ja kansalaisten maanpuolustustahdon vahvistajaksi. Tämän pitkän ja arvokkaan työn tunnustukseksi Kadettikunta on saanut 100-vuotispäivänään 4. luokan vapaudenristin miekkoineen kiinnitettäväksi keltapunaisin nauhoin Kadettikunnan lipun tankoon. Haluan toivottaa Kadettikunnalle lämpimät onnittelut korkeasta tunnustuksesta ja toivottaa menestyksekästä tulevaisuutta työssänne kadettiupseeriston ja isänmaan hyväksi.\nKenraaliluutnantti Pasi Kostamovaara Rajavartiolaitoksen päällikkö\nKuvat Maanpuolustuskorkeakoulu, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nKuvat Kadettikunta, Maanpuolustuskorkeakoulu, Pasi Väätäinen, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nna siihen voi liittyä”, mutta sekin selvisi kadettilupauksen antamisen jälkeen. Kaikki lupauksen antaneet kadetit kutsuttiin Kadettikunnan jäseniksi. Muistan hyvin, kuinka tärkeän verkoston ja yhteisön sotasokealle isoisälleni Kadettikunta muodosti. Lähes joka viikko tai vähintään kuukausittain hän osallistui kadettipiirin tapaamisiin, kokouksiin ja juhliin. Luimme yhdessä Kylkiraudan tuoreita numeroita, ja hän kertoi muisteloitaan Munkkiniemen reippaista kadettiajoistaan 1930-luvulta. Minulle nuorena kadettina oli suorastaan liikuttavaa havainnoida sitä yhteenkuuluvuuden voimaa ja keskinäistä huolenpitoa, joka isoisäni kadettikurssiaikaisten upseeriveljien välillä vallitsi. Silloinkin kun sodankäyneiden kadettiveljien voimat olivat viimeisillään, jokaisen kadettiveljen viimeiseen iltahuutoon osallistuttiin sotilasunivormussa ja arkkua kantaen. Kadettiupseerius kantaa ja kannattelevan tuen antaa Kadettikunta. Kadettikunta on tarjonnut niin minulle kuin kaikille jäsenilleen erinomaisen verkoston, lukuisia ikimuistoisia tapahtumia, pyyteetöntä tukea ja erittäin ammattitaitoisesti johdettua yhdistystoimintaa. Mieltäni myös lämmittää tietoisuus siitä, että Kadettikunta huoleh-\ntii Suomen Marsalkka Mannerheimin Kadettisäätiön kautta minusta ja läheisistäni tarvittaessa vieläpä viimeisessä iltahuudossa. Oi Kallis Suomenmaa -laulua lainaten ”Ei muuta kunniaa, kuin kuulla kummultansa sun kuusiesi kuiskinaa, kun sä kätkenyt olet hänet viime lepohon”, tulevat olemaan viimeiset kirjoitetut ja kiveen kaiverretut sanani, arvokkaan kadettiupseerin hautakivitunnuksen vieressä. Tämän yhteisön jäsenyys on siten minulle kunnian asia.\nKatseet lujasti tulevaisuuteen\nTänä päivänä satavuotiaan Kadettikunta ry:n toiminnan tarkoituksena on ennen kaikkea kadettiupseerien yhteenkuuluvuuden ylläpitäminen ja edistäminen. Lisäksi toiminta keskittyy kadettiupseerien ammattitaidon kehittämiseen, upseerin ammattiylpeyden ja arvostuksen vaalimiseen sekä upseerikunnan verkostoitumiseen turvallisuuden ja maanpuolustuksen toimintakentässä. Kadettikunnan jäseniä kehotetaan edelleen osallistumaan asiantuntijoina maanpuolustuksesta käytävään keskusteluun. Vastuullisimpana tehtävänämme on yhä kansalaisten maanpuolustustahdon vahvistaminen jakamalla asiapoh11\njaista tietoa Suomen turvallisuuspolitiikasta ja maanpuolustuksesta. Tehtävämme on Kadettikunnan jäseninä selvä, mutta se vaatii sitoutumista ja samanlaista avarakatseisuutta tulevaisuuteemme, johon voimme historian tapahtumien todistamina vaikuttaa. Tuntemalla menneisyytemme voimme katsoa luottavaisin mielin tulevaisuuteen. Haluankin kannustaa kaikkia kadettiupseereja perehtymään Kadettikunnan historiaan ja osallistumaan monipuoliseen toimintaan. Kuluvan vuoden aikana julkaistaan Kadettikunnan 100-vuotishistoriikki ja Kylkiraudan Perinnetietoutta-palstalla esitellään erityisesti Kadettikunnan keskeisiä ja vakiintuneita perinteitä. Vahvoissa perinteissä ja historiamme tuntemuksessa on voimamme, joten koristakoon kunnia meitä kestäviä Kadettikunnan jäsenveljiä ja -siskoja nyt ja ainiaan! Everstiluutnantti, sotatieteiden tohtori Marko Palokangas (kadetti 8629) palvelee sotilasprofessorina Maanpuolustuskorkeakoulun sotataidon laitoksessa. Everstiluutnantti Palokangas on Kadettikunnan perinnejaoston jäsen.\nKuvat Maanpuolustuskorkeakoulu, Pixabay.com, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nPuolustusvoimien henkilöstön kokonaismäärä on mitoitettu sodan ja rauhan ajan tehtävien sekä käytettävissä olevien resurssien mukaiseksi. Opistoupseerien poistuma aiheuttaa henkilöstörakenteeseen muutoksia aina vuoteen 2037 saakka. Opistoupseereilta vapautuvia tehtäviä kohdennetaan kaikille henkilöstöryhmille. Lähivuosina tehtäviä kohdennetaan erityisesti aliupseereille ja nuorille upseereille. Myöhempinä vuosina tehtäviä kohdennetaan myös sotatieteiden maisterikurssin suorittaneille upseereille, erikoisupseereille ja siviilihenkilöstölle. Tehtävien henkilöstöryhmämuutoksissa otetaan huomioon tämän hetkinen osaaminen. Lisäksi huomioidaan henkilöiden osaamisen ja kokemuksen kart-\nKuvat Puolustusvoimat, Pixabay.com, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nnan näyttö ja henkilöstöstä huolehtiminen, korostuvat. Upseerien koulutuksella ja kasvatuksella tuetaan kokonaisvaltaista toimintakykyä, jonka osa-alueina ovat fyysinen, psyykkinen, sosiaalinen ja eettinen toimintakyky. Upseerit koulutetaan yleensä sotatieteiden maistereiksi, mutta koulutusrytmi on rakennettu joustavaksi. Se mahdollistaa sotatieteiden maisterin opintojen ajoittamisen upseerin ja Puolustusvoimien kannalta tarkoituksenmukaisesti. Vakinaiseen upseerin virkaan voidaan nimittää myös sotatieteiden kandidaatin tutkinnon ja riittävän työkokemuksen perusteella. Puolustusvoimissa on tehtäviä niin sotatieteiden kandidaatin, maisterin kuin tohtorin tutkinnon suorittaneille upseereille. Aikaisemmin ja muualta hankittu osaaminen täydentää Puolustusvoimissa hankittua koulutusta. Muutosnopeus lisääntyy, mikä edellyttää upseerilta jatkuvaa itsensä kehittämistä. Sitä tukee koko uran aikainen oppiminen sotatieteiden kandidaatin opinnoista aina ylemmän johdon kurssille ja kansainvälisille kursseille saakka. Itsensä kehittämisessä keskeistä on lisäksi fyysisestä ja psyykkisestä kunnosta huolehtiminen. Mitä pitemmälle palvelus vie, sitä enemmän korostuvat yhteistyökyky ja kyky hahmottaa oleellinen. Kahdeksan sivun muistion kirjoittaa kahdessa tunnissa, mutta asian tiivistäminen kahteen sivuun vie usein kahdeksan tuntia. Pelkistämisen taito on yhä tärkeämpää tietotulvan lisääntyessä.\ntuminen sekä mahdolliset eri koulutusjärjestelmien muutokset. Kadettiupseerit ovat Puolustusvoimien keskeinen henkilöstövoimavara. Heidän määränsä on vakiintunut reiluun 3 000 henkilöön. Upseereista noin 700 on suorittanut yleisesikuntaupseerin tutkinnon. Esiupseereja on noin 800, ja loput ovat nuorempia upseereja. Koulutusvahvuudet on suunniteltu siten, että vuoteen 2037 mennessä upseerien kokonaismäärä kasvaa noin viidelläsadalla. Laskelmassa on otettu huomioon eläkeuudistus, jossa upseerien eroamisikä nousee portaittain siten, että vuonna 2025 eroamisikä on noussut kaksi vuotta nykyisestä. Puolustusvoimista eläköityneillä ja irtisanoutuneilla upseereilla varmistetaan osaltaan sijoitetun reservin osaaminen erityisosaamista tai sotilasammatillista pätevyyttä vaatimissa tehtävissä. 14\nOman haasteensa upseerien riittävyydelle tuovat uusien suorituskykyjen rakentaminen ja samaan aikaan vanhoista järjestelmistä luopuminen. Henkilöstön määrä ja osaaminen mitoitetaan molempiin tarpeisiin suorituskyvystä huolehtien. Sotavarustuksen tekninen kehitys ja kokonaan uudet suorituskyvyt tuovat jatkuvasti uusia vaatimuksia upseeriston osaamiselle. Laivue 2020:n ja Hornetit korvaavan HX-hankkeen tuoman suorituskyvyn käyttöönotto luovat upseereille mielenkiintoisia työtehtäviä. Upseeristolta vaaditaan uutta osaamista muun muassa uusista teknologioista sekä kyber-, avaruus- ja informaatiosuorituskyvyistä. Tästä osaamisesta kilpailevat monet muutkin työnantajat. Uudet osaamisvaatimukset edellyttävät upseereilta uuden oppimista. Samalla ne tarjoavat mahdollisuuden ke-\nrusmiespalveluksella ja kouluttajahenkilöstön esimerkillisellä toiminnalla on ratkaiseva vaikutus sotilasopintoihin ja -ammattiin rekrytoinnin onnistumiselle. Tällainen toimintatapa on jatkossakin varmistettava.\nKuvat Kadettikunta, pixabay.com, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nKenraaliluutnantti Kaukanen muistelee lämmöllä kadettiaikaa. Opetus oli käytännönläheistä ja tiiviiksi ohjelmoitua. Kaukanen toteaa, että koulutuksen tavoitteena oli antaa eväät ensimmäisiin upseeritehtäviin, varusmiesten kouluttajiksi ja sodan ajan komppanian päälliköiksi. — Kouluttajamme olivat nuoria, monet kadettikurssiensa parhaimmistoa ja aivan esimerkillisiä upseerin malleja. Samanhenkisessä porukassa oli helppo viihtyä. Kaikki näkivät toistensa vahvuudet ja heikot hetket, ja syntyi ihmeellinen veljeys, Kaukanen kertoo. — Tämä ihmeellinen veljeyden tunne on säilynyt halki vuosikymmenten. Kadettiveljien tavatessa lämmin ja luottavainen tunne tulee aina pintaan, Kaukanen iloitsee. Majuri Silmulle jäi kadettiajasta päällimmäiseksi muistoksi kurssikaverit. Hän toteaa, että yhteisten tapahtumien kautta muodostui yhteisöllisyys ilman tämän päivän toimintamalleja. — En ole suinkaan varma, olisimmeko voineet kasvaa yhteneväksi joukoksi Instagramin tai WhatsAppin avulla, Silmu pohdiskelee. Perinteet ja kadettiupseerien kasvatus ovat jääneet majuri Kourille vahvimpina muistoina kadettiajasta. Hän iloitsee, että niiden avulla kadettikurssista muodostui yhtenäinen ja tiivis yhteisö. — Mieliinpainuvina tapahtumina olivat perinnetapahtumat, esimerkiksi Sarkajuhla, jona päivänä kadetit antavat myös kadettilupauksen. Hyvänä muistona on myös sotaharjoitus Lapissa, jossa harjoiteltiin sissitoimintaa. Tällöin korostui yhdessä tekeminen ja selviytyminen sekä periaate ”kaveria ei jätetä”, Kouri summaa. Perinteet ja erityisesti Sarkajuhla ovat jääneet myös kapteeniluutnantti Lundstenille mieleen opiskeluajasta, mutta hän haluaa erityisesti korostaa kadettiaikana muodostunutta kadettiveljien ja -sisarten välillä vallitsevan hengen merkitystä. — Jossain vaiheessa ymmärsin, mikä valtava voima on katkeamattomassa ketjussamme, Lundsten vakuuttaa. — Esimerkiksi aselajilinjamme kokoon-\ntuu vuosittain kesätapaamiseen, Lundsten jatkaa. Kadettiajan muistoja yliluutnantti Kestin mielessä yhdistää se, että asioita tehtiin aina porukalla. — Yksin ei tarvinnut juurikaan olla. Kurssikavereilta sai aina tukea, jos sitä ymmärsi pyytää ja joskus sitä jopa tuputettiin, Kesti summaa. — Tämän päivän mediakanavat mahdollistavat hyvin kadettikurssin yhteydenpidon kadettiaikana ja sittemmin myös palveluksen alettua eri joukko-osastoissa, Kesti vastaa majuri Silmun pohdintaan. 18\nKaikkien vastaajien mieleen oli kadettiajasta jäänyt erityisesti yhdessä tekeminen ja yhteenkuuluvuuden tunteen rakentuminen, joka kantaa koko kadettiupseeriajan – kadetista kenraaliin. Seminaarissa pohdittiin myös sitä, johtaako voimakas yhteenkuuluvuuden tunne laumasieluisuuteen, joka heikentäisi innovatiivista ajattelua. Keskusteluissa päädyttiin kuitenkin sellaiseen näkemykseen, että kadettiupseerit saavat olla ja tarvittaessa ovatkin perustellusti eri mieltä asioista. Yksimielisiä oltiin myös siitä, että lojaalisuuteen kuuluu\nvalmisteluvaiheen jälkeen sitoutuminen komentajan (esimiehen) päätökseen.\nKenraaliluutnantti Kaukasen mielestä upseeriuran kohokohtia olivat erityisesti ne tehtävät, joissa sai toimia mahdollisimman itsenäisesti. Sissikomppanian päällikkyys Lapin rajavartiostossa 1980-luvun puolessa välissä on muun muassa jäänyt hänelle lämmöllä mieleen. Komentajatehtävät Lapin ja Kaakkois-Suomen rajavartiostoissa sekä Rajavartiolaitoksen päällikkyys\nolivat luonnollisesti hänen palvelusuransa kohokohtia. — Älyllisesti innostavinta aikaa oli palvelus Rajavartiolaitoksen esikunnassa majurina ja everstiluutnanttina vuosina 1991–1995, Suomen lähihistorian saranakohdassa, jolloin moni asia muuttui, Kaukanen kertoo. — Töitä tehtiin esikunnassa kelloon katsomatta. Nykyään puhutaan työn imusta, ja silloin sain kokea olevani huippuimurin uumenissa, Kaukanen innostuu. — Esimiehemme osasivat ottaa meistä tehon irti päämäärien saavut19\ntamiseksi, mikä oli erinomaista johtajuutta. Näistä ajoista oppineena olenkin usein sanonut nuorille upseereille, että silloin kun on tarjolla erityisen vaikeita hommia ilman aiempia pohjatöitä tai perusteita, pitää käsi nostaa pystyyn vapaaehtoisuuden merkiksi, Kaukanen opastaa. Majuri Silmu toteaa niin ikään perusyksikön päällikön tehtävät palvelusuransa kohokohdaksi tähän mennessä. — Lähes neljän vuoden palvelus perusyksikön päällikkönä oli itsenäistä perustyötä parhaimmillaan ja pahimmillaan, Silmu toteaa. — Nyt parikymmentä vuotta myöhemmin tosin osaisin tehdä asioita toisinkin: kohdata enemmän alaisia ja jättää jotain tekemättäkin, Silmu pohtii. Majuri Kouri kokee ammattinsa parhaimmiksi puoliksi tehtävien haastavuuden ja monipuolisuuden. Ensimmäiseksi kohokohdaksi hän mainitsee upseerin virkaan nimittämisen ja ylentämisen Presidentinlinnassa. Hänellekin merkittävä kohokohta on tähän mennessä ollut perusyksikön päällikkyys. — Tärkeäksi koen määräämiseni Porin prikaatin kranaatinheitinkomppanian päälliköksi, jolloin olin vastuussa satojen varusmiesten kouluttamisesta yhdessä yli kahdenkymmenen Puolustusvoimien palkattuun henkilöstöön kuuluvan kanssa, Kouri summaa. — Kahdesta kriisinhallintaoperaatiosta saamani kokemukset ovat myös olleet minulle mieluisia, Kouri kertoo. Kapteeniluutnantti Lundsten kertoo palvelusuran kohokohtien olevan pieniä ohikiitäviä hetkiä, jotka ovat vahvistaneet uskoa tehtyyn työhön. — Mieltä lämmittäviä hetkiä ovat olleet varusmiehen esittämä kiitos kurssin päätyttyä tai kouluttamani joukon onnistuminen koulutustasomittauksessa, Lundsten iloitsee. Yliluutnantti Kesti kokee nykyisen tehtävänsä perusyksikön varapäällikkönä olevan palvelusuransa kohokohta. On luonnollisesti muistettava, että hänen ikäluokkansa kadettiupseereilla lukuisat palvelusuran kohokohdat ovat vasta edessäpäin.\nKadettiupseerius on kenraaliluutnantti Kaukasen mielestä kuin turkki, joka ei lähde päältä kuin nylkemällä. Kaukaselle muistuukin asiasta mieleen kadettilupauksen kohta: ”…kadettiaikanani ja sen jälkeen olkoon toimintani\nKenraaliluutnantti Kaukanen pitää luonnollisena sitä, että evp-upseerit osallistuvat keskimääräistä aktiivisemmin kadettipiirien toimintaan. Heillä on tällaiseen toimintaan paremmin aikaa ja toisaalta tarve ylläpitää tietojaan. Hän arvelee, että Rajavartiolaitoksen ja Puolustusvoimien viroissa palvelevat saavat tehtäviensä kautta riittävästi tietoja ja toisaalta elämän ruuhkavuosina on haasteetta työn, perheen ja harrastusten yhteensovittamisessa. Majuri Silmun mielestä kadettipiirin toiminnassa on tärkeää yhdistää toimintoja muiden upseerijärjestöjen kanssa. Toimintamuotona voivat olla esimerkiksi yhteiset tapahtumat, joiden kautta toteutuu hyvin strategian mukaisen toiminnan tärkein tarkoitus: yhteenkuuluvuuden ylläpitäminen ja edistäminen. Majuri Kouri korostaa vanhempien kadettiupseerien ja esimiesten merkitystä valmistuvien upseerien sitouttamisessa kadettipiirin toimintaan. — Komppanian päällikköni aktiivisuus sai nuoret upseerit mukaan kadettipiirin toimintaan ja osallistumaan\ntilaisuuksiin. Yhteisissä tilaisuuksissa tutustui hyvin joukko-osaston vanhempiin upseereihin ja myös evp-upseereihin, Kouri muistelee. Kapteeniluutnantti Lundsten kokee tulleensa avosylin vastaanotetuksi kadettipiirinsä toimintaan, ja hän on jo toiminut useita vuosia Hangon kadettipiirin hallituksessakin. — Osittain yhdistystoiminnan ansiosta sopeutuminen uuteen palveluspaikkaan oli sekä nopeaa että mielekästä, Lundsten selvittää. Yliluutnantti Kestin mieleen on jäänyt kadettipiirin järjestämä upseerien tulojuhla. Hän kokee tällaisten tapahtumien olevan hyvä tapa toivottaa työntekijä tervetulleeksi uuteen palveluspaikkaan. — Sodankylän varuskunta on tiivis yhteisö, jonka työntekijät viettävät myös vapaa-aikaa yhdessä. Yhteisten tapahtumien kautta nuoret upseerit saadaan osaksi niin työyhteisöä kuin vapaa-ajanporukoitakin, Kesti selvittää.\nkittävin kohderyhmä on yhdistyksen jäsenistö. Hän toteaa, että koronapandemian vuoksi näkyvyyttä on haettava internetin ja julkaisujen kautta. Majuri Silmu peräänkuuluttaa juhlavuodelle toimintaa ja uusia ajatuksia. Sellaisia toimintamuotoja, jotka saavat myös kadetit ja vastavalmistuneet mukaan Kadettikunnan toimintaan. Majuri Kouri toivoo Kadettikunnalta näkyvyyttä juhlavuotenaan. — Koronatilanteesta huolimatta tai juuri siksi Kadettikunta voi osoittaa ja tuoda esille sen, että tästäkin haasteesta selvitään yhdessä toisiamme tukien, kuten Suomi selvisi talvisodasta yhteishengen ansiosta – yhdessä olemme enemmän -periaatetta noudattaen, majuri Kouri miettii. Kapteeniluutnantti Lundsten odottaa, että Kadettikunta näyttäytyy juhlavuotena edustamassa suomalaisia upseereja. — Kadettikunnan näkyvyydellä on myönteinen vaikutus kansamme maanpuolustustahtoon, Lundsten luottaa.\nKenraaliluutnantti Kaukanen arvioi, että Kadettikunnan juhlavuotena mer21\nSuu puhuu, kädet tekevät\nhdysvaltain presidentinvaalit käytiin marraskuussa. Tämä maailman vaikutusvaltaisimman ihmisen valinta oli meille vaaleihin liitettyyn arvokkuuteen ja vaatimattomuuteenkin tottuneille suomalaisille kulttuurisesti mielenkiintoista seurattavaa julkisuustemppuineen, lokakampanjoineen ja erilaisine oikeustaisteluineen. Selvää kuitenkin on, että valta vaihtui Yhdysvalloissa ja Donald Trumpista tuli yhden kauden presidentti. Millaisia vaikutuksia presidentti Bidenilla sitten voi olla Yhdysvaltain turvallisuuspoliittisiin valintoihin? Toki realismiin taipuvainen tarkastelija voisi lakonisesti todeta, että Yhdysvaltojen kaltaista suurvaltaa johdetaan tiettyjen periaatteiden mukaan – huolimatta siitä, kuka maata johtaa. Näitä ovat esimerkiksi intressikeskeisyys, hegemonia-aseman tavoittelu tai turvaaminen ja sotilaallinen voima keskeisenä ulkopolitiikan välineenä. On kuitenkin huomioitava, että Joe Bidenin turvallisuuspoliittisissa linjauksissa on nähtävissä selkeää pyrkimystä eriyttää johtamansa kansakunnan linjoja edeltäjänsä vastaavista, vaikka tämä tapahtuisikin vain nimellisellä ja retorisella tasolla. Bidenin mahdollisesta ulkopolitiikasta, ja miksei turvallisuuspolitiikastakin, on saatavissa esimakuja hänen jo elokuussa 2019 ajatuspaja Council on Foreign Relationsille antamastaan haastattelusta. Ensimmäinen selkeä ero Trumpin linjaan on selvä pyrkimys takaisin kansainvälisen yhteisön arvojohtajaksi esimerkiksi korostamalla Pariisin ilmastosopimuksen yleissitovuutta ja kansainvälisen kaupan sopimuspohjaisuutta sekä edistämällä ydinaseiden rajoittamiseen tähtääviä käytänteitä niin Iranissa kuin Pohjois-Koreassakin. Näillä painotuksilla Biden on luonnollisesti halunnut tehdä pesäeroa Trumpin hallinnon linjaan. Samalla niillä on pyritty luomaan ja vahvistamaan kuvaa Yhdysvalloista läntisenä arvojohtajana – ei niinkään julkisesti korostamaan maan intressipohjaisia vaikuttimia. Haastattelusta on myös syytä nostaa tarkasteluun kaksi erillistä sotilaalliseen voimankäyttöön liittyvää linjanvetoa, jotka mahdollisesti kertovat presidentti Bidenin ajattelusta. Ensinnäkin Biden korostaa varapresidenttikautensa aikana tutuksi tulleen Obaman doktriinin mukaista pienen sotilaallisen vaikutuksen politiikkaa. Tämä tarkoittaa erikoisjoukkojen ja ilma-aseen merkityksen korostamista ja vastaavasti laajojen maakomponenttien käytön välttämistä konfliktien ratkaisemiseksi.\nBidenin kertoman mukaan se tarkoittaisi yhdysvaltalaisten joukkojen Afganistanista kotiuttamista hänen ensimmäisellä kaudellaan ja keskittymistä ainoastaan terrorisminvastaisiin operaatioihin maassa. Sananvalinta on epäilemättä tietoinen, mutta vastaavasti olisi verraten erikoista, jos Yhdysvallat luopuisi esimerkiksi Afganistaniin rakentamastaan sotilasinfrastruktuurista vain Bidenin kuvaileman kansallisen taisteluväsymyksen vuoksi. Kommentti on luonnollisesti syntynyt ennen presidentin vaaleja, ja suun puhuttua vaalien tuloksen jälkeinen todellisuus vasta näyttää, mitä kädet tekevät. Joka tapauksessa Afganistanissa hyötyjä puolustusjärjestelmänsä kehittämiseen saanut Suomikin voi joutua valitsemaan, miten tulevaisuudessa ottaa osaa maan operaatioihin. Toinen keskeinen sotilaallisen voimankäytön kokonaisuus on Bidenin reilu puolitoista vuotta sitten tekemä linjaus siitä, että hän haluaa nostaa Ukrainan kysymyksen Yhdysvaltain ulkopolitiikan prioriteettilistan kärkeen. Tällä olisi luonnollisesti vaikutusta koko Euroopan voimatasapainoon, ja se muodostaisi Yhdysvalloista Bidenin kaavaileman aseja koulutusavun myötä yhä konkreettisemman toimijan alueen konfliktissa. Näin toimien Biden luonnollisesti korostaisi johtamansa suurvallan vaikuttavuutta Euroopassa ja ottaisi maansa ulkopolitiikassa yhä tiukemman asenteen Venäjää kohtaan. Edelleen spekuloiden pian saatettaisiinkin olla tilanteessa, jossa yhdysvaltalaisia aseita ja asejärjestelmiä käytettäisiin yhdysvaltalaisten neuvonantajien opastamana venäläisiä joukkoja vastaan Ukrainassa. Tämä olisi luonnollisesti turvallisuuspoliittisesti kiinnostava tilanne muille Euroopan valtiolle. Ei vähiten Itämeren alueella, jonka strateginen merkitys on lisääntynyt Ukrainan sodan myötä. Yhdysvaltain uusi presidentti saattaakin tulevaisuudessa olla se maansa päämies, joka hyväntahtoisesti velvoittaa myös oman maamme kytkemään itsensä yhä tiiviimmin yhdysvaltalaisiin intresseihin myös täällä Itämeren rannoilla, Euroopassa ja jäästä vapautuvalla arktisella alueella. Aidostakin hyväntahtoisuudesta huolimatta on muistettava, että vaikka suu puhuu, ovat käsien teot lopulta turvallisuuspolitiikan ratkaiseva tekijä.\nERIKOISOPERAATIOT MULTI-DOMAINTOIMINTAYMPÄRISTÖSSÄ TEKSTI: ARTO HILDÉN JA KIMMO NORDBERG Kirjoittajat valottavat trendejä, jotka vallitsevat maailmanlaajuisesti erikoisoperaatioiden tehtäväkentässä. Artikkelissa tarkastellaan myös tulevaisuuden erikoisoperaatioihin kohdistuvia muutoksia.\nermi erikoisoperaatiot tuo monille mieleen toimintaelokuvien mustiin pukeutuvat kasvottomat sotilaat tai miehen reppu selässään suon laidassa. Erikoisoperaatiot ovat käytännössä muutakin kuin edellä mainitut ilmentymät. Erikoisoperaatiot määritellään operaatioiksi, jotka linkittyvät tai liittyvät kansakunnan turvallisuuteen ja joilla pyritään saamaan aikaan strategisen tai operatiivisen tason vaikutuksia. Erikoisoperaatiot on yleensä räätälöity erikoisjoukkojen operaatioiksi, joissa käytettävät toimintamenetelmät eivät ole tyypillisiä muille joukoille.\nSyyskuun 11. päivän tapahtumat Yhdysvalloissa vuonna 2001 ja niitä seuranneet operaatiot terrorismia vastaan ohjasivat erikoisoperaatioiden kehitystä 2000-luvun alussa. Globaali terrorismin vastainen sota (Global War on Terrorism, GWOT) muodosti monelle valtiolle mahdollisuuden kehittää kansallisia erikoisoperaatioitaan sekä erikoisjoukkojensa organisaatiota, toimintatapoja ja välineistöä. Useiden valtioiden erikoisjoukot kykenivät hankkimaan arvokasta operaatiokokemusta, joka on kehittämisen tärkeimpiä elementtejä. Erikoisoperaatioiden perinteiset tehtäväalueet, esimerkiksi toiminta vihollislinjojen takana vaativissa tiedustelu- ja tuhoamistehtävissä, olivat jo ennen vuotta 2001 mukautuneet osittain uuteen maail-\nmanjärjestykseen kylmän sodan jälkeisinä vuosina. Kokemusta erityyppisistä operaatioista oli haettu muun muassa Jugoslavian hajoamissotien aikana. Esimerkkeinä voidaan mainita operaatiot Joint Forge ja Joint Guardian. Operaatioissa erikoisjoukoilla oli tuki- ja neuvonantotehtäviä sekä varsinaisen kriisinhallintaoperaation aloittamiseen liittyviä valmistelutehtäviä, esimerkiksi kontaktien luominen sekä yhteyksien rakentaminen. GWOT-operaatiot lähensivät eri toimialojen ja puolustushaarojen yhteistyötä ja nostivat maalittamisen työkalut ja tiedustelun tärkeyden kehittämisen prio riteeteiksi. Erikoisoperaatioista muodostettiin työkalu, jolla kyettiin vaikuttamaan nopealla ja joustavalla tavalla aikakriittisiin maaleihin sekä verkostoihin. Luonteeltaan erikoisoperaatioiden ei-lineaarinen ja joustava toteutustapa sopi paremmin epäsymmetristen uhkien torjumiseen kuin tavanomaisten joukkojen käyttö. Vuotta 2001 seurannut vuosikymmen oli erikoisoperaatioiden kulta-aikaa. Päävastuu terrorismin torjunnasta tai niihin liittyneistä operaatioista annettiin monessa valtiossa erikoisoperaatiojoukkojen vastuulle. Nämä ratkaisut muokkasivat johtorakenteita, joukkoja ja rahoitusvirtaa. Muutoksia tehtiin usein muiden puolustushaarojen ja joukkojen kustannuksella. Joukkojen käytöllä vaarallisissa operaatioissa oli hintansa, ja monet kalliisti koulutetut operaattorit saivat maksaa hengellään tai terveydellään taistelun paremman tulevaisuuden puolesta. 29\nKIMMO NORDBERG Muutoksia operaatioihin\nYhdysvallat-keskeisen yksinapaisen maailmanjärjestyksen aikakausi on nykyisin kohdannut haastajia, muun\nOdotuksia Kadettikunnan toiminnalle Kenraaliluutnantti Kaukanen on tyytyväinen Kadettikunnan toimintaan nykymuodossaan. Hän toteaa, että yhdistyksen julkaisutoiminta on hyvällä tasolla, jossa Kylkirauta-lehdellä on yhteysvälineenä suuri merkitys. — Kadettikunta yhdistyksenä on rakenteellisesti sisäänpäin – jäsenistöään – katsova, ja näin sen pitää pohjimmiltaan ollakin, Kaukanen toteaa. Majuri Silmu kertoo, että Kadettikunnan arvot ja toiminta-ajatus ovat kunnossa. Hän kuitenkin pohtii, riittääkö se, että yhdistyksen toiminta on varttuneempien upseerien osalta kunnossa. Hän haluaisi varmistettavan, että tulevaisuudessakin kasvatettaisiin upseereja kadetista alkaen Kadettikunnan strategian mukaisesti ja osallistumaan aktiivisesti toimintaan. — Kadettikunnan arvot ja toimintaajatus ovat runko, joiden varaan varsinainen toiminta rakentuu kadettipiireissä. Paikallistasolta saadaan voima ja massa, joka ylläpitää Kadettikunnan, Silmu kiteyttää.\nKuvat Kadettikunta, Puolustusvoimat, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\njohtotähtenä Suomen vapaus ja kansamme onni…”. — Kadettiupseerisuus on päättäväisyyttä, velvollisuudentuntoa ja sinnikkyyttä saada aikaan ratkaisuja ja panna toimeksi. Se on valmiutta ottaa vastuuta ja tunnustaa vastuunsa. Lojaalisuus on myös avainsana, ja uskollisuus Suomea kohtaan on ehdoton, Kaukanen tiivistää. Majuri Silmu toteaa kasvaneensa kadettiupseeriksi. Hän on vakuuttunut siitä, että arjen kiireessä tai tosipaikan tullen kadettiupseereista voidaan ulosmitata ne asiat, joihin kadettilupauksessa on sitouduttu. Majuri Kouri on samoilla linjoilla kadettiupseeriuden merkityksestä. Hän toteaa sen olevan yhteenkuuluvuutta, yhteistä arvopohjaa ja luottamusta. Kapteeniluutnantti Lundsten kuvailee kadettiupseeriuden elämäntavaksi, joka on kuulumista yhteisöön, jolla on sama arvoperusta. — Kadettiupseerisuus on minulle yhteisen hyvän priorisoimista omaa etua tärkeämmäksi, Lundsten miettii. Yliluutnantti Kesti toteaa keskeiseksi sen, että annetut tehtävät hoidetaan viimeisen päälle ja siihen tehtävien hoitamiseen muut voivat luottaa. — En hoida tehtäviäni siinä valossa, että saisin jonkin palkinnon jokaisesta suoritetusta tehtävästä, vaan koska haluan tehdä ne hyvin, Kesti painottaa.\nMajuri Kouri kokee, että Kadettikunta on nykyisellä toiminnallaan kehittänyt aktiivisesti toimintatapaansa yhteiskunnan muutosten keskellä. Tästä esimerkkeinä hän luettelee aktiivisen tiedottamisen, julkaisut verkkosivulla ja tapahtumien järjestämisen verkossa. Majuri Kouri kokee yhteisten arvojen ja perinteiden vaalimisen Kadettikunnan tärkeäksi tehtäväksi. Hän painottaa yhteisten tilaisuksien ja tapahtumien merkitystä. — Yhteisillä tilaisuuksilla ja tapahtumilla mahdollistetaan upseerien yhteneväisyyden säilyminen, Kouri valottaa. Kapteeniluutnantti Lundstenille tärkeintä Kadettikunnan toiminnassa on perinteiden vaaliminen näkyvällä tavalla sekä eri kadettisukupolvien välisten suhteiden ylläpitäminen ja vahvistaminen. Hän toivoisi nuorilta upseereilta aktivoitumista Kadettikunnan toimintaan. Hän kokee tässä vastuun olevan kadettipiireissä. — Nuorten upseerien tulee myös tuoda mielipiteensä julki, kertoa, mitä haluaisimme tehdä yhdessä, Lundsten peräänkuuluttaa. — Nuoret upseerit ovat kiinnostuneita sellaisista tapah20\ntumista, joihin koko perhe pääsee osallistumaan, Lundsten täydentää. Kadettikunnan tarkoitus ja toimintamuodot ovat kestäneet hyvin vuosikymmenten vieriessä. Eri vuosikymmenillä on toki ollut erilaisia painotuksia. Esimerkiksi 1970–1980-luvuilla Kadettikunnan tavoitteena oli edistää suomalaisten maanpuolustustahdon vahvistamista. 1990-luvulta alkaen aloitettiin aktiivisesti rakentaa turvallisuuspoliittista tietopankkia, ja sittemmin Kadettikunta on julkaissut verkkosivuillaan useita tietopankkeja niin jäsenistönsä kuin kansalaistenkin hyödynnettäviksi. Webinaariin osallistuneet kokevat Kadettikunnan toiminnan onnistuneeksi ja vastaavan kadettiupseerien odotuksia. Satavuotisjuhliaan viettävä yhteisö usein katsoo historiaansa ja kertoo siitä. Tallaisessa tilanteessa on kuitenkin aina muistettava katsoa myös tulevaisuuteen. On oltava valmius tarkentaa tavoitteita ja toimintaa muuttuvassa maailmassa. Toiminnan kiinnostavuus on pystyttävä takaamaan, jotta nuoremmatkin kadettiupseeri-ikäluokat kiinnostuvat tapahtumista ja järjestötoiminnasta ja osallistuvat niihin aktiivisesti.\nVuodenvaihteesta 1918–1919 lähtien suomalaisia vapaaehtoisia laivattiin Viron vapaussotaan. Ruotsalaisen ammattisotilaan, Suomen vapaussotaan osallistuneen majuri Martin Ekströmin johtama I Suomalainen Va-\nKuvat fi.wikipedia.org, www.vapaussota.com, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nmosotaretket eivät olleet Suomen virallista politiikkaa. Suomi ei käyttänyt vakinaisen väen joukkoja sotatoimiin eräitä poikkeuksia lukuun ottamatta. Heimosotaretket suoritettiin pääasiallisesti vapaaehtoisvoimin, jos kohta monesti Suomen valtion tarjoaman poliittisen ja taloudellisen selkänojan turvin. Heimosotiin osallistuneiden suomalaisten lukumäärä on kokonaisuudessaan vajaat 10 000, joten mistään marginaaliilmiöstä ei ollut kysymys. Ensimmäiset retkikunnat marssivat Itä-Karjalaan jo keväällä 1918, jolloin Suomen vapaussota oli vielä kesken. Operaatio olikin aluksi lähinnä valkoisen Suomen sivustan turvaamista, siis selustansuojausoperaatio, joka muuntui ensimmäiseksi heimosotaretkeksi. Majuri C. W. Malmin, myöhemmin jääkärikapteeni Toivo Kuisman johtama vapaaehtoisretkikunta eteni Vienan Karjalaan Uhtuan suuntaan ja jääkäriyliluutnantti K. M. Walleniuksen asevelvollisista koottu retkikunta pohjoisempaan Vienaan suurin piirtein Kuusamon korkeudelta. Molemmat retkikunnat joutuivat syksyn tullen perääntymään takaisin Suomeen. Vastassa oli ollut paitsi karjalaisia ja venäläisiä bolševikkeja myös Suomesta paenneita punaisia, joista englantilaiset interventiojoukot muodostivat erityisen Muurmannin legioonan. Tässä mielessä Suomen vapaussota – tai sisällissota – jatkui maan rajojen ulkopuolella saaden suurpoliittisia ulottuvuuksia. Muurmannin legioonan tarkoituksena oli odotetun suomalais-saksalaisen hyökkäyksen torjuminen. Sen merkkeinä britit pitivät suomalaisten heimosoturien operaatioita Itä-Karjalassa ja Petsamossa. Saksan luhistuttua maailmansodassa brittien ja muiden liittoutuneiden joukkojen pitäminen Jäämerellä menetti merkityksensä. Muurmannin legioona hajotettiin. Suurin osa legioonalaisista palautettiin syksyllä 1919 Suomeen Englannin kanssa tehdyn kotiuttamissopimuksen perusteella.\npaajoukko osallistui pohjoisella rintamalla Narvan valtaukseen tammikuussa 1919. Virolaisen everstin, niin ikään Suomen vapaussotaan osallistuneen Hans Kalmin johtama Pohjan Poikien rykmentti taisteli puolestaan etelärintamalla muun muassa Pajun, Marienburgin ja Petserin taisteluissa. Pohjan Pojat oli kahdesta joukosta tunnetumpi, ja siitä syntyi kaikkien Viron vapaussodassa vapaaehtoisina taistelleiden suomalaisten yleisnimi – samaan tapaan kuin Suomen-pojista (viroksi soomepoisid) muodostui kaikkien jatkosodassa Suomen armeijassa palvelleiden virolaisten yleisnimi. Virossa sota jatkui suomalaisten poistumisen jälkeenkin, ja se päättyi Virolle varsin suotuisaan rauhantekoon Tartossa helmikuussa 1920. Suomalaisten vapaaehtoisten tarjoamaa apua voidaan lyhytaikaisuudestaan huolimatta pitää olennaisena koko sodan voitolli34\nselle lopputulokselle. Parhaimmillaan tammikuussa 1919 ehkä jopa kolmasosa Viron armeijasta oli suomalaisia. Lisäksi Suomi antoi ase- ja taloudellista apua Virolle. Apu tuli oikeaan aikaan, ja sen moraalinen merkitys oli suuri: Suomi esti Viroa sortumasta. Suomalaisten osanotto Viron vapaussotaan oli heimosotaretkien ainoa varsinainen menestystarina.\nKeväällä ja kesällä 1919 vapaaehtoiset rynnistivät Aunukseen jääkäreiden Gunnar von Hertzen, Aarne Sihvo ja Paavo Talvela johdolla. Aunuksen retki oli yrityksistä suurisuuntaisin ja varmaankin myös tunnetuin, vaikka se päättyi alkumenestyksen jälkeen perääntymiseen Syvärin seuduilta ja Petroskoin porteilta. Aunuksen retken epäonnistumisen pääsyynä olivat yksinkertaisesti\nliian vähäiset voimat, jotka olivat lisäksi puutteellisesti harjoitetut ja varustetut. Aunuksen asukkaatkaan eivät nousseet retkikunnan tueksi toivotulla tavalla. Samaan aikaan inkerinsuomalaiset kävivät omaa, maantieteellisen asemansa – Pietarin suurkaupungin – vuoksi epätoivoisempaa taisteluaan. Heitäkin tuki joukko Suomesta saapuneita heimosotureita. Inkeriläispataljoona piti pohjoisinkeriläistä Kirjasaloa Suomen yhteydessä pitkään ja sinnikkäästi, aina joulukuulle 1920 saakka. Silloin se ja Suomeen vapaaehtoisesti liittyneet pohjoisaunukselaiset Repolan ja Porajärven rajakunnat luovutettiin Neuvosto-Venäjälle Tartossa solmitun rauhansopimuksen mukaisesti. Tähän liittyy tunnettu episodi: Repolan nuori nimismies Bobi Sivén protestina Tarton rauhalle ampui itsensä\ntammikuussa 1921. Sittemmin Sivénistä tehtiin Akateemisen Karjala-Seuran marttyyri.\nSuomella oli heimosotien seurauksena kolme rajantakaista liitosaluetta, Kirjasalo, Repola ja Porajärvi, jotka kaikki Suomi palautti Neuvosto-Venäjälle Tarton rauhanteon yhteydessä. Muun muassa tämän takia 1920–1930-luvuilla heimohenkisissä piireissä puhuttiin niin sanotusta Tarton häpeärauhasta. Tavallaan vastikkeeksi edellä mainituista liitosalueista Suomi sai siivun Jäämeren rantaa, Petsamon, jota se oli aiemmin yrittänyt pariinkin otteeseen vuosina 1918 ja 1920 valloittaa. Jälkimmäistä retkikuntaa johti Pohjois-Vienan taisteluista 1918 tuttu Wallenius, nyt jääkärimajurina. Kyseessä oli sikäli erikoinen heimosotaretki, et35\ntä aloitteen sen järjestämiseksi teki ulkoasiainministeriö ja retkikunta oli osa vakinaista armeijaa. Piskuisilla retkikunnilla oli merkitystä lähinnä Suomen valtiovallan tahdon osoittajina ja Petsamon kysymyksen ylläpitäjinä. Viimeistä heimosotaa on yleensä kutsuttu Karjalan kansannousuksi. Aloite oli tällä kertaa selkeästi paikallinen. Sota käytiin talvella 1921–1922, kun neuvostokomentoon tyytymättömät karjalaistalonpojat, jotka kutsuivat itseään metsäsisseiksi, nousivat suomalaisten heimosoturien tuella kapinaan Vienassa ja Pohjois-Aunuksessa. Tätä retkeä ei Suomen valtiovalta tukenut, pikemminkin päinvastoin, sillä sota syttyi Tarton rauhan solmimisen jälkeen. Metsäsissit valtasivat lyhyessä ajassa koko Vienan ja työnsivät rintaman lähelle strategisesti tärkeää, maailmansodan aikana rakennettua Muurmannin\nKuvat vapriikki.fi, fi.wikipedia.org, www.vapaussota.com, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nrataa, mutta eivät pystyneet katkaisemaan sitä. Pitkälti tästä johtuen kansannousu kukistettiin ripeästi.\nHeimosotaretket alkoivat osittain jo Suomen vapaussodan kestäessä keväällä 1918 ja jatkuivat lyhyin katkoksin lähes neljä vuotta, aina helmikuulle 1922. Siten heimosotia voidaan pitää osana Suomen itsenäisyystaistelua, joka laajeni taisteluksi suomenheimoisten kansojen vapauden ja oikeuksien puolesta. Heimosotaretkillä kaatui ja haavoittui satoja suomalaisia, ja niiden seurauksena Suomeen saapui tuhansia karjalais- ja inkeriläispakolaisia. Heimosotien traagista puolta alleviivaa se, että määrätietoisimman vastuksen heimosotureille tarjosivat useimmiten omat maanmiehet, punaiset suomalaiset. Vuoden 1918 ”punikit” ja ”lahtarit” hakivat revanssia toisistaan useaan otteeseen heimosotien vuosina. Heimosotien suorana ja merkittävimpänä tuloksena oli Viron itsenäisyys, epäsuorana Petsamon liittäminen Suomeen Tarton rauhanneuvotteluiden yhteydessä. Heimosodat vaikuttivat taustalla, kun Neuvosto-Venäjä myönsi Itä-Karjalalle jonkinasteisen autonomian ja Inkerille kulttuuriautonomian – eri asia on, miten näitä oikeuksia Neuvostoliitossa sittemmin toteutettiin. Heimosotien loppusaldo oli laiha. Tärkeimmät taistelutantereet, Itä-Kar-\njala ja Inkerinmaa, jäivät diktatuuriin ja terroriin perustuvan neuvostovaltion yhteyteen ja niiden suomenheimoiset asukkaat ennen pitkää venäläisen ekspansion jalkoihin. Viron ensimmäisen itsenäisyyden aikakin jäi vain kahden vuosikymmenen mittaiseksi, eikä Petsamokaan ollut Suomen yhteydessä monta vuotta enempää.\nVaikka heimosotaretkillä koettiinkin lukuisia sotilaallisia epäonnistumisia, jotka johtuivat lähinnä keski-iältään nuorten vapaajoukkojen vähäisestä määrästä, vaatimattomasta koulutustasosta ja varustuksesta, oli niissä saaduilla kokemuksilla vaikutuksensa suomalaiseen sotataitoon. Heimosotien taistelut käytiin yleensä melko pienin joukoin. Määrällisesti alivoimaiset heimosoturit joutuivat usein turvautumaan alivoimaisen taktiikkaan, sissisotaan. Sotien jälkeen tällä uskottiin olevan merkitystä myös tulevissa taisteluissa Laatokan Karjalan pohjoispuolisilla metsäisillä alueilla. Suomen armeijan toimintamalleja ja varustusta – lämmitettävät teltat, sotilassukset ja ahkiot – kehitettiinkin vaikeiden olosuhteiden hyödyntämistä korostavaan taktiikkaan 1920–1930-luvuilla. Tällä oli oma merkityksensä erityisesti talvisodan korpitaisteluissa määrällisesti alivoimaisten suomalaisten tuhotessa vihollisen joukot Raatteen tielle tai Kuhmon metsiin. Myös 36\nsuomalaisen kaukopartiotoiminnan juuret juontavat heimosotiin. Heimosodista jäi myös väkevä henkinen perintö maailmansotien väliselle ajanjaksolle. Viimeiseltä heimosotaretkeltä Vienasta palanneet ylioppilaat perustivat 1922 Akateemisen KarjalaSeuran, josta kasvoi voimakas poliittinen painostusryhmä suomalaiseen yhteiskuntaan – unelma Suur-Suomesta jäi elämään. Tällä unelmalla oli hetkensä jatkosodan vuosina, mutta lopulta se murskautui suurvaltapolitiikan – vahvemman oikeuden – armottomassa puristuksessa. Dosentti Jussi Niinistö on Kannuksen kaupunginjohtaja. Hän toimi puolustusministerinä vuosina 2015–2019.\nKuvat SA-kuva / Puolustusvoimat, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nSotien jälkeen Lotta Svärd osoittautui poliittisesti herkäksi aiheeksi. Lotista ja lottajärjestöstä esitettiin tulkintoja, joista monet loukkasivat lottana toimineita ja herättivät tunteen arvokkaan työn mitätöimisestä. Lotille itselleen tärkein syy järjestöön liittymiselle oli rakkaus isänmaata kohtaan. Moni tunsi lottatyön velvollisuudekseen. Suomen Naisten Huoltosäätiö jatkoi lottien kuntoutus- ja avustustyötä läpi hiljaisen ajan. Huoltosäätiössä tärkeimpänä kuntoutusmuotona pidettiin koulutusmahdollisuuksien tukemista sekä työllistymisessä auttamista. Lottatyön arvostus lisääntyi 1990-luvun alussa. Erityisen tärkeänä moni pitää vuotta 1991, jolloin valtiovalta esitti kiitoksensa lottien sotavuosina tekemästä työstä – ensimmäistä kertaa vuoden 1944 jälkeen.\nLottajärjestön esimerkki kantaa\nLottajärjestön toiminnalla on sotien jälkeen ollut myönteisiä vaikutuksia yhteiskunnassa. Järjestöön kuulunut entinen puolustusministeri Elisabeth Rehn oli muun muassa vahvasti vaikuttamassa aseellisen maanpuolustuksen mahdollisuuden avautumiseen myös suomalaisille naisille.\nVähemmän tunnetuksi on jäänyt Suomen Naisten Huoltosäätiössä tehty työ. Lotat huolehtivat jälleenrakennustyömaiden muonittamisesta, tarjosivat rintamalta palaaville naisille koulutusta ja työpaikkoja, muonittivat vuoden 1952 olympialaisten vieraat ja kehittivät vieläkin hyvin tunnetun ruokaympyrän. Lottien perustama Työmaahuolto Oy, joka nykyisin tunnetaan nimellä Fazer Amica, toimi maassamme myös työpaikkaruokailun uranuurtajana.\nSuomen Naisten Huoltosäätiön nimi muutettiin vuonna 2004 Lotta Svärd Säätiöksi. Lotta Svärd Säätiön tarkoitus noudattelee edelleen perustajalottien vuonna 1944 Suomen Naisten Huoltosäätiölle määrittämää tehtävää: sodan tai muun kriisin johdosta kärsimään joutuneiden Suomen kansalaisten avustaminen, naisten kouluttaminen kriisien varalle sekä lottaperinteen ja museotoiminnan ylläpitäminen. Lotta Svärd Säätiön asiakasrekisterissä lottia ja pikkulottia on vajaa 7 000, joista varsinaisia lottia noin 1 700 ja loput pikkulottia. Lottien keski-ikä on noin 97 vuotta. Luvut perus41\ntuvat säätiön avustettavien ja kuntoutettavien lottien määrään. Lotta Svärd -järjestön lakkauttamisen yhteydessä jäsenrekisterit joutuivat hajalleen. Osa on syystä tai toisesta aikojen saatossa hävitetty tai kadonnut. Koska naiset eivät olleet asevelvollisia ja siten kantakortteja ei ollut, tiedot lotista ovat epätarkkoja. Kun järjestö lakkautettiin, lotista ei ollut soveliasta puhua lähes viiteenkymmeneen vuoteen. Monelle lotan jälkeläiselle on tullut yllätyksenä, että oma äiti on palvellut lottajärjestössä. Nykyisin säätiön tärkein tehtävä on lottien ja pikkulottien toimintakykyä ylläpitävä kuntoutus ja avustus. Palveluvalikoimaa mukautetaan saadun palautteen ja iän tuomien tarpeiden mukaan. Lotta Svärd Säätiö avustaa myös naisten kouluttamisessa kriisien varalle ja tekee yhteistyötä vapaaehtoisia naisia kouluttavien järjestöjen kanssa. Tulevaisuudessa maanpuolustuksen osuus toiminnassa kasvaa. On tärkeää, että tulevissa kriiseissä myös vapaaehtoisten naisten osaaminen on käytettävissä. Lotta Svärd Säätiössä on sääntöjen mukainen velvollisuus reagoida kriiseihin. Toimeen tartuttiin esimerkiksi heti koronapandemian alettua avustamalla kriisin kohdanneita perheitä.\nLotta Svärd Säätiö juhlistaa lottajärjestön satavuotistaivalta läpi vuoden esittelemällä lottien ja pikkulottien tekemää laajaa työtä suomalaisen yhteiskunnan rakentamisessa. Yhteiskuntavastuun teemalla kulkevan juhlavuoden suojelijana on tasavallan presidentin puoliso, rouva Jenni Haukio. Säätiön tehtäviin kuuluvat myös Lottamuseon ylläpitäminen ja lottaperinteen vaaliminen. Lottatyön historiaa esittelee Lotta Svärd 100 vuotta yhteiskuntavastuuta -juhlanäyttely. Lottien perintö elää vahvasti Lotta Svärd Säätiön tulevaisuuden tekemisissä. Miten lotat toimisivat tässä tilanteessa, on kysymys, joka ohjaa säätiötä arjen työssä. Yliluutnantti evp Anne Nurminen on Lotta Svärd Säätiön toiminnanjohtaja.\nKuvat Sotamuseo, Sotilasaikakausilehti 1979, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nPUOLUSTUSSUUNNITTELU ITSENÄISYYDEN ALUSSA TEKSTI: TUUKKA TIMONEN Kenraalimajuri Oscar Enckellin yleisesikunnan päällikkyyden aikana valmistuivat puolustussuunnitelmat, jotka olivat ensimmäistä kertaa ajan kanssa laadittu, yhden henkilön valvoman prosessin lopputuote. Artikkeli perustuu kirjoittajan valmisteilla olevaan opinnäytetyöhön Oulun yliopistossa.\nuomen puolustussuunnitelmiksi käsitetään sellaiset operatiiviset eli varsinaisen toiminnan suunnitelmat, joiden perusteella asevoimat pystyy välittömästi järjestämään kansallisen puolustuksen. Puolustussuunnitelmien laadinnassa ylin vastuu oli maan itsenäistymisen jälkeen yleisesikunnalla, joka vastasi puolustuksen järjestelyja liikekannallepanoasioista.\nSuunnittelu käynnistyy Vuoden 1918 keväällä vapaussodan operaatiot olivat vasta ehtineet päättyä, kun kysymys puolustusjärjestelyistä muodostui Suomen olemassaolon kannalta kriittiseksi. Valtionhoitaja Gustaf Mannerheim antoi ensimmäiset käskynsä Karjalankannaksen linnoittamisesta, sillä Neuvosto-Venäjän suunnasta tuleva hyökkäys koettiin potentiaalisimpana uhkana. Vapaaehtoisena sotaan osallistunut ruotsalainen everstiluutnantti Axel Rappe otti tehtäväkseen alustavan suunnitelman linnoittamis- ja tykistöjärjestelyistä itärajalla. Kesäkuussa 1918 valmistunutta Rappen suunnitelmaa pidetäänkin ensimmäisenä itsenäisen Suomen puolustussuunnitelmana. Kenraalimajuri Oscar Enckell määrättiin yleisesikunnan päälliköksi syk-\nsyllä 1919 tilanteessa, jossa Neuvosto-Venäjän ja Suomen välillä vallitsi tosiasiallinen sotatila vuoden 1918 vapaussodan ja sitä seuranneiden heimosotien jäljiltä. Aloitettuaan yleisesikunnan päällikkönä Enckell ryhtyi välittömästi kartoittamaan mahdollisuuksia liikekannallepanon nopeuttamiseksi sekä etsimään vaihtoehtoisia tapoja joukkojen keskittämiseksi puolustusasemiin itärajalle. Hän jatkoi puolustussuunnittelua Rappen aiemman suunnitelman pohjalta ja totesi siinä paljon edellytyksiä tulevalle suunnittelutyölle, lukuisista puutteista huolimatta. Vaikka Suomen puolustussuunnitelmia koskevaa tietoutta on ansiokkaasti koottu sotahistorioitsija Reino Arimon johdolla vuosien 1919–1924 ajalta, ovat vähemmälle huomiolle jääneet ne toimintatavat ja periaatteet, joilla Suomen puolustus suunniteltiin tuona ajanjaksona. Artikkelissani nostankin esiin keskeisimmät suunnittelutyön taustalla vaikuttaneet tekijät.\nYleisesikunnan maastontiedustelu Enckell aloitti työskentelyn yleisesikunnassa palvelleiden upseerien kanssa vanhojen suunnitelmien, rakentumassa olleen organisaation sekä käy43\ntettävissä olleiden puutteellisten puolustusresurssien arvioinnilla. Hän sai laadittua 24. syyskuuta 1919 päivätyn joukkojen sijoituksiin sekä majoituspaikkoihin liittyviä muutoksia sisältävän esityksen, joka lähetettiin sotaväen päällikkö Karl Wilkamalle. Vahvistaakseen esityksen painoarvoa Enckell matkusti yleisesikunnan upseereista muodostetun delegaationsa kera jo viisi päivää myöhemmin Karjalankannakselle, jossa he suorittivat perusteellisen maastontiedustelun. Karjalankannas oli ollut everstiluutnantti Rappen suunnitelmista lähtien ratkaisevin puolustettava alue torjuttaessa mahdollinen Neuvosto-Venäjän hyök-\nEnsimmäisen maailmansodan voittajavaltioihin kuulunutta Ranskaa katsottiin sotataidossa ylöspäin. Ei mennyt aikaakaan, kun syksyllä 1919 Suomeen saapui ranskalainen sotilaskomissio tukemaan yleisesikuntaa puolustussuunnittelussa. Enckell antoi komission jäsenelle, majuri Julien Gros-Coissylle tehtäväksi suunnitella Karjalankannaksen linnoittamisen. Vuosien 1920–1924 aikana Karjalankannaksen puolustuslinjaa vahvennettiin betonisilla korsuilla ja pesäkkeillä. Linnoitteita rakennettiin kaikkiaan 168. Laatokan Karjalassa puolestaan aiemmin aloitettua linnoittamista jatkettiin rakentamalla alueelle 14 vastaavaa asemaa. Kaikkia poikittaisasemia ei kuitenkaan saatu tehtyä, joten suunnitelma jäi osin vajaaksi. Toimivien joukkojen johtoa yleisesikunnassa kuunneltiin tarkasti. Kun miehistösuojakammioiden suunnittelutyö käskytettiin marraskuussa 1920, joukolle annettiin kuukausi aikaa sopivien paikkojen tiedusteluun. Tämän jälkeen linnoittamisen aloitettiin, mikäli paikat todettiin taisteluteknisesti järkeviksi. Kaikesta ulkomailta tarjotusta avusta ei yleisesikunnan henkilöstö kuitenkaan vakuuttunut. Yksi Suomelle apuaan tarjonneista maista oli Iso-Britannia asiantuntijakomissioineen. Sotahistorian dosentti Jarkko Kemppi käsittelee vuonna 2006 julkaistussa tutkimuksessaan Suomalaisen sotataidon kehittyminen vuosina 1918–1924 brittikomission merkitystä osana 1920-luvun puolustusjärjestelyitä. Brittiasiantuntijat pitivät Suomen maarajojen puolustamista elintärkeänä vihollisen hyökkäyksen torjumiseksi.\nKuvat Puolustusvoimat, Markovillan upseerikurssin aineisto, PK 723, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nkäys. Alueen arvioitiin olevan viholliselle suotuisaa maaperää hyvien rautatie- ja maayhteyksiensä takia. Toisaalta runsaiden vesistöjen muodostamien kapeikkojen ja teiden välisten läpipääsemättömien metsien katsottiin kanavoivan liikkeen helpottaen samalla puolustuksen painopisteen määrittämistä. Tämä saattoi osaltaan vaikuttaa siihen, että Enckell päätyi pienin muutoksin tutun pääaseman Humaljoenlahden– Vuoksen–Taipaleen kannalle. Sotaväen päällikkö Wilkama hyväksyi yleisesikunnan passiiviseen puolustukseen nojaavan suunnitelman. Tästä huolimatta Wilkama odotti yleisesikunnan aloittavan toimet myös hyökkäyksellisemmän suunnitelman laatimiseksi.\nKoska Suomen laivaston ei katsottu kykenevän oleellisesti vahvistamaan maarintamaa, tuli resurssit jatkossa suunnata ilmailuvoimiin. Asiantuntijat suosittelivat myös sukellusveneiden hankkimista Isosta-Britanniasta maan ylivertaiseen suunnittelukykyyn nojaten. Brittikomission avunannon motiiveihin suhtauduttiin varauksella, olihan sille annettava käyttöoikeus erittäin salaisina pidettyihin tietoihin laadukkaan työnjäljen takaamiseksi. Enckell totesikin, että yleisesikunta olisi hyötynyt brit44\ntikomissiosta riittämiin, jos se olisi pitäytynyt ”yleisluontoisissa teknillis-taktillisissa mietinnöissä”. Yleisesikunnalle aiheuttamasta lisätyöstä huolimatta komissio päätyi puolustushaara-arvioinneissaan päätelmiin, jotka pääosin vahvistivat yleisesikunnassa jo vallitsevaa ajatusmaailmaa ja siten puolustussuunnitelmissa näkyneitä ratkaisuja.\nYleisesikunnan organisaation uudelleenjärjestely koettiin jo syksyllä 1919\nvälttämättömäksi, jotta sen suorituskyky saataisiin palvelemaan täysin Suomen puolustuksen etuja. Suomea vuotta aikaisemmin vapaussotaan avustamaan tullut saksalaisosasto, Itämeren Divisioona, oli päätynyt organisoimaan puolustuslaitoksen ja yleisesikunnan kokoonpanoa tavalla, jota ei enää pidetty tarkoituksenmukaisena. Enckell kokikin yleisesikunnan työjärjestyksen käsittävän paljon päällekkäisiä tehtäviä sotaministeriön kanssa. Ylimääräinen työpanos kohdennettiin\npienten resurssien puolustuslaitoksessa muihin maanpuolustusta koskeviin aihepiireihin. Saksalaisen mallin mukainen neljän osaston yleisesikunta jakautuikin jatkossa Enckellin alaisuudessa seitsemään toimistoon. Painopisteen voidaan katsoa siirtyneen rannikonpuolustuksesta tiedustelutietojen kokoamiseen ja koostamiseen, sillä peräti kaksi toimistoa seitsemästä keskittyi sotilastiedusteluun. Puolustussuunnitelmien laatimisen lisäksi Enckell koki yleisesikunnan 45\nvastuuksi suunnitelmien toteuttamista koskevan materiaalin tuottamisen. Tästä on esimerkkinä 30. syyskuuta 1920 julkaistu ohje Karjalankannaksen asemien miehittäminen. Yleisesikunnassa haluttiin valjastaa puolustussuunnitteluun aiemmin mainittujen kansainvälisten sotilaskomissioiden lisäksi ulkomailla oppinsa hankkineita upseereja, sillä koko puolustuslaitoksen etuna pidettiin tuoreimman sotataidollisen näkemyksen päätymistä osaksi suunnitteluprosessia.\nYksi upseereista oli majuri ArmasEino Martola, joka oli päässyt aiemmin kenties 1920-luvun halutuimpaan sotilasopetusta antavaan maahan, Ranskaan, muutaman vuoden opintomatkalle. Välittömästi Suomeen palattuaan Martola rekrytoitiin toimistoupseeriksi yleisesikunnan operatiivisen toimistoon, jossa hän pääsi hyödyntämään ammattitaitoaan puolustussuunnittelussa. Vuotta 1921 voidaan pitää puolustussuunnittelun eräänlaisena välitilinpäätöksenä: uudistetut puolustussuunnitelmat valmistuivat, ja niissä nimettiin Neuvosto-Venäjän suunta Suomen kannalta uhanalaisimmaksi. Kaikki saatavilla ollut tieto puna-armeijasta oli enemmän kuin tervetullutta, mikä muodosti osaltaan tarpeen Moskovaan sijoitettavalle sotilasasiamiehelle. Suomella ei ollut aiemmin ollut mahdollisuutta asettaa omaa asiamiestä itänaapuriin johtuen maiden välisestä epävakaasta tilanteesta. Tarton rauhansopimuksen 1920 allekirjoittamisen jälkeen kului vielä vuosi, ennen kuin soveltuva henkilö, eversti Oscar Wesander, määrättiin sotilasasiamieheksi Moskovaan kesäkuussa 1921. Pietarissa syntyneen Wesanderin määräämistä perusteltiin hänen valmiilla tuttavaverkostollaan, koska Neuvosto-Venäjän oletettiin säätelevän sotilasasiamiesten toimintaa hyvinkin tarkasti. Moskovan sotilasasiamies sijoitettiin tiedustelutoimiston päällikön alaiseksi, ja toimiston voimavarat suunnattiin kokonaisuudessaan Neuvosto-Venäjään. Olot suljetussa yhteiskunnassa olivat kuitenkin hankalat, ja ne johtivat Wesanderin palauttamiseen Suomeen jo vuoden 1922 lopulla. Koska sopivan korvaajan löytämisessä venähti neljä vuotta, kerättiin tietoa vuosina 1922– 1926 tiedusteluyhteistyönä sekä agenttitoiminnalla.\nPuolustussuunnitelmat laadittiin aina odotusarvoltaan vaarallisimman sotilaallisen uhkan varalle. Tärkeänä osana suunnittelua oli suunnitelmien koestaminen sotapelien avulla. Sotapeli käsitetään harjoitteena, joka kouluttaa upseereja sodan ajan joukkojen johtamiseen tietyn lähtökohtatilanteen pohjalta. Vuonna 1919 alan termistö oli vasta paikoin vakiintumassa ja puhuttiin sotaleikeistä sotapelien sijaan. Sotaväen päällikkö Wilkama arvosti sotapelejä suuresti, sillä upseerien tuli saattaa\npäätöksensä nopeasti käskymuotoon. Pelit ruokkivat tehtävätaktiikan oppien mukaisesti toiminnan vapautta, vaikkei johtamisfilosofiaa Suomessa vielä tuolla nimellä tunnettukaan. Vuonna 1920 venäläinen kenraaliluutnantti Karl Adaridi julkaisi taktisten tehtävien ratkaisemiseen keskittyneen teoksen, jossa hän tarkasteli yksityiskohtaisesti sotapelien luonnetta. Puolustussuunnitelmien ollessa kontekstina pelien nousujohteisuus oli tärkeää: ensin kartalla nappuloita liikuttelemalla ja käskemällä, mistä saatettiin jatkaa upseeriratsastukseen oikeassa maastossa toiminta-alueella. Sotapelien korkeimpana muotona pidettiin joukko-osastojen välisiä kaksipuolisia kenttäharjoituksia, jollainen järjestettiin muun muassa Lappeenrannan ja Utin välillä elokuussa 1923. Vaikka joukkojen johtamisessa olikin kehitystä vuoden 1922 vastaavasta, oli uusimpien taktisten periaatteiden omaksumisessa puutteita. Tähän saattoi vaikuttaa Suomalainen sotilaskäsikirja, joka oli ollut vuodesta 1917 lähtien tärkein sotilaskoulutukseen liittyvä joukko-osastojen opas, mutta se ei kuitenkaan soveltunut suomalaisiin olosuhteisiin saksankielisistä ohjesäännöistä lainattujen lukujen takia.\nKohti valmiita suunnitelmia\nVuoden 1921 loppuun mennessä puolustussuunnitelmat saatiin uudistettua yleisesikunnan näkemyksen mukaisiksi. Suunnitelmia oli neljä, ja ne nimettiin otsikoilla Venäjän keskitys 1–3 sekä Ruotsin keskitys. Suunnitelma Ruotsin varalle on maininnan arvoinen johtuen Ahvenanmaan irtautumiskysymyksestä, mutta Kansainliiton päättäessä asiasta vuonna 1921 Ruotsi alistui Suomen eduksi päätyneeseen ratkaisuun. Suunnitelmat laadittiin siten, että käytettävissä oli seitsemän divisioonaa tarvittavan kahdentoista sijasta. Rauhan ajan armeijan noin kolmen ja puolen divisioonan voimat suunniteltiin keskitettävän vihollisen toimien alkaessa Karjalankannakselle aiemmin mainittuun pääasemaan, minkä jälkeen käyttöön oli tarkoitus ottaa jokin yleisesikunnan laatimista vaihtoehtoisista suunnitelmista. Venäjän keskitys 1 oli laadittu Karjalankannaksen puolustamisen varalle eri tilanteissa, riippuen joukkojen keskittämisen nopeudesta sekä vihollisen toiminnasta. Venäjän keskitys 2 perustui 46\nvihollisen yllätykseen, jossa pääasemaa ei kyettäisi miehittämään. Tällöin epäedullisempi puolustuslinja löytyisi Viipurin itäpuolelta mukaillen Saimaan vesistölinjaa. Venäjän keskitys 3 oli hyökkäyssuunnitelma Pietariin, jota ei kuitenkaan Enckellin realismiin vedoten esitetty yhtymille. Edellytyksiä hyökkäykselliseen operaatioon ei 1920-luvun alun resursseilla ollut. Korkea-arvoisimmista upseereista koostunut sotaneuvosto asetettiin tasavallan presidentti Juho Ståhlbergin käskemänä arvioimaan puolustussuunnitelmia lokakuussa 1923. Suunnitelmiin tyytymätön neuvosto arvioi esitettyä pääasemaa parempana linjan Vammelsuu–Taipale, johon taas yleisesikunnan näkemyksen mukaan armeijan henkilöresurssit eivät riittäneet. Myös suunnitelmien liika passiivisuus puhutti johtaen erillisen sotilaista sekä poliitikoista muodostetun puolustusrevisionin perustamiseen, joka otti tehtäväkseen puolustuskysymyksen ratkaisemisen.\nPuolustusneuvoston antama kritiikki otettiin yleisesikunnassa osittain huomioon, kun puolustussuunnitelmista laadittiin lopullinen tilanteenarviointi kesäkuussa 1924. Karjalankannasta puolustettaessa pääasema Humaljoenlahti–Vuoksi–Taipale nähtiin edelleen toimivimmaksi ratkaisuksi, ja hyökkäykselliset vaihtoehdot hylättiin vaarallisuutensa takia. Suomen puolustus saatiin suunnitelmatasolla ratkaistua resursseiltaan hyvin puutteellisessa tilanteessa, mistä on osaltaan kiittäminen moniulotteista suunnittelutyötä lukuisine toimintatapoineen. Vaikka yltiörealistisuudestaan moititun Enckellin ajan yleisesikunnan laatimat suunnitelmat saivat osakseen vastustusta, päädyttiin syksyllä 1939 hyvin pitkälti hänen johdollaan laadittujen suunnitelmien mukaisiin puolustusjärjestelyihin. Luutnantti Tuukka Timonen palvelee Lapin jääkäripataljoonassa Jääkäriprikaatissa. Hän opiskelee historia-, kulttuuri- ja viestintätieteiden maisteriohjelmassa Oulun yliopistossa.\nKuvat Aki Aunala ja Juha Hollanti / Maanpuolustuskorkeakoulu, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nMAANPUOLUSTUSKORKEAKOULUN TUKISÄÄTIÖ 35 VUOTTA TEKSTI: PASI KESSELI JA MIKA PIIROINEN\nMaanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiö tukee opiskelua ja tutkimusta. Toimintansa juhlavuoden kunniaksi säätiö julkaisi historiaansa valottavan teoksen. Säätiön tarina on kuitenkin paljon vanhempi.\nuonna 2014 Maanpuolustuskorkeakoulun päärakennuksen keskiosassa alkoivat korjaustyöt. Kellarikerrosta inventoitaessa vanhan sisäampumaradan sivuhuoneesta löytyi useita kymmeniä arkistomappeja ja kymmenkunta tilikirjaa. Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiön asiamies Mika Piiroinen muistelee tapahtumaa: — Kesällä 2014 arkistonhoitaja Katja Jokinen Maanpuolustuskorkeakoulun kirjaamosta otti minuun yhteyttä ja kertoi, että päärakennuksen kellarikerroksesta oli löytynyt mappeja ja tilikirjoja, joista monessa luki Sotakorkeakoulun stipendirahastot tai Sotakorkeakoulun tukisäätiö. Katja arveli niiden kuuluvan Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiölle. — Otin yhteyttä Kesselin Pasiin, tukisäätiömme varapuheenjohtajaan, ja kysyin, tulisiko hän kanssani katsomaan, mitä sieltä löytyy, Piiroinen kertoo. — Menimme Katjan johdolla eräänä perjantaina varastolöydöstä katsomaan. Ja mitä sieltä löytyikään! Sotakorkeakoulun tukisäätiön asiakirjojen joukossa oli myös Sotakorkeakoulun stipendirahastojen aineistoa, Piiroinen hämmästelee. — Pikasilmäilyillä havaitsimme, että varastossa oli todellakin Sotakorkeakoulun stipendirahastojen ja Sotakor-\nPASI KESSELI MIKA PIIROINEN keakoulun tukisäätiön arkisto, Piiroinen iloitsee. — Jo tuolloin teimme Pasin kanssa päätöksen, että aineisto on siirrettävä sellaiseen paikkaan, jossa se on tukisäätiön hallussa. Asiasta kerrottiin säätiön hallitukselle, joka sittemmin 49\npäätti, että aineisto järjestetään mahdollista historiikin kirjoittamista varten, Piiroinen päättää tarinan. Kului kuitenkin useita vuosia ennen kuin päätös historiikin kirjoittamisesta tehtiin. Lopulta elokuussa 2018 pidetyssä säätiön strategiaseminaarissa toimenpidesuosituksiin kirjattiin, että strategiakaudella 2018– 2020 tukisäätiö julkaisee säätiön historiikin täyttäessään 35 vuotta vuonna 2020.\nRahastoja opintojen ja tutkimuksen tukemiseen Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiö on Sotakorkeakoulun stipendirahastojen ja Sotakorkeakoulun tukisäätiön perillinen. Sotakorkeakoulun ensimmäinen stipendirahasto perustettiin vuonna 1937. Suomen itsenäisyyden ensimmäisinä vuosikymmeninä puolustusmäärärahat olivat erityisen niukat, ja se näkyi myös Sotakorkeakoulun määrärahoissa. Koulun opiskelijoille tai siellä tehtävälle sotatieteelliselle tutkimukselle varoja ei juurikaan riittänyt. Toiminnan tukemiseksi Sotakorkeakoulun entiset ja silloiset opettajat sekä eräät muut Sotakorkeakoulun ja sotatieteellisen tutkimuksen tukemisesta kiinnostuneet upseerit perustivat stipendirahaston. Sen varoilla suunniteltiin tuettavan Sotakorkeakoulussa opinnoissaan menestyneitä opiskelijoita sekä sotatieteellistä tutkimustyötä. Tarkoituksena oli, että stipendit olisi jaettu rahaston omaisuuden tuotosta, aluksi korkovaroista. Kokoon saatu\nToiminta sotien aikana\nTalvisodan aikana stipendirahastot eivät saaneet lahjoituksia, mikä on ymmärrettävää. Sota oli lyhyt ja kiivas, ja se vei kaiken huomion koko suomalaiselta yhteiskunnalta. Välirauhan aikana perustettiin yksi rahasto, jonka säännöt poikkeavat tukisäätiön nykyisistä 14 muusta rahastosta. Pari kuukautta talvisodan jälkeen, tou-\nKuvat Konsta Linkola, Aki Aunala, Juha Hollanti, MPKK tukisäätiön arkisto, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nsumma, 37 850 markkaa (nykyrahassa noin 13 500 euroa), oli kuitenkin niin pieni, ettei siitä olisi montakaan stipendiä jaettu. Tämän vuoksi Sotakorkeakoulun johto ryhtyi määrätietoisesti tekemään tunnetuksi koulun työskentelyä ja stipendirahaston tarvetta. Puolustusneuvoston puheenjohtajana tuolloin toiminut marsalkka C. G. E. Mannerheim laaditutti lisäksi nimissään toukokuussa 1938 vetoomuksen. Siinä kerrottiin sotatieteellisen tutkimuksen tarpeellisuudesta ja sen rahoitustarpeesta sekä vedottiin Suomen kansan puolustustahtoon. Mannerheimin vetoomus tukenaan Sotakorkeakoulun johtaja, kenraalimajuri Edvard Hanell kääntyi henkilökohtaisesti Suomen johtavien liike- ja teollisuusmiesten puoleen. Toimenpiteet johtivat lopulta myönteiseen tulokseen, ja Sotakorkeakoulu alkoi saada lahjoituksia monilta tahoilta. Kahdesta suurimmasta lahjoituksesta, vuorineuvos Leonard Baumgartnerin ja Wärtsilä-yhtymän lahjoituksista, perustettiin uudet rahastot. Sen jälkeen rahaston nimi muutettiinkin muotoon Sotakorkeakoulun stipendirahastot. Kaikkiaan ennen talvisotaa Sotakorkeakoulun stipendirahastot saivat lahjoituksina melkein 1,5 miljoonaa markkaa (noin 530 000 euroa). Lahjoittajia oli kymmeniä. Sotakorkeakoulun stipendirahastoa perustaessaan koulun opettajakollegio ei varmaankaan ollut osannut odottaa tällaista tukea. Se pakotti koulun järjestämään rahastoille hallinnon, myös sotien ajaksi. Kerätty rahamäärä oli osoitus siitä, että suomalaiset yritykset kokivat maanpuolustuksen tärkeäksi. Osallistumalla sotatieteellisen tutkimuksen tukemiseen lahjoittajat osallistuivat maanpuolustuksen puutteiden paikkaamiseen. Suurin osa saaduista lahjoituksista sijoitettiin ennen talvisotaa valtion 4,5:n ja 5 prosentin obligaatioihin. Ensimmäiset stipendit ja tutkimusapurahat rahastoista myönnettiin vuonna 1938.\nkokuussa 1940, Laura ja Leo Harmaja lahjoittivat Sotakorkeakoululle talvisodassa Viipurinlahden ilmataistelussa 1. helmikuuta 1940 menehtyneen lentäjäpoikansa Tapani Harmajan kultaisen savukekotelon sekä 50 000 markkaa (noin 14 500 euroa). Saadusta rahalahjoituksesta perustettiin Tapani Harmajan stipendirahasto. Savukekotelo, jonka Tapani Harmaja oli saanut Fiat-yhtiöltä syksyllä 1939 rikottuaan Torinon kentän yläpuolella tuolloisen syöksynopeusennätyksen – 800 km/h –, oli tarkoitettu annettavaksi Sotakorkeakoulussa opinnoissaan menestyneelle upseerille palkinnoksi ansiokkaasta ilmasotaa tai ilmaliikennettä käsittelevästä tutkielmasta. Jatkosodan aikana suurimmat lahjoitukset Sotakorkeakoulu sai Kustannusosakeyhtiö Otavalta. Niistäkin perustettiin oma rahastonsa. Lisäksi stipendirahastot saivat huomattavan summan Jenny ja Antti Wihurin rahastolta. Tästä lahjoituksesta ei perustettu rahastoa, vaan rahamäärä suunnattiin sota50\ntieteelliseen tutkimukseen. Näin meneteltiin myös sotien jälkeen, kun Wihurilta rahaa saatiin. Sotien jälkeen stipendirahastojen saamat lahjoitukset jatkuivat tasaiseen tahtiin. Kiitos hyvän stipendirahastojen hallinnon, rahastojen omaisuus kasvoi koko ajan. On kuitenkin todettava, että sotien aikana alkanut inflaatio, joka oli suurimmillaan noin 18 prosenttia, söi stipendirahastojen reaaliarvoa 1980-luvulle saakka.\nVuonna 1985 Sotakorkeakoulun kahdeksan erillistä stipendirahastoa säätiöitiin Sotakorkeakoulun tukisäätiöksi. Taustalla oli puolustusministeriön vuonna 1983 lähettämä ohje stipendirahastojen aseman ja kirjanpidon selkiyttämiseksi. Toinen syy oli hallinnon yksinkertaistaminen. Saman vuoden marraskuun 19. päivänä oikeusministeriö hyväksyi säätiöhakemuksen, ja seuraavan vuoden alussa Sotakorkeakoulun tukisäätiö aloitti toimintansa säätiönä.\napurahat ja lahjoitukset vuotuisista sijoitusten tuotoista. Tässä on onnistuttu hyvin, vaikka inflaatio söi aika ajoin huomattavastikin jaettujen stipendien, apurahojen ja avustusten reaaliarvoa. Myös 1990-luvun alun talouslamasta ja vuosien 2007–2009 pankki- ja rahoituskriisistä tukisäätiö selvisi hyvin, kiitos taitavan ja valppaan varainhoidon. Erityisesti viimeiset kaksi vuosikymmentä ovat olleet Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiölle tuottoisia. Merkittävin tekijä on ollut vakituisen taloudellisen neuvonantajan ottaminen mukaan tukisäätiön hallituksen toimintaan 2000-luvun taitteessa. Säätiön varallisuuden kasvu on mahdollistanut laajenevan tuen Maanpuolustuskorkeakoulun opetus- ja tutkimustyölle sekä uusille tutkimushankkeille.\nAktiivinen kehittämisen tukija\nVuoden 1994 alussa Sotakorkeakoulun tukisäätiön nimi muutettiin Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiöksi. Tämä ei tapahtunut kitkatta, koska osa säätiön hallituksen jäsenistä ei halunnut luopua vanhasta nimestä. Lopulta säätiön nimestä äänestettiin. Äänet menivät tasan 9–9, jolloin tukisäätiön hallituksen puheenjohtajan ääni ratkaisi tuloksen ja Sotakorkeakoulun tukisäätiöstä tuli Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiö. Jälkeenpäin ajateltuna päätös oli kaukokatseinen. Nykyään Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiöstä ei tueta enää vain yleisesikuntaupseerikurssien opiskelijoita ja opettajia. Sotakorkeakoulun stipendirahastojen alkuperäinen tehtävä ei ole merkittävästi muuttunut runsaan kahdeksan vuosikymmenen aikana. Tuen kohteet ovat kuitenkin laajentuneet upseerikoulutusjärjestelmää uudistettaessa ja sotatieteellisen tutkimuskentän laajentuessa. Taistelukoulun tukisäätiön sulauduttua Maanpuolustuskorkeakoulun tukisää-\ntiöön vuonna 2000 myös esiupseerikurssit otettiin tuen piiriin. Sotatieteiden maisterikurssien tukeminen aloitettiin tilikaudella 2015–2016.\nYhteiskunnan vankkumaton tuki\nMaanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiö ei olisi olemassa ilman yhteisöiltä ja yksityishenkilöiltä saatuja lahjoituksia. Ne ovat olleet stipendirahastojen ja tukisäätiöiden toiminnan perusta. Yrityksistä ja säätiöistä merkittävimmät lahjoittajat ovat olleet Kustannusosakeyhtiö Otava, Wärtsilä-yhtymä, Jenny ja Antti Wihurin rahasto, Urlus-säätiö ja Kauppaneuvos Werner Hacklinin säätiö upseerikoulutuksen edistämiseksi. Yksityisistä lahjoittajista tärkeimmät ovat olleet rouva ja vuorineuvos Hjördis ja Leonard Baumgartner, kauppaneuvos Aarne Koskelo, rouva Liisa Santala ja teollisuusneuvos Kaarle Henrik Pentti. Saadut lahjoitukset on alusta alkaen sijoitettu pääasiassa arvopapereihin, ja tavoitteena on ollut jakaa stipendit, 51\nSotakorkeakoulun stipendirahastot, Sotakorkeakoulun tukisäätiö ja Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiö ovat jakaneet 84-vuotisen toimintansa aikana Sotakorkeakoululle ja Maanpuolustuskorkeakoululle stipendejä, apurahoja ja avustuksia yhteensä noin kymmenen miljoonaa euroa. Marraskuun 20. päivänä 2020 oli suunniteltu järjestettävän Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiön 35-vuotisjuhlat, joiden yhteydessä olisi julkaistu myös tukisäätiön historiikki. Koronapandemian vuoksi juhlat on siirretty vuoden 2021 marraskuun lopulle. Historiikki saatiin kuitenkin valmiiksi ajallaan, ja se julkaistiin joulukuun 11. päivänä 2020 Maanpuolustuskorkeakoulun Youtube-sivustolla. Lisäksi historiikista tehdään tämän kevään aikana verkkoversio Maanpuolustuskorkeakoulun Doria-julkaisuarkistoon. Tänään Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiön toiminta on kehityshakuista mutta myös perinteitä kunnioittavaa. Tukisäätiö jatkaa toimintaansa päämääriensä mukaisesti, ajankuvaan sopeutuen. Säätiö haluaa jatkossakin olla Maanpuolustuskorkeakoulun kehittämisen aktiivinen tukija. Eversti evp, filosofian tohtori Pasi Kesseli on Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiön entinen varapuheenjohtaja. Everstiluutnantti evp Mika Piiroinen on Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiön asiamies.\nPerinnetietoutta – tiesitkö tätä?\nadettikunnan perustamisajankohdasta, vuodesta 1921, aina 1950-luvun lopulle saakka järjestöllä ei ollut omaa lippua. Siksi Kadettikunta lainasi ja käytti juhlatilaisuuksissaan Kadettikoulun joukko-osastolippua, joka tavallaan toimi sotakoulun ja yhdistyksen yhteisenä tunnuksena. Vuonna 1956 tarkennettiin ja määriteltiin uudelleen suomalaisia sotilasperinteitä, jolloin tasavallan presidentti vahvisti joukko-osastojen uudet maakunnalliset nimet, sotilasperinteet, liput ja kunniamarssit. Muiden maanpuolustusjärjestöjen tapaan myös Kadettikunnassa aloitettiin tuolloin oman yhdistyslipun suunnittelu ja hankinta. Kadettikunnan hallitus julisti Kylki raudan numeroissa 2/1958 ja 3/1958 jäsenkuntansa keskuudessa järjestölipun avoimen suunnittelukilpailun. Hanketta varten perustettiin erityinen lipputoimikunta, jonka laatiman suunnitteluohjeistuksen mukaan lipun tunnusten ja värien tuli kuvata Kadettikuntaa sekä sen aatteellista pohjaa. Keväällä 1959 lipputoimikunta, johon kuuluivat majuri Emil Rosenqvist, majuri Paavo Ojanperä ja kapteeni Ilmari Tiainen, valitsi useiden ehdotusten joukosta parhaaksi majuri Soini Talaskiven lippupiirroksen. Lipputoimikunnan avustajana toiminut heraldikko Olof Eriksson laati Talaskiven piirroksen pohjalta lopullisen ehdotuksen Kadettikunnan lipuksi. Suunnittelun ja lopullisen lippupiirroksen mukaisesti lipun pohjaväriksi määriteltiin Merisotakoulun lipun sini-\nKylkirauta 1/2021 1/2021\nC O N S TA N T E M D E C O R AT H O N O R\nnen sävy, jonka keskelle sijoitettiin Kadettikunnan merkki ja tangon kärkiosaan tyyliteltyyn nauhakkeeseen kirjaillut Kadettikunnan tunnuslauseen sanat Con stantem Decorat Honor. Kadettikunnan lippu naulattiin juhlallisin menoin 17. maaliskuuta 1961 Kadettikoulussa yhdistyksen 40. vuosikokouksen yhteydessä. Lippu vihittiin virallisesti käyttöön Helsingin yliopiston suuressa juhlasalissa Kadettikunnan 40-vuotisjuhlassa 18. maaliskuuta 1961. Lipun vihkinyt kenttäpiispa Toivo Laitinen totesi vihkimispuheessaan, että ”Kadettikunnan lipun tarkoituksena on näkyvänä symbolina muistuttaa pyrkimyksistä, jotka Kadettikunnan jäsenet ovat itselleen asettaneet. Näiden pyrkimysten ydin on tämä: Kaikki maan ja kansan hyväksi. Maan valtiollinen vapaus on säilytettävä. Siinä on kansamme terveen kehityksen välttämätön edellytys.” Vihityn lipun Kadettikunnalle luo-\nvuttivat lahjoittajien puolesta rouvat Irja Rommi ja Irja Pesonius. Virallisten sotilasperinteiden mukaan myös järjestöjen vaurioituneet liput luovutetaan uusimisen yhteydessä juhlallisesti Sotamuseoon pysyvästi säilytettäväksi. Vuonna 2021 käytössä oleva Kadettikunnan lippu on järjestyksessään toinen, sillä alkuperäinen lippu repeytyi vuonna 1993 niin pahoin, että se oli pakko uusia. Nykyisin käytössä oleva Kadettikunnan lippu naulattiin 19. maaliskuuta 1994 yhdistyksen kevätkokouksessa Haminassa. Kadettikunta ry:n täyttäessä 100 vuotta sai yhdistys toiminnalleen suuren tunnustuksen, kun tasavallan presidentti, Vapaudenristin ritarikunnan suurmestari Sauli Niinistö myönsi 27. tammikuuta 2021 Kadettikunnalle 4. luokan Vapaudenristin miekkoineen kiinnitettäväksi keltapunaisin nauhoin Kadettikunnan järjestölippua kannattelevan tangon kärkeen. Vapaudenristin ritarikunnan sääntöjen ja asetuksen (550/1944, 18.8.1944) mukaan ”Vapaudenristi voidaan antaa sodan aikaisista ansioista myös Suomen puolustusvoimiin kuuluville joukko-osastoille sekä suomalaisille järjestöille ja laitoksille.” Järjestölle myönnettyä Vapaudenristiä symboloimaan kiinnitetään lippua kannattelevan tangon kärjeksi Vapaudenristikuvio ja kärjen kantaosan ympärille solmittu sekä vapaasti riippuva Vapaudenristin nauha.\nKäsitteet, määritelmät ja siirtolaisuus\näsitteet ovat ajattelun ja päättelemisen työkaluja sekä edellytys yhteiselle kielelle. Määritelmät puolestaan kuvaavat käsitteiden oleellisen sisällön, ja ne ovat tarpeen, kun varmistutaan myös yhteisen ymmärryksen olemassaolosta. Suomessa on kiivailtu siitä, voiko evakoita kutsua pakolaisiksi. Käsitettä ei aikoinaan käytetty, koska termi määriteltiin vasta vuoden 1951 Geneven pakolaissopimuksessa. Pakolaissopimus loi järjestystä sodan jälkeiseen Eurooppaan, jossa rajoja ja ihmisiä oli siirrelty väkivalloin. Sopimus osoittautui toimivaksi, ja se laajennettiin koko maailmaa koskevaksi vuonna 1967. Suomalaiset evakot olivat onnekkaita, koska Suomi ei varastoinut heitä leireille revanssia odottelemaan, kuten maailmalla siellä täällä tapahtuu. Sen sijaan evakot asutettiin poliittisesta napinasta huolimatta ja autettiin nopeasti rakentamaan maata ja omaa elämäänsä. Valtio huolehtii omasta väestöstään ja valtion alueen miehittäjä taas vallatulle alueelle jääneestä väestöstä. Suomi seurasi tätä humanitaarisen oikeuden periaatetta siirtäessään väestönsä pois toisessa maailmansodassa menetetyiltä alueilta. Niillä asuneet Suomen kansalaiset olivat silloisen lain mukaan velvollisia kuulumaan siirtoväkeen, ja heidän evakuointinsa oli valtion velvoitteiden mukainen pakkotoimi. Nykyisin Karjalasta ja Petsamosta evakuoiduista ihmisistä käytettäisiin käsitettä pakolainen. Tosin he eivät olisi luokkaa refugee, joka edellyttää vieraan valtion myöntämää turvapaikkaa. Heistä käytettäisiin nimitystä IDP – internally displaced person, maan sisäinen pakolainen siis. Suomalaisista lähimpänä nykyistä pakolainen – refugee – määritelmää olivat Ruotsiin lähetetyt sotalapset. Siirtolais- ja pakolaiskysymys on syvällisesti ymmärrettävä, sillä kansainvälisten sopimusten kieli ja Suomeen vakiintunut kieli eivät kohtaa täsmällisellä tavalla. Ymmärrystä vaikeuttaa puhuminen pakolaisista silloin, kun kyseessä on siirtolaisuus. Siirtolaisilla tarkoitetaan vapaaehtoisesti siirtyviä ihmisiä, jotka laillisin keinoin asettuvat uuteen asuinpaikkaan hankkiakseen elantonsa. Sadat tuhannet suomalaisetkin ovat lähteneet siirtolaisiksi Amerikkaan, Ruotsiin, Norjaan ja Neuvostoliittoon. OECD-maiden määritelmän mukaan laitonta siirtolaisuutta on siirtyminen maasta toiseen tai siellä oleskelu ilman tarvittavia lupia, kuten passia, viisumia tai työlupaa. Turvapaikan hakeminen on kuitenkin laillinen syy tulla toiseen maahan. Muutoin laittomiksi siirtolaisiksi luokiteltavat usein jättävätkin turvapaikka-anomuksen, jonka käsittelyaikana heistä huolehditaan. YK:n määritelmän mukaan sota, nälänhätä tai ympäristökatastrofi eivät itsessään riitä pakolaisen oikeudelliseen ase53\nmaan. Pakolainen on henkilö, joka ei saa turvaa valtioltaan tai sen alueen miehittäjältä ja jolla on perusteltu syy pelätä joutuvansa kotimaassaan vainon kohteeksi rodun, uskonnon, kansallisuuden, mielipiteiden tai yhteiskuntaryhmän vuoksi. Tällaiselle henkilölle kuuluu turvapaikka ja pakolaisen status. Sotatoimia, väkivaltaa ja ympäristökatastrofia väistäville siirtolaisille voidaan antaa tilapäistä suojelua, kun sen tarve arvioidaan lyhytaikaiseksi. Näin Ruotsi teki suomalaisille, jotka pakenivat Lapin sotaa Tornionjoen yli odottamaan tilanteen muuttumista sukulaisten luona tai Kusforsin ja Jörnin pakolaisleireillä Västerbottenissa. Sivistysvaltiona Suomi voi antaa toissijaista suojelua myös henkilölle, rikollisellekin, jota kotimaassaan uhkaisi kuolemanrangaistus, kidutus tai muu ihmisarvoa loukkaava kohtelu. Omassa kulttuurissaan kivitystuomion uhkaama ”syntinen” nainen tai skaalan toisessa päässä sotarikollinen käyvät esimerkeistä. Nelivuotisen suojelun voi saada myös, jos paluu estyy väkivaltaisten olojen vuoksi. Vaikeista tulkinnoista suomalaisilla on omakohtaista kokemusta. Suomesta pakeni sodan jälkeiseen Puolustusvoimien aseiden ja materiaalin hajavarastointiin, asekätkentään, osallistuneita henkilöitä. Heistä tunnetuimpia olivat Mannerheimristin ritarin Alpo Marttisen mukaan nimetyt kahdeksantoista upseeria ja aliupseeria. He eivät luottaneet silloisen poliittiseksi koetun valtiollisen poliisin, ”Punaisen Valpon”, ymmärrykseen oikeusvaltiosta. Ruotsi karkotti Marttisen miehet, mutta suojelua he lopulta saivat Yhdysvalloista ja viimein virallista ymmärrystä kotimaassa Koiviston–Ahtisaaren aikaan. Maailmassa on kolmekymmentä miljoonaa pakolaista, varsin vähän siis. Siirtolaisia sen sijaan on moninkertainen määrä. Osa Kadettikunnan jäsenistä on joutunut asian kanssa tekemisiin päivittäisessä työssään jo sadan vuoden ajan. Kriisinhallinnassa siviilien ja sellaisiksi tekeytyvien joukot ovat käytännöllinen ja eettinen kysymys kaikille upseereille. Käsitteet ja määritelmät myös tarkentuvat. Euroopan unionin pakolaisuutta koskeva määritelmädirektiivi (2011/95/EU) on muuttumassa määritelmäasetukseksi komission annettua viime syksynä tiedonannon EU:n maahanmuutto- ja turvapaikkapolitiikan uudistamisesta. Siirtolaisuuden ja pakolaisuuden rajapinnalla on paljon häilyvää kielenkäyttöä ja poliittisia paineita. Niitä sopii varoa, ettei joudu informaatiovaikuttamisen akanvirtoihin. Bonuksena asioita miettiessään voi havaita ongelman poliittisen ytimen piilevän Euroopan huonosti toimivassa siirtolaispolitiikassa: turvapaikkaprosessia käytetään väärin, koska työmahdollisuuksia hakevaa muuttoa jarrutetaan, eikä siirtolaisuudella siten ole uskottavaa purkautumistietä.\nKalle Liesinen Kylkirauta 1/2021\nKadettikunnalle Vapaudenristi Kadettikunnan juhlavuosi alkoi koronaepidemian varjossa, mutta eritäin myönteisissä merkeissä, kun Suomen kolmesta virallisesta ansioritarikunnasta vanhimman, Vapaudenristin ritarikunnan suurmestari, tasavallan presidentti Sauli Niinistö antoi Kadettikunta ry:lle 4. luokan Vapaudenristin miekkoineen päivämäärällä 27. tammikuuta 2021 kiinnitettäväksi keltapunaisin nauhoin Kadettikunnan lipputangon kärkeen tunnustuksena ansiokkaasta toiminnasta Suomen maanpuolustuksen hyväksi. Helsingissä Svenska Klubbenilla järjestetyssä luovutustilaisuudessa Vapaudenristin ritarikunnan kansleri, kenraali Ari Puheloinen luovutti Kadettikunnalle lipputangon kärkeen kiinnitettävän Vapaudenristin nauhoineen. Sen otti vastaan Kadettikunnan puheenjohtaja, kenraalimajuri Jari Kallio. Koronavirusepidemian vuoksi arvokkaaseen tilaisuuteen osallistui vain kymmenkunta henkeä. Kadettikunnalle annettu 4. luokan Vapaudenristi miekkoineen velvoittaa järjestöä jatkossakin panostamaan monipuolisesti maanpuolustusaatteelliseen työhön erityisesti nuorten keskuudessa. Toimintaan liittyy kiinteästi sodissa Suomen itsenäisyyden puolesta taistelleiden miesten ja naisten perinnön välittäminen sotaa kokemattomille sukupolville. Työtä riittää, ja sitä tehdään kaikissa kadettipiireissä. Kadettikunta juhlisti satavuotispäiväänsä julkistamalla Svenska Klubbenilla Vapaudenristin luovutustilaisuuden yhteydessä ajan tasalle saatetun tietopankin Veteraanien Perintö ja Arvet efter Veteranerna.\nKadettikunnan 100-vuotisjuhlakirjan nimeksi päätettiin Constantem decorat honor – Kadettikunta 1921–2021. Kirjahanke on edennyt projektisuunnitelman mukaisesti kenraalimajuri Juha-Pekka Liikolan johdolla. Kirjan päätoimittajana toiminut eversti, sotatieteiden tohtori Markku Iskanius on luovuttanut taittotyön tehneen Simo Nummen lopullisen vedoksen Otavan kirjapainolle painotyötä varten. Kylkiraudan ilmestyessä kirjan painatus on parhaillaan käynnissä. Kirjan painos on 5 000 kappaletta. Juhlakirjan laajuus on lähes 290 sivua. Kirja julkaistaan 24. huhtikuuta 2021, ja kirja jaetaan kaikille kadettipiireille. Seuraavan viiden vuoden aikana kirja jaetaan myös kadettikurssien opiskelijoille opintojen alkaessa. Lisäksi teoksesta julkaistaan näköiskirja Kadettikunnan verkkosivulla. Kirja on ostettavissa ja tilattavissa Kadettikunnan toimistosta.\nKadettikunnan tietopankit ovat osoittautuneet koronaepidemian aikana merkittäviksi historian ja turvallisuuspolitiikan\noppimisympäristöiksi, kun koululaiset ja opiskelijat ovat siirtyneet verkko- ja etäopintoihin. Tietopankkeihin on kohdistunut noin kolmetoista miljoonaa tietohakua vuosittain. Kadettikunta julkaisi uudistetun Veteraanien Perintö – Itsenäinen Isänmaa ja Arvet efter Veteranerna – Ett Självständigt Fosterland -tietopankin vuosipäivänään. Tietopankki on valmistettu uudelle tekniselle alustalle ja sen käytettävyyttä on kehitetty erityisesti äly- ja mobiililaitteille sopivaksi. Tietopankkiin on lisätty sisältöä muun muassa haastatteluina, videoina, kuvina ja karttoina.\nTurvallisuuspolitiikan tietopankin sisällön päivittäminen ja laajentaminen käynnistettiin viime vuonna ja työ saadaan valmiiksi kesällä 2021. Tietopankkiin lisätään uusia maakansioita, muun muassa Iso-Britannia ja Ranska. Konfliktialueita ja kansainvälisiä jännitteitä koskeva osio uudistetaan. Lisäksi uudistetussa tietopankissa käsitellään uusia turvallisuuskysymyksiä, muun muassa hybridi- ja kybervaikuttamista, ilmastonmuutoksen turvallisuusvaikutuksia, arktisen alueen turvallisuuspoliittista merkitystä ja avaruutta. Turvallisuuspolitiikan tietopankki on toiminut lukiolaisille suunnatun Turpotietäjä-kilpailun päälähteenä. Kadettikunnan tavoitteena on valmistaa myös ruotsinkielinen Turvallisuuspolitiikan tietopankki, mikäli hankkeelle saadaan apuraharahoitus.\nKadettikunnan jäsenistön arvotutkimus toteutetaan maalishuhtikuussa 2021 sähköisellä Webropol-järjestelmällä. Edellinen arvotutkimus tehtiin vuonna 2012, ja siihen vastasi yli 2 000 henkilöä. Kadettikunta, Sotilaskotiliitto ja Suomen Reserviupseeriliitto järjestävät arvoseminaarin 20. toukokuuta 2021 Helsingissä. Seminaari järjestetään webinaarina ja siinä käsitellään kunkin järjestön arvokyselyn tutkimustuloksia sekä keskustellaan ajankohtaisista arvojamme haastavista asioista. Kadettikunnan 100-vuotisjuhlan pääjuhla on siirretty vuodelle 2022. Juhla on suunniteltu järjestettävän 27. tammikuuta kello 13 alkaen Helsingin yliopiston juhlasalissa. Constantem decorat honor – Kunnia kestävän palkka\nJuha Tammikivi kadetti 6584 juha.tammikivi(at)kadettikunta.fi\nKadettikunnan toimisto tiedottaa Jäsentuotteet Jäsentuotteet ovat nähtävissä Kadettikunnan verkkosivuilla www.kadettikunta.fi kohdassa jäsenistölle. Tilaukset sähköpostilla.\nKiitos kaikille jäsenmaksunsa maksaneille. Jäsenmaksu lähetettiin helmikuussa sähköpostilla niille jäsenille, joiden sähköpostiosoite on jäsenrekisterissä. Joillakin jäsenmaksu on saattanut mennä roskapostiin. Muistathan ilmoittaa sähköpostiosoitteen vaihtumisesta reserviin siirtyessäsi, jos käytät mil.fi tai raja.fi -osoitetta.\nadettikunta on valmistanut Kadettikunnan tunnuksella varustetun krokotiilikuvioisen nahkavyön. Vyön pituus on 120 cm, ja se on helposti lyhennettävissä. Käytännöllinen ja tyylikäs lahja kadettiupseerille. Hinta on 35 euroa + postituskulut. Tilaukset Sabina Krogarsille: sabina. krogars(at)kadettikunta.fi tai puhelin 050 470 7291.\nKadettikunnan arvotutkimus ja arvoseminaari 2021 Kadettikunnan arvotutkimus toteutetaan maalis-huhtikuussa 2021 sähköisellä Webropoljärjestelmällä. Tutkimuksen toteuttaa sotatieteiden tohtori Risto Sinkko. Edellinen Kadettikunnan jäsenistön arvotutkimus tehtiin vuonna 2012, ja siihen vastasi yli 2 000 henkilöä. Kadettikunnan, Suomen Reserviupseeriliiton ja Sotilaskotiliiton arvoseminaari järjestetään webinaarina torstaina 20. toukokuuta 2021 kello 13 alkaen Kansallismuseon auditoriossa. Kadettikunta ry ja Sotilaskotiliitto ry juhlistavat kuluvana vuonna 100-vuotista ja Suomen Reserviupseeriliitto ry 90-vuotista toimintaansa. Seminaarissa julkistetaan järjestöjen arvotutkimuksen tuloksia ja pohditaan tekijöitä, jotka haastavat arvoja alati muuttuvassa maailmassa. Seminaarin ohjelma julkaistaan huhtikuun aikana Kadettikunnan verkkosivulla. Tervetuloa mukaan arvotutkimukseen ja arvoseminaariin!\nKadettikunta ry:n kevätkokous poikkeusjärjestelyin Koronapandemiasta johtuen Kadettikunta ry:n suunniteltua kevätkokoustapahtumaa päivä- ja iltajuhlineen ei voida järjestää Turussa. Kadettikunta ry:n sääntömääräinen kevätkokous järjestetään lauantaina 24. huhtikuuta 2021 kello 10 alkaen Helsingissä Kadettikunnan toimistossa (Eino Leinon katu 12 E 64) ja etäkokouksena. Kokoukseen voi osallistua Teams-videoneuvottelun kautta. Kokouksessa käsitellään yhdistyksen sääntöjen 10 §:ssä mainitut asiat sekä jäsenten Kadettikunnan hallitukselle kirjallisesti neljä viikkoa ennen kokousta lähettämät kokousaloitteet. Ilmoittautuminen kevätkokoukseen pyydetään tekemään Kadettikunnan toimistonhoitajalle Sabina Krogarsille sähköpostitse osoitteeseen kadettikunta@kadettikunta.fi tai puhelimitse 050 470 7291 viimeistään torstaina 22. huhtikuuta 2021. Kokoukseen ilmoittautuneille lähetetään Teams-osallistumislinkki ja kokousaineisto sähköpostilla ennen kokousta. Lisätietoja kevätkokouksesta on Kadettikunnan ja kadettipiirien verkkosivulla www.kadettikunta.fi. Kadettikunnan hallitus\nilaa itsellesi tai lahjaksi perinteiset harmaat villasukat. Sukat on valmistettu Helsingin villasukkatehtaalla 1950-luvun neulontakoneita käyttäen. Sukkien materiaali on 70 % puhdasta lampaanvillaa ja 30 % kestävyyttä lisäävää polyamidia. Sukkia on kahta kokoa: 38–41 ja 42–45. Villasukkien ympärillä on vyöte, johon on painettu Kadettikunnan merkki. Lisäksi toisen sukan ylärenaan on ommeltu kangasmerkki, jossa Kadettikunnan merkki. Hinta sukkaparille on 29 euroa + postitus 5 euroa. Tilaukset Sabina Krogarsille: sabina.krogars(at)kadettikunta. fi tai puh. 050 470 7291.\nVapaudenristi toiminnasta maanpuolustuksen hyväksi TEKSTI: HEIKKI POHJA Tasavallan presidentti, Vapaudenristin ritarikunnan suurmestari Sauli Niinistö antoi Kadettikunta ry:lle 4. luokan Vapaudenristin miekkoineen päivämäärällä 27. tammikuuta 2021 kiinnitettäväksi keltapunaisin nauhoin Kadettikunnan lipputangon kärkeen.\napaudenristin ritarikunnan kansleri, kenraali Ari Puheloinen luovutti ritarikunnan huomionosoituksen Kadettikunnan puheenjohtajalle, kenraalimajuri Jari Kalliolle Kadettikunnan 100-vuotisjuhlapäivän tilaisuudessa 27. tammikuuta 2021 Svenska Klubbenilla Helsingissä. Vapaudenristi annettiin tunnuksena toiminnasta Suomen maanpuolustuksen hyväksi.\nSuomen vanhimman ritarikunnan, Vapaudenristin ritarikunnan, historia liittyy Suomen itsenäistymiseen. Vapaudenristi ja Vapaudenmitali perustettiin ylipäällikkö C. G. E. Mannerheimin esityksestä Suomen Senaatin päätöksellä 4. maaliskuuta 1918. Sotilasansioritarikunnaksi Vapaudenristin ritarikunta määrättiin asetuksella 16. joulukuuta 1940. Tasavallan presidentti, Suomen Marsalkka C. G. E. Mannerheim vahvisti Vapaudenristin ritarikunnan ohjesäännön asetuksella numero 550/18.8.1944, ja se on yhä voimassa. Vapaudenristin ritarikunnan kunniamerkkejä annetaan sodan ja rauhan aikana Suomen puolustusvoimien sotilaille sotilaallisista ansioista sekä siviili- ja sotilashenkilöille ansiokkaasta toiminnasta Suomen maanpuolustuksen hyväksi. Erityisenä tunnustuksena ensisijaisesti sodan ajan maanpuolustusansioista Vapaudenristi voidaan antaa myös suomalaisille joukko-osastoille, laitoksille ja yhteisöille. Vapaudenristillä voidaan palkita myös kansainvälisissä kriisinhallintatehtävissä ansioituneita suomalaisia. Va-\npaudenristin kunniamerkki voidaan antaa ulkomaan kansalaiselle. Vapaudenristin ritarikunnan suurmestarina on tasavallan presidentti, jolla yksin on oikeus kunniamerkkien antamiseen. Ritarikunnan suurmestarin apuna toimii ritarikunnan hallitus, johon kuuluu kansleri, varakansleri, sihteeri ja rahastonhoitaja. Toimihenkilöinä ritarikunnalla on Pääesikunnan asettama yhteysupseeri ja sihteeri. Vapaudenristin ritarikunnan kunniamerkit ovat Vapaudenristin suurristi, 1. luokan Vapaudenristi rintatähtineen, 1. luokan Vapaudenristi, 2. luokan Vapaudenristi, 3. luokan Vapaudenristi, 4. luokan Vapaudenristi, 1. luokan Vapaudenmitali, Vapaudenristin 1. luokan ansiomitali, 2. luokan Vapaudenmitali sekä Vapaudenristin 2. luokan ansiomitali. Vapaudenristin erikoiskunniamerkit ovat Vapaudenristin 1. luokan Mannerheim-risti, Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-risti, 1. luokan Vapaudenmitali ruusukenauhassa, Vapaudenmitalin kultainen ansiomitali, Vapaudenristin sururisti sekä Vapaudenristin surumitali. Rauhan aikana annettavien vapaudenristien nauhan väri on keltainen ja sodan aikana annettavien nauhan väri on punainen.\nVapaudenristejä joukko-osastoille Yksittäisteisten sotilaiden ohella kunnostautuneiden joukko-osastojen palkitsemisella on yleiseurooppalaiset perinteet. Valtionhoitaja Mannerheim halusi soveltaa perinnettä palkitakseen vapaussodassa kunnostautuneita jouk60\nko-osastoja tai niiden perinteitä vaalivia joukkoja. Niinpä 5. toukokuuta 1919 eräät joukot saivat Vapaudenristit, ja saman vuoden kesäkuun 20. päivänä annettiin ohjeet Vapaudenristin ja nauhojen sijoittamisesta asianomaisten joukko-osastojen lippuihin. Vuonna 1919 alkanut perinne sai jatkoa parin vuosikymmenen kuluttua, kun tasavallan presidentti Kyösti Kallio myönsi vapaussodan 20-vuotispäivänä 16. toukokuuta 1938 Vapaudenristit jääkäripataljoonille 1, 2, 3 ja 4 ”vapaussodan aikaisten jääkärijoukkojen perinteiden säilyttämiseksi” oikeudella kantaa lipputankojensa kärjessä Vapaudenristiä ja sen kaulaan kiinnitettyä Vapaudenristin nauhaa. Samanaikaisesti Vapaudenristin sai myös Kenttätykistörykmentti 1. Sotien aikana suomalaisten sotakoulujen oppilaiden esimerkillinen toiminta niin etulinjassa kuin komentajatehtävissäkin oli se kantava voima, jolla Puolustusvoimat täytti tehtäväänsä. Ylipäällikkö halusi kiittää sotakouluja ja niiden oppilaita annettujen koulutustehtävien erinomaisesta suorittamisesta. Kiitokseksi ja rohkaisunilmaisuksi hän antoi\nnettiin ansiokkaasta toiminnasta: liitto on merkittävä yhteisö rauhanturvatehtävissä palvelleille, ja se on voimakkaasti edistänyt rauhanturvaveteraanien asioita.\nKadettikoululle ja Reserviupseerikoululle Vapaudenristit 26. toukokuuta 1941. Sotien jälkeen Vapaudenristit annettiin Merisotakoululle 1947 sekä Ilmasotakoululle ja Päällystöopistolle (sittemmin Maanpuolustusopisto) vuonna 1988.\nKunnioitus veteraanisukupolville Ensimmäinen veteraanityölle osoitettu Vapaudenristi myönnettiin vapaussodan 10-vuotisjuhlallisuuksissa maaliskuussa 1928, jolloin Vapaudenristi myönnettiin Vapaussodan Invalidien Liitto ry:lle. Sotainvalidien Veljesliitto ry sai elokuussa 1980 kiinnittää lipputankoonsa Vapaudenristin nauhoineen. Suomen Sotaveteraaniliitto ry ja Rintamamiesveteraanien liitto ry saivat Vapaudenristit itsenäisyyspäivänä 1989 ja Rintamanaisten Liitto ry syyskuussa 1995.\nSotiemme veteraaneihin, miehiin ja naisiin, kohdistuneet kunnianosoitukset ilmentävät kansalaisten sotiemme veteraaneihin kohdistamaa arvonantoa ja kiitollisuutta Suomen vapauden vaatimasta työstä ja uhrauksista. Sotilaskotiliitto ry:lle annettiin Vapaudenristi kiinnitettäväksi keltapunaisin nauhoin liiton lipputangon kärkeen 1. joulukuuta 2001. Vapaudenristi myönnettiin Sotilaskotiliitolle sotilaskotisisarten viime sotiemme ja rauhan aikana Puolustusvoimien rinnalla tekemästä merkittävästä ja tuloksellisesta vapaaehtoisesta maanpuolustustyöstä, joka on koitunut asevelvollisten ja varusmiesten hyväksi. Suomen Rauhanturvaajaliito ry:lle annettiin 4. luokan Vapaudenristin miekkoineen kiinnitettäväksi keltapunaisin nauhoin liiton lipputangon kärkeen 8. joulukuuta 2016. Vapaudenristi myön61\nKadettikunta ry:lle annettiin 4. luokan Vapaudenristi miekkoineen päivämäärällä 27. tammikuuta 2021 kiinnitettäväksi keltapunaisin nauhoin Kadettikunnan lipputangon kärkeen. Vapaudenristi annettiin tunnuksena toiminnasta Suomen maanpuolustuksen hyväksi. Kadettikunnan puheenjohtaja, kenraalimajuri Jari Kallio vastaanotti Vapaudenristin Kadettikunnan vuosipäivänä Svenska Klubbenilla järjestetyssä tilaisuudessa, jossa Vapaudenristin ritarikunnan hallitus luovutti tunnustuksen ritarikunnan kanslerin, kenraali Ari Puheloisen johdolla. Kenraaliluutnantti Kallio totesi kiitospuheessaan, että Kadettikunnan puheenjohtajana hänellä on mitä suurin kunnia saada Kadettikunta ry:n puolesta ottaa vastaan suurmestarin, tasavallan presidentin, Kadettikunnalle luovuttama 4. luokan Vapaudenristi miekkoineen kiinnitettäväksi keltapunaisin nauhoin Kadettikunnan lipun kärkeen. — Huomionosoituksen arvoa korostaa entisestään se, että luovutus tapahtuu päivänä, jolloin Kadettikunta täyttää 100 vuotta, Kallio mainitsi.\tKenraaliluutnantti Kallio kiitti lämpimästi Vapaudenristin ritarikuntaa Kadettikunnalle osoitetusta poikkeuksellisen korkeasta huomionosoituksesta. Hän arvioi, ettei sen korkeampaa kunnianosoitusta maanpuolustusaatteellisten järjestöjen ole juurikaan mahdollista saada. — Perustan tälle palkitsemiselle ovat valaneet sadan vuoden kuluessa Kadettikunnan ne tuhannet kadettiupseerit, jotka Kadettikunnan tavoitteiden ja kadettiupseeriston arvojen mukaisesti ovat pyyteettömällä työllään edistäneet kadettiupseerien yhteisöllisyyttä, vaalineet sotilasperinteitä, pitäneet yllä sotiemme veteraanien perintöä sekä erityisesti edistäneet ja vahvistaneet suomalaisen yhteiskunnan maanpuolustustahtoa ja maanpuolustustietoisuutta, Kallio kuvaili. — Tämän huomionosoituksen siivittämänä meidän on hyvä jatkaa toimintaamme alkavalle uudelle satavuotiskaudelle, Kallio luotasi tulevaisuuteen.\nKadettikunnan puheenjohtaja, kenraalimajuri Jari Kallion tervehdyssanat Kadettikunnan 100-vuotisjuhlassa Svenska Klubbenilla 27. tammikuuta 2021.\nadettikunnan puheenjohtajana minulla suuri ilo ja kunnia toivottaa teidät kaikki tervetulleeksi tänne Svenska Klubbenille juhlistamaan Kadettikunta ry:n 100-vuotispäivää. Aikaisempien suunnitelmien mukaan olisimme nyt viettämässä tätä tilaisuutta Savoy-teatterissa suuren joukon kera. Koronatilanteen takia pääjuhlamme on siirretty pidettäväksi ensi vuoteen. Tänään kuitenkin juhlistamme 100-vuotista taivaltamme pienemmän joukon läsnä ollessa, ja ohjelmassa on Vapaudenristin ritarikunnan huomionosoitus, uudistetun tietopankin julkaiseminen, juhlalounas sekä Kaaderilaulajien esityksiä. Kadettikunnan perustivat 27. tammikuuta 1921 Kadettikoulusta ensimmäisen kadettikurssin valmistumisensa yksivuotisjuhlaan kokoontuneet upseerit. Kun Kadettikunta perustettiin, siihen liittyi perustavassa kokouksessa 42 ensimmäiseltä kurssilta valmistuneesta 56 kadettiupseerista, mikä oli 75 prosenttia kadettikurssista. Viime vuoden lopulla Kadettikuntaan kuului kaikkiaan 5 468 jäsentä, ja järjestäytymisasteemme on yli 80 prosenttia. Kadettikunnan tehtäviksi heti alusta lähtien tuli kadettiupseerien yhteisöllisyyden edistäminen ja sotilasperinteiden ylläpitäminen sekä kansalaisten maanpuolustustahdon ja maanpuolustusosaamisen edistäminen. Kadettikunta perustettiin ajamaan myös Kadettikoulusta valmistuneiden upseerien etuja, sillä tuolloin kadettiupseerit olivat aluksi vain pieni vähemmistö Suomen upseerikunnasta. Tuossa tilanteessa yhdistys korosti kaikessa toiminnassaan keskinäistä yhteenkuuluvuutta. Vaikeina sotavuosina Kadettikunnan jäsenistö kantoi raskaan vastuunsa. Sotien aikana menehtyi 540 kadettiupseeria ja kadettia. Talvisodassa kaatui 105 kadettiupseeria ja kadettia. Suhteellisesti suurimmat tappiot kohdistuivat jatkosodassa 23. Kadettikurssiin, jonka vahvuudesta kaatui 28 prosenttia. Lukumääräisesti suurimmat tappiot osuivat 26. Kadettikurssiin, jolta kaatui 55 upseeria eli 13 prosenttia. Kokonaisuutena kadettiupseereiden ja kadettien kaatumisprosentti oli sotien aikana 12.\nEdunvalvonta on myöhemmin jäänyt muiden tehtäväksi, ja seitsemänkymmenluvulta alkaen Kadettikunnan toiminnan painopiste on ollut aatteellisessa toiminnassa. Kohderyhminä ovat olleet omat jäsenet sekä maanpuolustusaatteen edistämisessä kaikki kansalaiset. Kadettikunta on viime vuosikymmenien aikana tehnyt mittavan työn kansalaisten ja koululaitoksen piirissä. Olemme jakaneet yli miljoonalle opettajalle, opiskelijalle ja koululaiselle sekä lähes parille miljoonalle kansalaiselle laaja-alaisesti tietoa sotiemme veteraanien sankariteoista sekä Suomen maanpuolustuksen ja turvallisuuspolitiikan eri osa-alueista. Kadettikunta on aina pyrkinyt elämään ajassa. Alkaneen vuosituhannen aikana Kadettikunta on yksin tai muiden toimijoiden kanssa tuottanut useita historian ja turvallisuuspolitiikan tietopankkeja ja oppimisympäristöjä koulujen ja kansalaisten käyttöön. Tietopankit on rakennettu verkkoympäristöön, jotta ne ovat kaikkien käytettävissä. Vuosittain niihin on kohdistunut noin kolmetoista miljoonaa tietohakua. Uudistetun Veteraanien Perintö – Itsenäinen Isänmaa, Arvet efter Veteranerna – Ett Självständigt Fosterland -tietopankin kautta haluamme osaltamme kunnioittaa sotiemme veteraanien työtä ja heidän jälkeensä jättämää perintöä. Kadettikunnan lukuisten oppimateriaalihankkeiden tukijoita ovat olleet hankkeesta riippuen Puolustusvoimien Tukisäätiö, Maanpuolustuksen kannatussäätiö, Suomen Marsalkka Mannerheimin Sotatieteellinen rahasto, Jenny ja Antti Wihurin rahasto, Turvallisuuden Tukisäätiö, Urlus-Säätiö, Uuden Päivän rahasto, Thorén-Talvela Säätiö, Kaatuneiden Muistosäätiö, puolustusministeriö, ulkoministeriö, Suomen Kulttuurirahasto, Suomen Marsalkka Mannerheimin Kadettisäätiö ja Kenraali Hannes Ignatiuksen Kadettisäätiö. Ilman ulkopuolista tukea emme olisi mitenkään voineet rakentaa ja ylläpitää kaikkia tietopankkejamme. Kiitämme lämpimästi kaikkia Kadettikuntaa tukeneita tahoja. Teidän ansiostanne Kadettikunta ry on jo sadan vuoden ajan kyennyt toteuttamaan maanpuolustusaatteellista tehtäväänsä jäsenistömme ja kaikkien kansalaisten hyväksi.\nKadettikunnan 100-vuotispäivän tapahtumien videotallenne on katsottavissa osoitteessa https://kadettikunta.fi/kadettikunnan-100-vuotisjuhlapaiva-27-1-videolla/.\nKuvat SA-kuva / Puolustusvoimat, Mauri Maunulan kotiarkisto, Pixabay.com, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nKylkirauta 1/2021 Kuvat Mauri Maunulan kotiarkisto, Pixabay.com, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nOnnistunut Turpotietäjä-kilpailu TEKSTI: ANTTI PYNTTÄRI\nKoronapandemia vaikutti toteutukseen Ensimmäiseen valtakunnalliseen Turpotietäjä-kilpailuun ilmoittautuminen päättyi vuoden 2020 syyskuun lopulla. Mukaan ilmoittautui alun perin 54 lukioita, joista kaksi oli ruotsinkielisiä ja loput suomenkielisiä. Kilpailuun oli mahdollisuus vastata molemmilla kotimaisilla kielillä. Pahentunut koronatilanne kuitenkin vähensi lopullista osallistujamäärää, sillä muutamat lukiot peruivat osallistumisensa viime hetkellä etäopetukseen siirtymisen takia. Alkukilpailu järjestettiin lukiolaisille tutulla Abitti-koealustalla. Kilpailu sisälsi neljä osiota: kymmenen vaihtoehtokysymystä, neljän eri käsitteen määrittelemisen sekä lyhyen ja pitkän esseekysymyksen. Vastausaikaa oli yhteensä kaksi tuntia. Kysymykset koskivat yhteiskunnan kokonaisturvallisuutta ja maanpuo-\nlustuksen laajaa käsitystä. Pyrkimyksenä oli syy-yhteyksien hahmottaminen. Maakunnalliset kilpailuorganisaatiot arvioivat lokakuun aikana alkukilpailun koevastaukset. Tämän jälkeen maakunnallinen organisaatio lähetti parhaat vastaukset valtakunnalliselle raadille. Valtakunnallinen raati arvioi marraskuun alussa saamansa vastaukset, laittoi ne paremmuusjärjestykseen ja valitsi kahdeksan parasta vastaajaa valtakunnalliseen finaaliin.\nKuva Lauri Tervakangas, kuvanmuokkaus Pasi Väätäinen\nautta aikojen ensimmäinen valtakunnallinen Turpotietäjä-tietokilpailu käytiin lukioissa ympäri maata 8. lokakuuta 2020. Reserviläisliitto ja Suomen Reserviupseeriliitto toteuttivat kilpailun yhdessä Kadettikunnan sekä Historian ja yhteiskuntaopin opettajien liiton kanssa. Hanketta valmisteltiin kaksi ja puoli vuotta, ja kilpailun suunnittelijana toimi everstiluutnantti evp Ilkka Saari. Kilpailuun osallistui 45 lukiota ja noin 350 opiskelijaa. Kilpailun taustalla ovat muun muassa Maanpuolustustiedotuksen suunnittelukunnan vuosittaiset mielipidemittaukset, joiden mukaan nuorten maanpuolustustahto on muita ikäryhmiä alhaisemmalla tasolla. Kilpailun ideana on herätellä nuoria pohtimaan laaja-alaisesti turvallisuuteen liittyviä kysymyksiä. Monet lukiolaisista suorittavat varusmiespalveluksen tai naisten vapaaehtoisen asepalveluksen muutaman vuoden päästä, joten turvallisuuteen liittyviin asioihin onkin tärkeä perehtyä jo tässä elämänvaiheessa. Mallia kilpailulle on haettu Talous- ja Oikeusguru-kilpailuista.\nMuutamassa reserviläispiirissä pystyttiin järjestämään maakunnallinen palkitsemistilaisuus parhaiten menestyneille opiskelijoille. Maakunnan paras lukio palkittiin pokaalilla. Etelä-Karjalassa palkitsemistilaisuuteen osallistui myös kansanedustaja Jukka Kopra, joka toimii jäsenenä eduskunnan puolustusvaliokunnassa. Kansanedustajan läsnäolo nosti palkitsemistilaisuuden arvokkuutta ja viestitti opiskelijoille kilpailun merkitystä.\nFinaalissa opiskelijoiden keskinäinen paremmuus ratkaistaan kirjallisten osuuksien lisäksi myös suullisella osuudella. Kolme parasta Turpotietäjää palkitaan 1 000, 500 ja 250 euron stipendeillä. Finaalin ajankohtaa on jouduttu koronatilanteen vuoksi siirtämään. Mikäli koronatilanne muuttuu keväällä parempaan suuntaan, kilpailun finaali käydään Helsingissä tiistaina 11. toukokuuta 2021.\nKohti vuoden 2021 kilpailua\nTurpotietäjä-kilpailu järjestetään jatkossa vuosittain. Syksyllä 2021 käydään toinen valtakunnallinen kilpailu, ja tuolloin on tavoitteena saada alkukilpailuun mukaan sata lukiota. Vuonna 2020 maakunnallinen kilpailuorganisaatio saatiin muodostettua\nkolmessatoista reserviläispiirissä. Niissä piireissä, joihin ei saatu muodostettua kilpailuorganisaatiota, koevastausten arvioinnin teki paikallisyhdistys tai valtakunnallinen ohjausryhmä. Tänä vuonna on tavoitteena saada jokaiselle reserviläispiirille oma kilpailuorganisaatio. Turpotietäjä-kilpailun valmistelua vuosina 2019–2020 ovat rahoittaneet Maanpuolustuksen kannatussäätiö, Puolustusvoimien Tukisäätiö ja Turvallisuuden tukisäätiö. Syksyn 2021 kilpailua varten etsitään yritysyhteistyökumppaneita. Tänä vuonna kilpailulle pyritään löytämään myös korkean profiilin suojelija.\nEnsimmäinen valtakunnallinen Turpotietäjä-kilpailu oli menestys. Kilpailu on ollut hieno neljän tahon yhteisponnistus, josta on ensimmäisen vuoden jälkeen tullut runsaasti myönteistä palautetta. Kilpailuun osallistuneiden lukioiden historian ja yhteiskuntaopin opettajille lähetettiin kysely ensimmäisen vuoden toteutuksesta, ja palaute oli pääosin erittäin myönteistä. Yksi opettaja kommentoi, että kysymykset linkittyivät lukion opetussuunnitelmiin ja kilpailua pystyi hyvin hyödyntämään opetuksessa. Toinen opettaja kehui maakunnallista palkitsemistilaisuutta hienoksi, ja hän piti hyvänä sitä, että opiskelijat saivat palautetta ja kiitosta tekemästään työstä. Vastaavanlainen kysely lähetettiin myös maakunnallisille Turpo-päälliköille. Myös heiltä saatu palaute oli myönteistä. Turpotietäjä 2020 -finaalin järjestelyistä tiedotetaan tarkemmin kevään aikana. Turpotietäjä-kilpailun kaksikieliset verkkosivut ovat osoitteessa www. turpotietaja.fi. Kilpailua varten on perustettu myös oma Facebook-sivu sekä tilit Twitteriin ja Instagramiin. Syksyn alkukilpailusta tiedotetaan lisää keväällä ja kesällä. Antti Pynttäri on Reserviläisliiton tiedottaja.\nTeos terrorismista Leena Malkki Mitä tiedämme terrorismista Otava 2020 Sivuja 365 ISBN 978-951-1-35668-4\nksi maamme tunnetuimmista terrorismia ja poliittista väkivaltaa käsittelevistä tutkijoista, Helsingin yliopiston dosentti Leena Malkki on julkaissut kattavan teoksen teemoista, joita terrorismista historiallisesti tiedetään. Tyylilleen uskollisesti Malkki todistaa erilaisia terrorismista esitettyjä yliyksinkertaistavia väitteitä vastaan. Malkin ote on nähtävissä jo ensivilkaisulla teoksen sisällyksestä. Sellaiset lukujen ja alalukujen otsikoinnit kuten ”Miksi yleisiä juurisyitä ei ehkä ole” tai ”Epätodennäköinen, yliarvioitu uhka” todistavat terrorismin viitekehyksessä niiden oletusten periaatteellisesta ongelmallisuudesta, joita ilmiöön tavallisesti liitetään. Malkin teos on eräänlainen henkilökohtainen kertomus terrorismin tutkimisesta ja siihen liittyvistä ongelmista. Tämäkin näkyy teoksen sisällyksessä, joka on karkeasti jaettavissa kolmeen osaan. Ensimmäinen osa on kahden luvun muodostama kokonaisuus, jossa jokaisen terrorismiin keskittyvän käsittelyn tavoin tarkastellaan terrorismin määritelmää. Toinen ja ensimmäistä mielenkiintoisempi kokonaisuus on eräänlainen akateeminen omakuvaus terrorismin tutkimukseen liittyvistä teeseistä. Toisessa osassa Malkki esittää yhden teoksensa syväluotaavimmista ja ehkäpä kontroversiaaleimmista näkemyksistään: ”– – terrorismin tutkimus on yhteiskunnalle eniten hyödyksi silloin kun se pyrkii olemaan riippumaton ja keskittyy ilmiötä koskevan ymmärryksen syventämiseen ilman, että tutkimus suuntautuisi vastaamaan mihinkään välittömään käytännön tiedon tarpeeseen”. Vaikka lainaus saattaakin rypistää Suomen turvallisuuden eteen päivittäin työtä tekevän lukijakunnan otsaa, se on\nosoitus Malkin loppuun asti harkitusta periaatteesta pitäytyä akateemisena, sitoutumattomana tutkijana. Tätä taustaa ja teoksen muita kerronnallisia ansioita vasten ei olekaan ihme, että teos nimettiin yhdeksi kuluneen vuoden Tieto-Finlandia ehdokkaaksi. Teoksen ehkäpä hedelmällisimmän osan muodostavat kolmannesta ja neljännestä luvusta koostuva terrorismin historiallinen käsittely sekä sellaiset kattavat teemakokonaisuudet kuten pohdinnat terrorismin ja radikalisoitumisen syistä, terrorismin seurauksista ja terrorismin loppumisesta. Kattavia niistä tekee juuri se seikka, että niissä Malkki objektiivisesti ampuu alas terrorismiin liittyviä yleistyksiä ja kiusallisia yliyksinkertaistuksia, joita jokainen päivittäisuutisointia seuraava lukija tiedostaa kohdanneensa. Esimerkkinä mainittakoon ”Toimiiko terrorismi” -otsikon alla oleva tarkastelu siitä, miten heikosti julkisessa keskustelussa kyetään analysoimaan niitä vaikuttimia, jotka eri terroritekojen taustalta pitkällisen tutkimuksen myötä lopulta löytyvät tai jäävät löytymättä. 71\nLisäksi Malkki esittää lukuisia aukkoja terrorismin tutkimuksesta. Yksi mielenkiintoisimmista on havainto siitä, ettei terroristien terroristisen toiminnan jälkeisestä elämästä ole tehty kattavaa tutkimusta. Esimerkiksi vertailua Jitzhak Rabinin tapaisen henkilön ja IRA:n toiminnan jälkeen järjestäytyneeseen rikollisuuteen siirtyneiden taistelijoiden välillä on vaikea tehdä. Ainakin vertailusta on vaikea tarjota yhteiskunnallisesti pitävää analyysiä. Teoksen kolmas, muusta käsittelystä hieman irrallisen tuntuinen, osa käsittelee monissa kirkuvissa otsikoissa näkyvää Syyriaa ja Irakin konfliktialueelle suuntautuvaa vierastaistelijaliikehdintää, sieltä palaamista ja terrorismin mahdollista tulevaisuutta. Vaikka kolmannen osan muodostava teoksen viimeinen luku vaikuttaakin toimitukselliselta vaateelta tai valinnalta, on se ajankohtaisuudessaan suositeltavaa luettavaa. Erityisesti teoksen päättävät arviot erinäisistä terrorismin tulevaisuuden mahdollisuuksista ovat mielenkiintoista pohdintaa alati kehittyvästä yhteiskunnallisesta ilmiöstä. Teoksen kirjallisuusluettelo toimii erinomaisena lähdetietopankkina esimerkiksi opinnäytettään aiheesta laativalle. Teos onkin suositeltavaa luettavaa jokaiselle ilmiöstä kiinnostuneelle ja yleistajuista esitystä etsivälle lukijalle. Sen ehdoton vahvuus asuu myös parempaan yhteiskunnalliseen keskusteluun kannustamisen sävyssä ja ilmiön parista esitettävien lukuisten oletusten lyhyiden jälkien osoittamisessa.\nHe, jotka ruutitynnyrin päällä istuvat Olli Nurmi Ruutitynnyrin vartijat, Rauhanturvaajakokemuksia Libanonista ja Syyriasta 2012–2013 Avain 2020 Sivuja 299 ISBN 978-952-304-254-4\nlli Nurmi, Berliinissä, Kabulissa ja Brysselissä diplomaattina työskennellyt reservinupseeri, on kirjoittanut omaelämäkerrallisen tietokirjan kokemuksistaan rauhanturvatehtävissä, joissa suomalaisia on palvellut ympäri maailmaa jo yli kuusikymmentä vuotta. Teos kertoo Nurmen palveluksesta UNIFIL-operaatiossa (United Nations Interim Force in Lebanon) vuosina 2012–2013. Nurmi palveli suomalaisen kriisinhallintajoukon tiedotusupseerina, mikä tuo kirjaan hieman tavallista laajemman näkökulman. Toisaalta perusrauhanturvaajan arkikokemus jää pakostakin vaillinaiseksi. Kirjan aiheena oleva ajanjakso kehittyy pian hektiseksi: naapurimaassa Syyriassa samanaikaisesti eskaloitunut sisällissota heijastui Libanoniinkin. Teos käsittelee paitsi kirjoittajan omia kokemuksia sekä koulutus- että operaatiojaksolta myös laajemmin Libanonia sekä UNIFIL-operaation historiaa ja lähialueen geopoliittista konstellaatiota. Syyrian sisällissota saa lisäksi oman taustoituksensa lyhyeksi jäänyttä Suomen kontribuutiota tarkkailuoperaatioon (UNSMIS) unohtamatta. Ne lukijat, joilla on rauhanturva- ja kriisinhallintakokemusta, löytävät varmasti kirjasta omakohtaisia havaintoja, jotka ovat yhteneviä Nurmen vastaavien kanssa. Kulttuurierojen vaikutus moniin harmistusaiheisiin eri maiden sotilaiden toiminnoissa, yleinen huono hygienia ja siitä seuraavat ”läpivedot” lienevät yleisimpiä. Kirjan parhaat osuudet ovat useiden mielenkiintoisten sattumuksien tahatonta huumoria sisältävät kuvaukset\nrauhanturvapalveluksen arjesta ja juhlasta. Käsitellyksi tulevat niin palveluksen alkuvaihetta riivanneet vatsatautiepidemiat kuin joidenkin esimiesten ”jäykillä suksilla hiihtelykin”. Joskus jopa riesan asteelle yltävät dignitäärivierailut kuvataan eloisasti. Kirjan lopussa Nurmi siirtyy analysoimaan Lähi-idän ja UNIFILin tulevaisuudennäkymiä sekä palveluksen vaikutusta itseensä. Näissä tekstinkohdissa huomionarvoista on ennen kaikkea kirjassa jo välillä aiemminkin esille noussut kritiikki YK-operaation yleisiä huonoja käytänteitä kohtaan. Osin kysymys on pieleen menneistä, mutta hyvin aikomuksin aloitetuista projekteista, osin kyvyttömyydestä ymmärtää operaatioalueen todellisia valtasuhteita tai skandinaavien puutteellisesta käsityksestä alueen lahjontakulttuuria kohtaan. Jokainen kävelee miinaan tavallaan. Suomalainen voi myös kokea kovin epätodelliseksi YK-operaation kentällä toteutettavaan peruskoulutusvaihee-\nseen kuuluvan Gender Issues -jakson. En tiedä, toteutetaanko kyseistä oppijaksoa Libanonissa, mutta Afganistanissa ja Pakistanissa teema liittyy pohjoismaisessa ajattelussa voimakkaasti sukupuolten tasa-arvoon muun muassa palkkausasioissa, joten suomalainen hiutale voi hieman tyrmistyä kurssin aloituksessa. Kurssin vetäjä kun voi aloittaa esityksensä lauseella ”naisia ei saa raiskata”. Tämä lähestymistapa on kenties toimiva muualla päin maailmaa, ja se alleviivaa operaatioiden globaalia osallistujaluonnetta. Mahdolliset tulevaisuuden rauhanturvaajat eivät kuitenkaan ole ainut ryhmä, jolle kirjaa voi suositella, sillä on luultavaa, että myös aiemmin Libanonissa palvelleet kriisinhallintaveteraanit vertailevat mielellään kirjan muistoja omiinsa. Lähi-idästä yleisemmin kiinnostuneille kirja taas voi tarjota tiiviin tietopaketin alueen historiasta ja päättymättömästä kriisistä, jota muun muassa Yhdysvaltain presidentit ovat toinen toisensa jälkeen yrittäneet ratkaista – tuloksetta, niin kuin on nähty.\nOperaatio Kaleva Pekka Turunen Operaatio Kaleva, Päämajan kaukopartioiden suurin isku ja sen taustat Atena 2020 Sivuja 237 ISBN 978-952-300-667-6\nuistan pikkupoikana 1980-luvulla ahmineeni suomalaisen kaukopartiogenren suurten mestarien, etunenässä Pentti H. Tikkasen tuotantoa siinä tahdissa kuin teoksia vuosittain ilmestyi. Viime vuosina ”sissiromanttinen” puolifiktiivinen kirjallisuus on kokenut jonkinlaisen uuden tulemisen nuoremman polven kirjailijoiden voimin. Tutkimuksen kriteerit täyttävää kaukopartiokirjallisuutta on kuitenkin vain vähän. Niistä nyt käsillä olevan Pekka Turusen Operaatio Kalevan lisäksi on mainittava Lassi Saressalon vuonna 1987 ilmestynyt teos Päämajan kaukopartiot jatkosodassa. Päämajan alaista kaukopartiotoimintaa johti jatkosodan aikana Erillinen Pataljoona 4, jonka alaiset neljä komppaniaa hoitivat partiotoiminnan kukin omilla toimintasuunnillaan Karjalan kannakselta Lappiin. Pataljoonan esikunnan toimintaa on tutkittu vain vähän pääasiassa siksi, että pataljoonan asiakirjat joko tuhottiin sodan lopussa tai ne hävisivät Stella Polariksen mukana. Komppaniat toimivat itsenäisen tehtävätaktisesti suoraan Päämajasta käskettyjen tiedustelutehtävien mukaisesti. Pienillä partioilla tiedustelutehtäviä suorittaneen pataljoonan kokemus suurista tuhoamistehtävistä oli vähäistä – esimerkkinä kuitenkin täydellisesti onnistunut Petrovski Jamin isku helmikuussa 1942. Turusen teoksessa arvioidaan myös kokemuksia muiden suomalaisten sotajoukkojen sodan aikana tekemistä tuhoamisiskuista. Osasto Kalevan vahvuus oli 189 miestä, ja osaston johtajaksi määrättiin Erillispataljoona 4:n 2. Komppanian päällikkö majuri Into Kuismanen. Osas-\nto muodostettiin pääosin pataljoonasta, mutta vahvistuksia saatiin muualtakin. Osaston tehtävänä oli Suopassalmen, Suopasvaaran ja Jyskyjärven kylien tuhoaminen ja siten kyliin tukeutuvien partisaanien toimintaedellytysten heikentäminen. Toiminta-ajatuksena oli ensiksi samanaikaisella iskulla tuhota osaston päävoimin Suopassalmi ja kapteeni Matti Raipalan – myöhemmän kansanedustajan – johtamalla osapartiolla Suopasvaara ja lopuksi jatkaa koottuna joukkona tuhoamaan Jyskyjärvi. Osaston siirtyminen ensimmäisten kohteiden läheisyyteen noin viidenkymmenen kilometrin etäisyydelle omalta kenttävartiolinjalta onnistui suunnitellusti. Myös päävoimien isku Suopassalmelle onnistui suunnitellusti, mutta vihollisen vastarinta oli paikoin odottamattoman kovaa. Kuismasen hyökkäyshetkeä koskeva kyynelviesti Raipalalle oli suurpiirteinen ”pankaa iltayöstä tuulemaan”. Myöhässä alkaneesta osapartio Raipalan iskusta Suopasvaaralle saadaan kirjassa uut-\nta tietoa veteraanien kertomana. Tähän mennessä tiedossa on ollut se, että venäjänkielentaitoinen luutnantti Aulis Vehniäinen yritti hämätä vartiomiestä ja ”puhua” iskuosaston tukikohtaan. Vehniäinen kaatui joukkonsa kärjessä, ja syntyneessä kiivaassa tulitaistelussa hälytettyä vihollista vastaan kaatui lisäksi kolme miestä. Kohde tuhottiin kasapanoksilla, mutta vain osittain. Johtopäätöksinään Turunen toteaa, että operaatio Kaleva onnistui vain osittain. Jyskyjärven tuhoamisesta luovuttiin kesken operaation, mikä oli tilanteenmukainen päätös ja varmasti oikea. Kaiken lisäksi osaston johtaja ampui vahingossa pistoolilla itseään jalkaan, mutta hiihti mitään asiasta puhumatta takaisin omaan kenttävartioon. Osastoa kenttävartiossa vastassa ollut luutnantti Ermei Kanninen sai kertomansa mukaan taivuteltua majurin lähtemään kenttäsairaalaan, mutta vasta saunan jälkeen. Operaation tuloksiin myötävaikuttaneina tekijöinä osoitetaan operaation suunnittelun takapainoisuus, puutteet tiedustelussa ja johtamisessa, kaukopartiopataljoonan kokemattomuus tuhoamistehtävistä sekä kiire toteuttaa operaatio hiihtokelien aikaan – olihan vuoden 1944 maaliskuun loppu meneillään. Suuressa osastossa miesten hiihtokunto ja kokemukset sissitoiminnasta olivat moninaiset. Pekka Turusen tutkimus on osoitus siitä, että historiatietomme on jatkuvasti kumuloituvaa. Aina löytyy uutta aineistoa ja tietoa uusilla tutkimusmenetelmillä. Tässä tapauksessa tekijä on haastatellut viimeisiä elossa olevia veteraaneja, hyödyntänyt yksityisarkistoja ja käynyt henkilökohtaisesti tapahtumapaikoilla. Teoksen tutkimusotteen vakuuttavat viite- ja lähdeluettelot ja tekijän sanoin – tutkimus on kuin lehmänlantaa – hyödyllistä vain levitettynä.\nAnna minulle ihminen, niin löydän hänestä rikollisen Antero Uitto ja Ossi Kamppinen Stalinin lavastukset, Näytösoikeudenkäynnit 1936–1938 Docendo 2020 Sivuja 415 ISBN 978-952-291-844-4\nietokirjailija Antero Uitto on jo aiemminkin valottanut teoksissaan Neuvostoliitossa 1920- ja 1930-luvuilla käytyä valtataistelua. Hänen vuonna 2013 ilmestynyt teoksensa Suomensyöjä Otto Wille Kuusinen julkaistiin neljä vuotta myöhemmin myös venäjäksi. Pietarilaisen kustantajan julkaisema käännös noudatteli Uiton alkuperäisteosta, mutta siitä oli sensuroitu joitakin varsin mielenkiintoisia kohtia. Peukalointia perusteltiin kaikenkattavalla selityksellä: kustantajan mielestä poistetut kohdat edustivat länsimaista propagandaa. Lähdekritiikki on puolueettoman tutkimuksen kivijalka, mutta Antero Uiton propagandaväitteet voi huoletta jättää omaan arvoonsa. Uusimmassa teoksessaan, jonka tekemisessä häntä avusti Ossi Kamppinen, Uitto paneutuu yhteen Kuusisen venäjänkielisestä elämäkerrasta sensuroituun asiakokonaisuuteen, Moskovassa vuosina 1936– 1938 toimeenpantuihin lavastettuihin ”oikeudenkäynteihin”. Näytösoikeudenkäyntien ja väkivaltakoneiston käynnistämisen nimelliseksi syyksi nostettiin Sergei Kirovin murha joulukuussa 1934. Todellinen syy oli kuitenkin se, että maan kollektivisointi ja viisivuotissuunnitelmat olivat saaneet talouden huonoon kuntoon. Tämä aiheutti kansalaisissa tyytymättömyyttä ja oppositiohenkeä, joten syy piti vierittää pois silloisen neuvostojohdon ja ennen kaikkea Stalinin niskoilta. Stalin päätti turvata asemansa sekä nujertaa opposition ja todennäköiset kilpailijansa vangitsemalla ja saattamalla heidät syytteeseen ”trotskilaisina” ter-\nroristeina. Syytetyiltä hankittiin tunnustukset salaisen poliisin, NKVD:n, avulla jo ennen oikeudenkäyntiä. Oikeussalissa Stalinin tehokkaina käsikassaroina toimivat syyttäjä Andrei Vyšinski ja ylituomari Vasili Ulrih. Heitä kuvaa erinomaisesti lause ”anna minulle ihminen, niin löydän hänestä rikollisen”. Kolmessa näytösoikeudenkäynnissä julistettujen tuomioiden sekä niitä seuranneiden teloitusten avulla Stalin sai raivattua tieltään kymmeniä neuvostovaikuttajia. Trotskia ei saatu oikeuteen, mutta saman asian ajoi hänen päähänsä Meksikossa vuonna 1940 isketty jäähakku. Näytösten lomassa vuonna 1937 järjestetyssä salaisessa pikaoikeudenkäynneissä tuhottiin maan osaavin sotilasjohto, etunenässä arvostettu marsalkka Mihail Tuhatševski. Oikeudenkäynnit viitoittivat tietä koko maan laajuiselle suurelle terrorille. Sen tuloksena teloitettiin satoja tuhansia ja passitettiin vankileireille kymmeniä miljoonia ”valtion vihollisia”, jotka todellisuudessa olivat syyttämiä siihen tekoon, josta heidät tuomittiin. 74\nTeoksen tärkeimpänä lähteenä ovat viralliset oikeudenkäyntipöytäkirjat. Asiakirjat – noin 1 700 sivua – julkaistiin aikoinaan tuoreeltaan venäjäksi, saksaksi, englanniksi ja Petroskoissa joiltakin osin myös suomeksi. Lähdeaineiston todistusvoima on aukoton, sillä tekijät ovat sisällyttäneet teokseen täydelliset syytöskirjelmät ja tuomiolauselmat, lyhennelmät valtionsyyttäjän loppupuheenvuoroista sekä otteita tunnetuimpien syytettyjen kuulustelukertomuksista. Virallisten dokumenttien lisäksi Uitto ja Kamppinen ovat kaivaneet Työväen arkiston ja Kansalliskirjaston kokoelmista esiin runsaasti muun muassa neuvostoliittolaisessa ja länsimaisessa lehdistössä julkaistuja aikalaisartikkeleja. Ensiksi mainitut puolustavat tietenkin kiihkeästi oikeudenkäyntien ”virallista” totuutta. Sen sijaan läntisistä arvioinneista käy hyvin ilmi syvä hämmennys ja järkytys, jota lavastetut oikeudenkäynnit Suomessa ja muualla läntisessä maailmassa herättivät. Tekijöillä on taito kirjoittaa ikävästä aiheesta mielenkiintoisesti ja puolueettoman tutkijan otteella. He antavat lähteiden puhua, ja niillä onkin lukijalleen paljon kerrottavaa. Pöytäkirjoihin kirjatut ”kuulustelukertomukset” ovat usein niin mielikuvituksellisia, että jossakin toisessa yhteydessä niitä voisi pitää suorastaan jännittävinä. Tämän tunteen kuitenkin tuhoaa nopeasti tietoisuus siitä, ettei yhdelläkään tarinalla ole onnellista loppua, vaan sen päähenkilö ammutaan. Päällimmäiseksi mieltä jää askarruttamaan kysymys: onko 1930-luvun näytösoikeudenkäyntien tragediasta opittu mitään, vai voiko vastaavaa tapahtua myös 2020-luvulla?\nIN MEMORIAM Vainikka Pentti Tapio Majuri s. 22.4.1940 k. 14.12.2020 Kad.nro 4635 49. Kurssi\nEronen Matti Juhani Everstiluutnantti s. 25.3.1936 k. 12.1.2021 Kad.nro 3882 45. Kurssi\nJärvinen Pentti Johannes Everstiluutnantti s. 16.9.1926 k. 21.1.2021 Kad.nro 3117 31. Kurssi\nNyholm Niklas Joakim Majuri s. 6.2.1967 k. 11.12.2020 Kad.nro 8313 78. Kurssi\nRuotsalainen Kalevi Everstiluutnantti s. 2.3.1938 k. 12.1.2021 Kad.nro 4593 49. Kurssi\nKotanen Hannes Benjam Everstiluutnantti s. 1.8.1942 k. 26.1.2021 Kad.nro 4725 50. Kurssi\nTaipale Eero Juhani Majuri s. 6.7.1944 k. 16.12.2020 Kad.nro 5472 54. Kurssi\nKarinsalo Erkki Eino Juhana Everstiluutnantti s. 4.8.1948 k. 18.1.2021 Kad.nro 5749 58. Kurssi\nKopra Lassi Matti Everstiluutnantti s. 29.3.1938 k. 31.12.2020 45. Kurssi\nSuuronen Reino Olavi Majuri s. 24.11.1936 k. 7.1.2021 Kad.nro 4106 46. Kurssi\nVirva Olli-Matti Everstiluutnantti s. 22.6.1930 k. 5.2.2021 Kad.nro 3334 37. Kurssi\nVäisänen Yrjö Taavetti Everstiluutnantti s. 2.3.1940 k. 20.12.2020 Kad.nro 4654 49. Kurssi Leppämäki Asko Juhani Majuri s. 6.9.1939 k. 24.12.2020 Kad.nro 4747 50. Kurssi Jaakonaho Manu Mikael Everstiluutnantti s. 6.7.1938 k. 31.12.2020 Kad.nro 4303 48. Kurssi\nTurunen Raimo Ilmari Everstiluutnantti s. 8.11.1936 k. 15.1.2021 Kad.nro 3954 45. Kurssi Paulaharju Jyri Heikki Ahdinpoika Eversti s. 15.5.1932 k. 19.2.2021 Kad.nro 3461 39. Kurssi Mirhola Pertti Hilpas Majuri s. 7.7.1939 k. 17.1.2021 Kad.nro 4198 47. Kurssi\nRehunen Teuvo Aimo Olavi Majuri s. 2.6.1941 k. 18.2.2021 Kad.nro 4368 48. Kurssi Kivimäki Jukka Väinämö Majuri s. 17.2.1936 k. 1.3.2021 Kad.nro 3684 42. Kurssi\nLuotettavin valinta Suomelle Block III Super Hornet ja vertaansa vailla oleva elektronisen sodankäynnin hävittäjä Growler tarjoavat Suomelle kattavan suorituskyvyn tulevaisuuden kehittämismahdollisuuksineen. Koneiden tukialusominaisuudet soveltuvat erinomaisesti Suomen liikkuvaan taistelutapaan ja pohjoisiin sääolosuhteisiin, alhaisilla käyttö- ja ylläpitokustannuksilla. Boeingin ja suomalaisen puolustusteollisuuden 25 vuoden kumppanuus takaa kotimaisen huoltovarmuuden ja luo edellytykset hyödyntää nykyistä infrastruktuuria ja henkilöstön koulutusta jatkossakin.\nF/A-18 SUPER HORNET RAYTHEON\nEA-18G GROWLER GENERAL ELECTRIC\nKadettikunta r.y. Eino Leinon katu 12 E 64 00250 HELSINKI