Английската църква от 1550 до 1553г - Народ, нации, събития - 2021\nКогато Джон Дъдли, херцог на Нортумбърланд, придобива власт през 1550 г. след падането на Сомерсет, религиозната реформа в Англия и Уелс става по-радикална. Промените, които бяха направени, бяха такива, че всеки намек за католицизъм, съществуващ при Сомерсет, беше премахнат, така че до 1553 г. църквата на Англия беше протестантска. Историците спорят защо правителствената реформа стана по-радикална след 1550 г .; някои твърдят, че след свалянето на Западния бунт правителството се е почувствало по-сигурно и е било уверено в собствената си способност да налага промени; други твърдят, че всеки, който е искал да води бунт, е бил достатъчно отложен от събитията в Девън. Вероятно и двете са важни при обяснението защо Дъдли и тайният съвет се чувстват по-уверени в въвеждането на голяма религиозна реформа.\nСамият Дъдли изигра ключова роля във въвеждането на тези реформи. Самият Дъдли обаче изряза любопитна фигура от религиозна гледна точка. Дали е бил ангажиран протестант, е трудно да се спори, тъй като той се преобрази в католицизма непосредствено преди екзекуцията му. Това преобразуване обаче може да е последен отчаян опит да му спести живота. Но това показва, че той не е имал убеждението на онези протестантски мъченици, екзекутирани по време на управлението на Мери I. И въпреки това Дъдли беше енергичен привърженик на Джон Хупър, някой, който искаше Англия да се превърне в протестантизъм по-скоро по-късно.\nМалко са съмненията, че Дъдли е бил готов да използва религията и религиозната реформа за напредък на собствената си политическа сила. При падането на Сомерсет, Дъдли е свързан с консерваторите в Съвета на тайните. Въпреки това, когато консерваторите в Съвета настояват за оттегляне на Акта за униформа от 1549 г. и за даване на по-голяма власт на епископите, Дъдли премина към радикалите в Таенския съвет. През декември 1549 г. Парламентът прие закони, които ще ускорят премахването на изображения в църквите и налагат използването на нови версии на книгата.\nДо февруари 1550 г. Дъдли се чувства достатъчно контролиран над тайния съвет, за да направи ход срещу консервативните епископи. По това време Стивън Гарднър беше в Кулата. Наредено му е да се съгласи с доктрините на Английската църква. Гарднър отказа да направи това и беше осъден на по-строги условия на задържане. Бонер, лондонският епископ и известен консерватор, беше пенсиониран след заклинание в затвора. Други консервативни епископи също бяха пенсионирани и заменени от желаещите да подкрепят реформата. Това се случи в Рочестър, Дърам, Ексетер, Чичестър, Лондон и Норич. По всякакъв начин Дъдли поставяше мъжете си на изключително важни позиции. Имаше минимално противопоставяне на това. Отпечатани бяха някои прокатолически брошури, но тяхното въздействие беше незначително. При наличието на тези хора може да се въведе по-радикална реформа.\nПървият ход към пълния протестантизъм дойде от Никълъс Ридли, епископ на Лондон. Той заповяда всички олтари да бъдат премахнати и заменени с причастие. Това беше в съответствие с учението на Джон Калвин и калвинизма. В цяла Англия и Уелс е въведен нов формат за ръкополагане на духовенството. Този нов формат на практика беше лутерански и дава право на духовенството да премахне всякакво позоваване на Чистилището, жертвата и молитвите за душите на мъртвите по време на литургия. Докато този ход удовлетворяваше умерените реформатори, той не удовлетвори по-крайните. Основното им оплакване беше над дрехите, които носеше духовенството по време на богослуженията и литургията. Те считаха митрата, копа, крадене и върха за реликви на суеверие и католицизъм. Джон Хупър, човекът, който Дъдли беше подкрепил, отказа да приеме предложението на митрополията на Глостър по въпроса. През октомври 1550 г. Дъдли заповядва на Хупър да спре да проповядва. Той отказва и през януари 1551 г. Хупър е затворен. Едва когато Хупър беше готов да покаже някакъв компромис, той беше освободен и зае позицията на епископ на Глостър.\nПрез 1551 г. не е въведена голяма реформа. През годината Кранмър преразглежда „Молитвената си книга“ и консервативният Гарднър е окончателно отстранен от позицията си в Уинчестър.\nПарламентът се събра през януари 1552 г. и правителството започна цялостна програма за религиозна реформа.\nЗа да се наложи доктринална униформа, беше приет нов Закон за държавната измяна, който направи нарушение да се поставя под въпрос някой от вероизповеданията на английската църква. Беше също обида да се поставя под въпрос кралското върховенство.\nБроят на Светите дни беше ограничен до 25.\nПрез март 1552 г. е приет втори акт на униформа. Това направи обида всеки член на духовенството или миряните да не присъства на църковна служба. Нарушителите могат да бъдат глобени или затворени. Новата „Книга на общата молитва“ на Кранмер стана официалната основа за услугите на Църквата в Англия. Всички прилики на католицизма бяха премахнати. Евхаристията беше потвърдена като съгласие. По-радикалните реформатори обаче се оплакаха от това, тъй като се очакваше комуникаторите да коленичат, които някои считаха за идолопоклоннически.\nПреглед на църковното богатство, извършен през 1552 г., оценява, че Църквата е на стойност над 1 милион британски лири. Правителството реши да предприеме стъпки за придобиване на част от това богатство. Въпреки това, ненавременната смърт на Едуард VI спря това да премине.\nНовото проучване на църковното богатство беше обяснено с това, че Дъдли е алчен. Правителството обаче беше тласкано към фалит чрез войни с Шотландия и Франция и може би просто финансовата целесъобразност е накарала Дъдли да започне това разследване.\nКъм момента на смъртта на Едуард е имало разпознаваема Английска църква с характеристики, които са явно протестантски. След редица години религиозни катаклизми мнозина биха приветствали ера на стабилност. Смъртта на протестанта Едуард и неговата католическа наследница Мария гарантираше, че това няма да е така.\nГледай видеото: NYSTV - Nostradamus Prophet of the Illuminati - David Carrico and the Midnight Ride - Multi Language (Може 2021).\nСоциални реформи от 1917г\nНационална конвенция на демократите в Бостън 2004 г.\nВоенната конференция в Ялта\nАмериканската гражданска война февруари 1865г\nУчението на Труман\nЛектор на Камарата\nФилми в нацистка Германия\nЧетвърта френска война за религия\nПрипомнете си избори и Америка\nCopyright 2021 \_ Енциклопедия на историята, обхващаща всички теми и раздели \_ Английската църква от 1550 до 1553г


Събота, 11 Юли 2020 14:38\nОБ „Искра“ пази уникални издания на Патриарха на българската литература Иван Вазов. Изданията във фонда на библиотеката са събрани в изложба под наслова "Иван Вазов - Патриарх на българската литература".\nВторник, 07 Юли 2020 08:14\nПонеделник, 06 Юли 2020 08:22\nВторник, 30 Юни 2020 08:08\nПетък, 26 Юни 2020 12:50\nВ Шейново предстои да бъде издигнат паметник на загиналите във войните. За идеята за изграждането и кога ще бъде реализиран проекта ще си говорим с председателя на Инициативен комитет за изграждане на паметник на загиналите в Шейново - Яни Ташев. На паметника ще бъдат изписани имената на загиналите шейновци в Балканската, Първата световна и Втората световна война.\nЕто какво сподели Яни Ташев пред вестник „Долина”:\n- г-н Ташев, как се зароди идеята за издигане на паметник на загиналите във войните в Шейново?\n- Идеята е на баба ми Янка Ташева, която е заслужил учител по български език и литература на няколко поколения казанлъчани и след пенсионирането си се отдава на писането. В нейната книга “България – Обич и Болка” описва пътуване с Тракийско дружество “Капитан Петко Войвода” - гр. Казанлък. Те отиват на екскурзия в Гърция – до родното село на Капитан Петко Войвода - Есими, някогашното Доган Хисар, Беломорска Тракия.\nТам в двора на един хотел, под българският трибагреник се намира и бюст-паметник на капитан Петко Войвода. След като се прибират в Казанлък, тя се заинтересува кой е авторът на скулптурата и с изненада разбира, че това е Велин Дечков – скулптор и преподавател в Художествената гимназия “Акад. Дечко Узунов” в Града на розите.\nСулпторът долавя духът на храбрия водач, като влага в творбата си цялото си сърце, цялата си вътртешна енергия и сила на Духа. Впечатлена от факта, че авторът е казанлъчанин, тя решава да се срещне с него. У нея се поражда идеята за издигането на паметник в родното й село – Шейново. Двамата й чичовци са загинали във войните - редник Мирчо Кънев Карабаджаков е загинал на връх Сива Кобила, а ефрейтор Лалю Кънев Карабаджаков при Кенали.\nБаба ми се среща със скуптура Велин Дечков и споделя идеята си за издигане на паметник на загиналите във войните в Шейново. Скулпторът приема топло идеята и се ангажира с изработването на макет на паметника.\n- Как ще изглежда паметника?\n- Историята обаче не спира до тук… Било е предвидено паметникът да бъде изграден от мрамор и гранит, с голяма фигура на жена (майка), която тъгува за незавърналия се войник.\nПроектът остава като идея над 10 години, като макетът е бил в кметството през цялото това време. В селото се говори, че навремето от Министерството на Войната са били отпуснали средства, за да се построи паметник на загиналите, на мястото на пресъхналата чешма в центъра на селото. Парите обаче незнайно как изчезват и проектът не е бил изпълнен.\nТези слухове бяха потвърдени от г-жа Кристина Алексова - старши експерт “Военни паметници и военно-патриотично възпитание” към Министерство на отбраната, която ми изпрати документите от 1940 г.\nЗа съжаление през годините не са се намерили хора, които да увековечат имената на героите, дали живота си в името на България.\nТака през 2017 г., 87 годишната ми баба все още не оставя идеята да се построи паметника. Реших да й помогна и заедно да продължим и довършим това благородно дело. Свързах се с Велин Дечков, като се уговорихме да бъде направен нов макет на паметника. Необходимата сума за изграждането на предходния паметник е била близо 50 000 лв. Той направи нов макет с по-малки размери и различни материали, който ще струва около 23 000 лв.\n- На паметника е предвидено да бъдат изписани имената на всички загинали във войните от този край, успяхте ли да съберете имената?\n- През януари 2018 г. - точно 11 години след създаването на Инициативен комитет за първия проект на паметника, на среща в читалището на село Шейново, бях избран за председател на Инициативен комитет. Веднага след това се заех с търсенето на имената на загиналите герои. Първо отидох на място в селото – в църква „Свето Благовещение“, където в една от стаите има списък с имената на загиналите шейновски герои загинали за Отечеството. Освен тях е имало и още имена – трудни за разчитане, имена – покрити с вар при ремонтите в червката, имена, които днес вече напълно са заличени... Слава Богу, че Отец Теодор ги е преписал преди заличаването им и ми ги предостави.\nТърсенето продължи … В сборникът “Краеведски четения” (свитък III, Казанлък) намерих 8 загинали войни родом от Шейново. След това се свързах с директора на ИМ “Искра” - гр. Казанлък, д-р Момчил Маринов, който ме посъветва да направя справка за имената в Държавен Военноисторически Архив – гр. Велико Търново. От там получих списък с 86 имена! 86 загинали от едно малко село!\nМоето търсене обаче не се спря до тук. Срещнах се с директора на НПМ “Шипка-Бузлуджа” д-р Чавдар Ангелов, който е положил неимоверно големи усилия в това, да направи списък с всички загинали от казанлъшките околия. В продължение на 6 години той е ходил и търсил имена в архиви, болници и кметства. Така той ми предостави неговият списък със 115 загинали шейновци!\nСлед подробна проверка на всички намерени документи, заедно с д-р Чавдар Ангелов стигнахме до заключение, че имената са 110. Най-много жертви – 58, селото е дало през Първата световна война 1915-1918 г. Голяма част от загиналите мъже от селото са били в състава на героичния 23-ти пехотен Шипченски полк, сочат справките от Воения архив във Велико Търново.\nСелото днес е с население около 2000 души, като на времето са били около 500. Представете си за ужасът, който са изпитвали хората… сигурно всяка втора къща е проплаквала ….\n- Как ще изглежда паметника според последния идеен проект?\n- Докато търсех имената вече се свързах с арх. Ивелин Ортакчийски, който прегърна идеята и създадe проект на паметника. Неговата идея беше да се изгради т.н. “вечен огън” пред плочите с имената, вместо да има постамент за цветя и венци.\nИнициирах среща с гл. арх. на община Казанлък и кмета на селото да разгледаме възможните варианти за позиционирането на паметника. Разгледахме общо 4 места за позиционирането на паметника, като накрая се спряхме на градинката, намираща се пред входа на кметството в селото. Концептуалната идея за паметника, разработена от скулптора и архитекта, се базира на желанието за създаване на композиция от тела, която да е едновременно сдържана и монументална, съвременна и непреходна, да създава усещане у зрителя на извисеност и подвиг, но и на смирение и почитание към предците, дали живота си за родината ни.\nПаметникът представлява композиция от две тела - ниско и високо, върху общ постамент, като е едностранен и лицето му е насочено на юг и към ул. „Ген. Скобелев”. Пространството около основните тела е разработено с цел достъпност и еднакво добро визуално възприемане от всички страни. Заходите са два – отпред и отзад, съобразени със ситуационните особености и визуалното възприемане на паметника при приближаване.\nОсновното тяло, с размери 270 на 300 см. височина, представлява стилизиран силует на върхове на планина. Върху него се монтират петте паметни плочи от полиран врачански варовик, надписа и декоратичния релеф на лъв при върха. Ниското тяло, с размери 142 на 50 см. височина, е с формата на две стилизирани ръце, държащи купа – място за огъня, и символизира преклонението и почитта към родината и героите паднали в борбата за свободна и независима България.\nОще една препратка на композицията към събитията от миналото е, че големият обем се извисява над малкия с огъня така, както се извисява Балканът над мястото, където се разгаря последната решаваща битка за освобождението на България от турско робство, именно край Шейново и Шипка. Предвижда се и осветление от три прожектора за цялостното осветяване на паметника и пет броя лампи за вграждане в земя в основата под плочите с имената и монтирането на постоянно видеонаблюдение. Материалите за облицоване на обемите на паметника и основата му са врачански варовик и гнайс, а пластичните елементи са от месинг. Достъпът до паметника за хора в неравностойно положение е осигурен като всички пътеки, водещи към него се изграждат на кота +/- 0,00, т.е. наравно със затревения околен терен.\n- Какво остава да бъде направено, за да бъде издигнат паметника?\n- Проектът вече е преминал през всички необходими за целта институции. С Решение №983, взето на заседание на Общински съвет – Казанлък, проведено на 28.02.2019 г., Протокол №50 е одобрено изграждането на Паметника в Шейново. Имаме и Одобрение от Министъра на отбраната с писмо Рег. № 08-00-30 от 23.05.2019 г.\nИма и Съгласувателно становище, от т.3 от Протокол №60, рег. №ПР-29/08.10.2019 г. от заседание на СЕСИИ, състояло се на 20.08.2019 г. от Министъра на културата.\nИмам и сключен договор с Община Казанлък за изпълнението на проекта № Д02-13/19.03.2020 г. , също така имам и Разрешение за строеж № 63/09.04.2020 г.\nСега остана само да се съберат средства за изграждането на паметника.\n- Ще потърсите ли помощ от Вашите съграждани за набирането на средствата?\n- Да! За целта открих дарителска сметка. В нея всеки, който иска да подкрепи идеята, може да даде своя дан за увековечаването името на героите, дали живота си в името на България.\nДо този момент двама родолюбци са дарили общо 3500 лв., като единият за целта е продал нивата си.\nСметката, по която всеки може да даде своя принос за благородната кауза е:\nТитуляр: Яни Иванов Ташев\n- Кога предвиждате да бъде завършено изграждането на Паметника?\n- Надявам се проектът да бъде реализиран до тази есен и откриването да бъде тържествено с военни ритуали. Реално са необходими около 2-3 седмици за построяването на паметника. Единственото условие е да се съберат необходимите средства.\nПетък, 26 Юни 2020 11:13\nЧетвъртък, 18 Юни 2020 12:31\nПонеделник, 15 Юни 2020 12:43\nВандали посегнаха на паметната плоча на Станчо Коев\nДнес, 15 юни, по обяд бе установено, че вандали са посегнали на паметната плоча на Почетния гражданин на Казанлък и Кмет на XX век Станчо Коев. Барелефът и паметна плоча се намират на фасада пред дома му, на бул.„Александър Батенберг“ в центъра на града.


Японки и кенийци доминираха на маратона в Хонолулу - Лека атлетика - Sportal.bg\nЯпонки и кенийци доминираха на маратона в Хонолулу\nСлед дни на тежки дъждове и ураганни ветрове, които оставиха лепкава кал и огромни локви по улиците близо до плажа Уайкики, организаторите на маратона в Хонолулу дадоха старт на очакваната надпревара. Бум от фойерверки озари небето по случай маратона.\nПри жените първото място спечели японката Кийоко Шимахара с време 2:32.36 часа, следвана от сънародничката си Каори Йошида – 2:34.35 часа и кенийката Алис Тимбилили – 2:37.31 часа.\nАбсолютна доминация имаха представителите на Кения при мъжете, където първите пет места заеха атлети на тази държава. Шампион стана Патрик Ивути с време 2:14.35 часа, следван от Стефан Кинянджуй – 2:17.41 часа и Пуис Муаса Мутуку – 2:17.51 часа. В състезанието се включиха повече от 23 000 бегачи.


Сървайвър загуби битката за рейтинг с ВИП Брадър – Изкуство\nСървайвър загуби битката за рейтинг с ВИП Брадър\nРиалити програмите на БТВ отново губят битката за рейтинг.\nВсяка година ставаме свидетели на „Луда надпревара“ между четирите национални телевизии за рейтинг. Битката между БТВ и Нова телевизия е историческа и се води вече в продължение на 10 години. Особено, когато стане въпрос за най-гледаемо риалити шоу, то положението е наженено до червено!\nПрез последните няколко години обаче, борбата се печели от Нова телевизия, която успява да спечели аудиторията със своите риалити програми. Всяка година ВИП Брадър „печели“ по-голямата част от зрителите пред екраните. Дори завръщането на екстремното риалити шоу Сървайвър не успя да накара хората да си откъснат вниманието от „виповете“, които ще прекрачат прага на къщата в новия сезон на хитовото риалити.\nБлизо 40 процента от зрителите между 20-22:30 часа предпочели да гледат изявите на Евгени Минчев, Албена Вулева и компания по Нова телевизия. БТВ отчита двойно по-слаб рейтинг – едва 20 % от тв маниаците са предпочели да гледат старта на сезона в Сървайвър и епичната битка между „звездите“ и „феновете“, какъвто е замисълът на тазгодишния сезон!\n← Любвницата на Тачо влезе в къщата на ВИП Брадър! → Красивата учителка която взриви фейсбук е подложена на денонощен телефонен тормоз!


Капитана - 3 Куплета от душата на поета! - Текст и превод на песента\nКапитана3 Куплета от душата на поета!\nКапитана - 3 Куплета от душата на поета! Текст\nТук съм отново да ги правя на салати. И не се чуди кой клати ся сетра ти. Отвори си очите и виж реалността. Тва че се мислиш за як е ебахти глупостта. От рапъри измислени с много рими безмислени. Да ти кажа писна ми май боли от истини! Но не спирам да пиша на белия лист хартия. И ако има грешки с коректора ги трия!\nНяма да крия искам да пия. Да се напия и да ги убия. Защото ми писна от тия филмари! От мойте шамари лицето ти пари! Да ги застрелям право в десетката. С пистолета на поета ше им видя сметката. Даже и съседката ми е по-свежа. МС Тони подари ми ножа да ги режа! Влизам и бележа като Марадона на стадиона.\nИ на Сузанита не и е нужна корона.\nЗащото челото и е като на слона огромно. Като и го казах тва ме погледна злобно. Момичето беше способно да ме убие. Но и го вкарах защото исках да вие. Изведнъж дойде баща и ама нищо не каза. В погледа му забелязах че не ме забеляза. И без да питам кмета ви поднасям три куплета.\nОт душата на поета за вси0ки момичета и момчета! )\nДобавен от Денислав Миленов на 14 ноември, 2018, 20:57\nКапитана - 3 Куплета от душата на поета! Превод\nАмджъм в действие\nНадежда за Дени\nКапитана и Надежда\nkaiti garbi - otan se xreiazomai преводuncover testmaroon 5 cold преводкирил маричков песниsergio without you преводjadna ti je moja moc преводa rodar mi vida текстslipknot people shit текст преводsamo jako textкриско лош или добър текст


Проста диета решава проблема с безплодието | Zdrave.to\nПроста диета решава проблема с безплодието\nЛипсата на червено месо или сладкиши в менюто е от голяма полза за плодовитостта\n30.04.2022 11:20 1185 прочита 0 коментара\nБезплодието е много сериозен проблем в наши дни и фактори като диетата могат да го влошат. Това означава, че правилното хранене може да има положителен ефект върху репродуктивното здраве .\nСредиземноморската диета се основава на традиционни ястия, които са характерни за страните от Средиземноморския басейн, като Италия и Гърция. Включва зеленчуци, плодове, пълнозърнести храни, морски дарове, зехтин, ядки и други подобни.\nДиетата съдържа минимално количество нишестени храни, почти никакво червено месо. Все повече доказателства сочат, че средиземноморската диета е най -добрата диета в света за тези, които искат да отслабнат, да избегнат инфаркти и инсулти, диабет и ранно оглушаване.\nНо това не са единствените ползи от диетата. Тя е богата на растителни храни, които повишават плодовитостта. Тя, също така елиминира преработените храни и позволява на хората да осигуряват основни съставки, стимулиращи добрата хормонална функция.\nЛипсата на червено месо или сладкиши в менюто също е от голяма полза за плодовитостта. Особено здравословни храни от средиземноморската диета са стридите, орехите, рибата, зехтинът, доматите и слънчогледовите семки.\nКакво може да се премахне от диетата, ако сте изправени пред проблеми с плодовитостта? Избягвайте газираните напитки, сладоледа, захарта, високо гликемичните въглехидрати като бял хляб, картофи, транс-мазнини, преработени меса като колбаси и силно преработени храни. zdrave.to\n24.05.2022 10420 0\n24.05.2022 155 0


Борис Ячев: Валери Симеонов e човекът, който изгони лицемерието от българската политика\nКлючови думи: Борис Ячев, Валери Сиемонов, НФСБ, ограда с Турция, малък бизнес, олигарси\nВижте какво каза още зам.-председателят на НФСБ и депутат в 44-то Народно събрание\n„Валери Симеонов е човекът, който изгони лицемерието от българската политика. Той е политикът, който винаги казва истината – дори и когато тя не е приятна за някого. Политикът, който наложи прямият изказ”. Това заяви зам.-председателят на НФСБ и депутат в 44-то НС Борис Ячев по време на среща със симпатизанти в Пловдив-област. Присъстващите на форума заявиха подкрепата си за родолюбивата коалиция „Патриоти за Валери Симеонов (НФСБ и Средна Европейска класа)” и нейния водач Валери Симеонов.\n„И понеже Валери Симеонов е човек, който борави с факти, а не с празни думи, ще кажа: Той е вицепремиерът, благодарение на когото България, първа в ЕС изгради ограда за спиране на мигрантския поток. Той е политикът, благодарение на когото цената на тока остана непроменена през последните пет години.Той е лидерът на политическата сила, благодарение на когото доходите на 824 000 пенсионери се повишиха. Макар и не в размерите, които искахме, ако НФСБ и патриотите имаха по-голямо мнозинство в Парламента”, изтъкна Борис Ячев.\nЗам.-председателят на НФСБ припомни още, че Валери Симеонов е вицепремиерът, който пръв повдигна темата за фалшивите ТЕЛК-ове и започна кардинална реформа в системата.\n„Той е политикът, който единствен се опълчи на олигарсите.Той е вицепремиерът, който се опълчи на мутрите по Черноморието и който въведе ред – за да станат курортите ни място за почивка. Той е политикът, който показа - не на хартия и със стратегии, а с действие, че в махалите може да има ред. Без етническо напрежение. И го направи в Асеновград и в Шекер махала в Пловдив”, припомни Борис Ячев.\nТой припомни, че Валери Симеонов е вицепремиерът, който показа на малкия и среден бизнес, че има държава, която да застане зад него.\n„Той е човекът, който спаси моряците ни, забравени от бога и собствената си държава, оставени да гният в атинските затвори. Той е човекът, който бесарабските българи благославят. Вицепремиерът, който показа на българите зад граница, че не са сами. И затова бе удостоен с приза на българите в Украйна „Човек на 2018 година”. Не на последно място – той е лидерът на НФСБ, които заедно със Средна Европейска класа не допуснаха влизането на втора протурска партия в Парламента”, каза още Борис Ячев.\nТой бе категоричен, че кандидатите на „Патриоти за Валери Симеонов (НФСБ и Средна Европейска класа)” за представители в Европейския парламент са отбор от съмишленици, не просто съпартийци.\nДано няма истерични хора. Малко с шума - не бяха много, а и не са коректни нещата...Ужаси!!! Няма отстъпление няма.. никакво!!!


Доброволци почистиха екопътеката до марков камък в еленския балкан - БИЗНЕС КЛУБ\nНачало Новини BSR Доброволци почистиха екопътеката до марков камък в еленския балкан\nРАЮВ КАМЪК се намира в края на платото и от него се открива просторна гледка към язовир „Йовковци“. Той се състои от множество разпръснати скали южно от Марков камък. Две от тях наподобяват плочките на костенурка и са наречени Голямата и Малката костенурка. Върху Голямата е издълбан казан с диаметър около 100 см и няколко по-малки около него. В подножието на скалата има издялана вертикална ниша, която и днес се използва за поклонение по християнските обичаи. На обратната страна на скалата, отново близо до основата й, е издълбана фигура на шаман с островърха шапка или корона в свещенодействие и жезъл в лявата ръка. Над фигурата е издълбан древният български символ – IYI.\nФренско-българската търговска и индустриална камара е активен и успешен посредник между българския и френския...


Едно червено сако - 5 начина да го носиш - WomanLike\nВсеки сезон има своите модни тенденции, но когато човек притежава личен стил прекроява модата през собствения си поглед. През есента и пролетта се обръщаме към връхните дрехи в една или друга форма – жилетки, якета, сака.\nЗа мен червеният цвят е на мода във всеки сезон. Червеното е желание за живот, страст и категоричност. Ето защо избрах да събера 5 идеи как се съчетава една и съща дреха – червено сако, за да се постигнат различни визии според настроението и времето навън.\nЧервеното сако и роклята! Елегантна визия – съчетание на рокля с геометрични мотиви и червени обувки на висок ток. Тъмносиньото и червеното са отлична цветова комбинация, а преливането от светло към тъмно създава илюзията за по-тесен ханш и издълженост на фигурата.(Ах, тази илюзия!)\nНай-същественият аксесоар тук е усмивката!\nОбикновена права пола с много добра кройка, блуза с червен детайл цвете, черни дантелени маратонки с връзки от тюлена лента – този детайл ми е много любим – сатенените или тюлени панделки придават на маратонките кокетно- момичешки вид. От спретнатите коси панделките се преместиха…при обувките! Баби, не се скандализирайте!\nТази визия е не по-малко смущаваща за по-възрастните дами. Дори съм чувала предложения: “Нека ти зашия дънките, може ли така скъсана да ходиш?“ Преди няколко години отново се върнаха на мода дънките тип „ Вълци са ме дърпали в гората“ и аз все още си ги харесвам и обичам да ги нося в съчетание с (не)обикновена тениска с реплика към световната марка и създадена специално за мен „Шантавел“ №5. Завършек са белите кецове със сериозни сатенени панделки.\nКогато мислех за описанието на дънките си направих аналогия с героинята на Хайтов от разказа “Мъжки времена“ : „Взехме да я влачим, та шалварите й станаха като листница.”\nВероятно ако Емине е била облечена с дънки, а не шалвари, ефектът “листница” би бил подобен.\nЛюбимата ми туту пола с черна тениска с бродирани шевици – символ на възраждането на българския фолклор и традиции, в шевиците са закодирани послания за любов, здраве,късмет. Едно модерно съчетание между „принцеската пола“ и традиционната българска бродерия.\nПреди години не приемах никакви форми на така наречения „тигров“ десен. Е, човек винаги подлежи на промяна, както се вижда. Една предизвикателна визия – съчетание между червен панталон, тигрова (всъщност е леопардова!) блуза от трико и червеното сако. Обувките на ток могат да бъдат заменени от кецове в подходящ цвят за по-голямо удобство в ежедневието.\nС червеното сако или без него, не дрехите са това, което ни прави красиви и привлекателни, а вътрешната увереност, че сме ценни. Женствеността е състояние на душата. Обичайте себе си, за да ви обичат и другите!


Ще го подкрепи ли Меркел наистина? : Chronicle.bg\nchronicle.bgХроникаBookclubПромо Ще го подкрепи ли Меркел наистина? 3 юни, 2014 09:30 | от Амелия Понд\nБитката за председателския пост на Еврокомисията далеч не е спечелена. Британският премиер Камерън дори заплашва с излизане от ЕС. В тази ситуация много зависи от поведението на Меркел, а то е колебливо, пише Дойче веле.\nГерманските социалдемократи призовават Ангела Меркел да не се поддава на заплахите на британския премиер Дейвид Камерън и да наложи Жан-Клод Юнкер за председател на Европейската комисия. Списание „Шпигел“ писа, че Камерън открито е заплашил канцлерката Ангела Меркел с излизането на Великобритания от ЕС, ако Жан-Клод Юнкер стане председател на Европейската комисия. С това той явно се е опитал да я постави под натиск в полза на друга кандидатура, която да е по-приемлива за британците. Известно е, че бившият люксембургски премиер е твърд привърженик на по-тясната интеграция в рамките на Европа. Успехът на десните популисти от ЮКИП обаче поставя премиера Камерън под натиск да покаже на своите сънародници, че се съобразява с техния протестен вот.\nА как реагират в Германия? Германската социалдемократическа партия /ГСДП/ настоява канцлерката Ангела Меркел да застане по-категорично зад кандидатурата на Жан-Клод Юнкер за председател на Европейската комисия. Фракционният председател на социалдемократите Томас Оперман призова Меркел да не се поддава на съпротивата на Великобритания срещу бившия люксембургски премиер. „Абсурдно е да дискутираме цяла седмица след изборите, дали победителят в тях даима право да заеме поста или не“, казва Томас Оперман в интервю за вестник „Франкфуртер Рундшау“. Шефът на фракцията на ГСДП не вижда никаква причина Жан-Клод Юнкер да не бъде избран на председател на ЕК. Бившият люксембургски премиер бе основен кандидат на консерваторите за европейските избори.\nПо повод заплахата на британския премиер Дейвид Камерън, германският социалдемократ отбелязва, че Европа не бива да поставя под въпрос демократичните си принципи заради подобни опити за натиск над нея. Още повече, добавя Оперман, че европейските договори не дават на Великобритания правото да налага вето.\nНовата генерална секретарка на Социалдемократическата партия Ясмин Фахими споделя тази позиция: „Би било истински фарс, ако Европа се остави да бъде изнудвана именно от човека, който не разбира Европа и настройва хората срещу европейския успех, за да трупа дивиденти на национално ниво“, каза Ясмин Фахими. Според нея британският премиер няма правото да определя в каква посока да върви Европа.\n„Ако британците искат да провеждат солови акции и да напуснат ЕС, прав им път! Това ще бъде загуба за Европа, но със сигурност ще е далеч по-голяма загуба за самите британци“, заяви експертът на Християнсоциалния съюз /ХСС/ по външнополитическите въпроси Ханс-Петер Ул в интервю за вестинк „Билд“. Заместник-председателят на фракцията на ХСС Ханс-Петер Фридрих пък смята, че Жан-Клод Юнкер трябва да обърне внимание на критиците си, в това число и на Дейвид Камерън, и да постигне съгласие с тях по съществените спорни въпроси.\nКого ще предложат отделните страни?\nФридрих е на мнение, че бъдещият председател на ЕК трябва да има подкрепата и на Лондон. Съгласно европейските договори кандидатът за поста председател на ЕК трябва да бъде предложен на парламента от държавните и правителствени ръководители на страните-членки. Те трябва да се съобразят с резултата от проведените на 25 май евроизбори, спечелени от консервативната Европейска Народна Партия.\nДълго време след изборите Меркел избягваше да се произнесе категорично в полза кандидатурата на Жан-Клод Юнкер. Това стана едва в последните няколко дни. По повод досегашната си въздържаност, Ангела Меркел заяви, че е искала да намери общо решение с останалите правителствени ръководители. Това обаче не означавало, че се отказва от позицията си. Междувременно обаче други правителствени ръководители в Европа явно са на път да променят своите позиции.\nНапример италианският премиер Матео Ренци. „Зюддойче Цайтунг“ писа, че той обвързва подкрепата си за Юнкер с промяна на икономическата и валутна политика на ЕС. „Ние нямаме проблем с Юнкер“, казва Ренци. Социалдемократът, чиято партия спечели грандиозна победа на евроизборите, за първи път загатна, че е възможно да подкрепи кандидата на консерваторите. „Ние трябва да променим Европа, ако искаме да я спасим. Трябва да загърбим политиката на икономии и да инвестираме отново в стопански растеж, работни места и реформи“, каза Матео Ренци.\nЩе го подкрепи ли Меркел наистина?


Санкциите за работници без трудови договори - незаконни - Новини - econ.bg\nСанкциите за работници без трудови договори - незаконни 0\n21.06.2012 | 18:13\nКонституционният съд обяви за противоконституционния два текста от Кодекса на труда\nБТПП изключена от тристранката\nПърванов върна промените в Кодекса на труда, засягащи БТПП\nКонституционният съд обяви за противоконституционен текстът от Кодекса на труда, според който работник без трудов договор ще бъде глобяван. Съдът се е съобразил с искането на 55 народни представители от Коалиция за България и ДПС.\nМихаил Миков от БСП приветства решението: "С решението за отмяна на санкцията на работници, работещи не по трудов договор, Конституционният съд затвърди ролята си като защитник на социалните права на работниците. Защото те са слабата страна в трудовите правоотношения, защото е абсурдно, когато работодателят не трябва да допуска работника на работното си място без трудов договор, да наказваш работника за това, че е отишъл да работи".\nВ мотивите си съдът констатира, че принципът на пропорционалността е нарушен и в трите му съставки - не е налице наложителност на ограничението; въпросното ограничение несъмнено е неподходящо - накърнява осигурителната система; ограничението не е най-щадящата мярка, както изисква принципът на пропорционалността. Според съдиите се въвежда небалансираното съотношение - за едно и също нарушение се налага различна по размер санкция според бранша, информира Дарик радио.\nСъдът обяви за противоконституционен и друг текст от Кодекса на труда. С него се повишават критериите за представителност на национално ниво на синдикалните и работодателските организации. По силата на тези текстове\nБългарската търговско-промишлена палата (БТПП) беше изключена от Националния съвет за тристранно сътрудничество (НСТС).\nПрезидентът Георги Първанов (2002-2012 г.) впоследствие наложи вето върху промените, засягащи критериите за представителност на националното ниво на работодателските организации. В мотивите за ветото се посочваше, че има разпоредби на закона, които засягат сериозно трудовите права на организациите на работодателите, нарушават конституционни права и задължения, както и международноправните задължения на страната.\nВ крайна депутатите отхвърлиха решението на Първанов. От ГЕРБ не споделят ветото на президента и ще подкрепят отново закона, съобщи депитатът от управляващата партия Светлана Ангелова. По думите ѝ мотивите на президента за връщане са неаргументирани и твърде общи.\nКодекс на труда БТПП вето решение Георги Първанов Конституционен съд


Пътепоказател: МПС като оръжие\nКъде държите пушката си? А патроните? Детето ви знае ли къде е ключът за оръжейната каса и има ли достъп до нея? Къде съхранявате разрешителното си? Можете ли да тръгнете със заредена пушка по улиците на града?\nВсички тези въпроси звучат стряскащо и ни карат да бъдем нащрек, защото всички знаем - огнестрелното оръжие ранява и убива, а дори и празната пушка гърми веднъж на сто години.\nЗнаем, но в същото това време безпомощно вдигаме ръце и рамене пред най-ефикасното оръжие за масово поразяване на модерните времена - МПС. Наистина, добре познатата абревиатура за моторно превозно средство спокойно може да бъде тълкувана и така - Масово Поразяване и Смърт. Още повече че вече стана банално журналистическо клише случващото се по пътищата да бъде наричано с кратката дума - война.\nМоже би е дошло времето да си зададем като общество логичния въпрос защо при това положение е много по-трудно у нас да получиш разрешително за носене на оръжие от разрешително за управление на моторно превозно средство. И да поразсъждаваме по казуса - дали притежаването на шофьорска книжка е част от естествените човешки права (тоест, за всички) или е право, свързано с поемането на сериозни отговорности към обществото.\nЕдин бърз поглед върху два закона - Закона за движение по пътищата и Закона за лова и опазването на дивеча - поражда любопитни аналогии. И в двата случая законодателите оценяват получаването на правособност за притежаване на оръжие и управление на МПС като резултат от необходимо наличие на сходни качества - психическа стабилност, теоретическа подготовка, практически умения (като последните две се доказват след изпит, а първото се удостоверява от компетентен орган). И в двата закона успешното представяне и получаването на свидетелство за лов и правоуправление е вследствие на тежък изпит пред упълномощена от държавата комисия.\nКакво става обаче по-късно? Пушките са под контрол на определените за целта места и стрелят, когато и където трябва. Автомобилите са навсякъде и...често убиват. Понякога наред.\nЛюбопитна е още една статистика. От началото на новото хилядолетие за последните 12 години Законът за лова и опазването на дивеча е променян само 9 (девет) пъти. Казваме "само", защото за същото това време Законът за движение по пътищата (ще добавим стряскащото - и опазването на хората) е в реконструкция цели 44 (четиридесет и четири) пъти.\nКогато един закон търпи подобни суетливи намеси, е ясно едно. Ситуацията е придобила такива катастрофични измерения, че законодателят е изпаднал в принципна заблуда. И тя е, че чрез промени в нормативната уредба, забрани и ограничения ще реши наболели обществени потребности и ще спре негативни тенденции.\nЗа съжаление (особено у нас) този принцип не работи. Една от основните причини е, че в условията на социални кризи големи групи от хора на практика остават извън системата за законова принуда. Ще прощавате за опошляването на онези велики Ботеви думи, но няма власт над онази глава, която няма дори здрави гащи за връзване. Няма да спра да повтарям, че у нас вече има региони, където държавата на теория и практика отсъства. Идете там, за да видите как се управляват автомобили на литър ракия с литър бензин в резервоара и без свидетелство за правоуправление.\nНо сега става дума за нещо друго. За последните години стана ясно, че Законът за движение по пътищата е неефективен в санкциониращите си членове поради факта, че приложението му е единствено прерогатив на съответните органи към Министерството на вътрешните работи или казано с езика на вицовете - КАТ. Въпреки общественото недоволство и неудовлетвореност, въпреки протестите на пострадали от войната по пътищата и наличието дори на граждански организации, ангажирани с този проблем, ефектът е почти нулев.\nВ ситуация като тази би трябвало да се потърси нестандартно решение. По-точно - стандартно, но потърсено в неочаквана посока. Дайте повече власт на... неправителствения сектор! В това отношение има какво да се поучим отново от ловците и от славния Съюз на ловците и риболовците в България, основан в далечната 1898 г. В устава на съюза освен всичко друго се подчертава, че той "съдейства на държавните и местните институции" и че "води национален регистър на ловците". Какво е важното значение на тези две компетентности? Ами те дават пълното право на Съюза на ловците в съответствие с член 23а от Закона за лова и опазване на дивеча да предложи изключването на ловец от ловното сдружение, с което той автоматически губи правото си на ловуване. Тук трябва да допълним, че на местно равнище членовете на съюза са изключително ревниви към нарушителите на закона.\nАко подобен принцип бъде законово подкрепен и по отношение на правоуправлението на МПС, би могло да се очаква положителен ефект. Пример в това са различните клубове на мотористите. Почитателите на мощните машини са обединени в различни неправителствени сдружения в големите градове. От една страна, те наистина съдействат на органите на реда, от друга, се стараят да контролират лудите глави. Много добре знаят къде се правят незаконните гонки, кои са постоянните нарушители на Закона за движение по пътищата и самите имат интерес да въведат ред в редиците си. Време е и Съюзът на българските автомобилисти да се превърне в активна страна по отношение на хулиганите с прекалено много бензин в кръвта. Така "качената на трупчета" шофьорска книжка няма да отнеме нечий живот. Също като заключената в оръжейния шкаф пушка.\nПубликуван във в. "24 часа" от 6. 08. 2012 г.\nПубликувано от Юрий Проданов в 23:03 ч.


Гергана Баева "Не пий бира сам"\nНЕ ПИЙ БИРА САМ\nБез никакво предупреждение ритъмът избухна и хаотичен пънк-вихър разтърси публиката. Неколцина скачаха пред сцената като кукли на конци, избутваха взаимно телата си и изливаха натрупаната агресия с изразителни движения. Нечие завъртане, тласък отхвърли тялото на Катя назад. Ръката й прихлупи пострадалото при сблъсъка ухо, а всъщност й се щеше и тя да се хвърли в мелето. Едва вкусила опиянението, обаче, което бе на път да я освободи от всякакви условности и шаблони, ударът я отрезви и дивашкият ентусиазъм изветря. Възвърна равновесието си и хвърли извинителен поглед към омекотилите падането й тела, но те вече се измъкваха по посока бара, за да възстановят разлятата бира.\nТочно толкова внезапно, но не и за запалените фенове на "От кол и въже", темпото се завърна в предходното си по-спокойно русло и протяжният, на моменти фалшив глас на Виктор пое щафетата.\nПубликата наглед започна да пооредява, май първата група я беше изтощила. Изостаналите свежари витаеха малко поомачкано на оскубани гроздове из пестеливо осветеното помещение. Разноцветни прожектори впиваха погледи в сцената под сводовете на бившото мазе, на която се открояваше кльощавото тяло на Виктор. Изкрящ в бялата си фланела, гальовно прихванал микрофона, той редеше полусляти, неразличими фрази, със свенлив но очарован трепет в очите. Зад него басистът в червен гащеризон седеше на пода и подпираше с морен гръб стената, лицето му бе сведено меланхолично към китарата, а пръстите замечтано придръпваха струните. В името на симетрията китаристът от другата страна на Виктор се беше свил над инструмента си също на земята, тотално забравил за място и време.\nКатя беше кленала до една от тон-колоните. Музиката изтрелваше вълни, които преминаваха през гръбнака й като тирбушон. С привичен и несъзнателен жест тя извади цигара от джоба на ризата си, запали я и огледа лицата наоколо. Предимно познати, пък ако не, то сигурно познати на познати - това са останалите в тази паралелна сумрачна вселена. С отпуснати от умора и алкохол лица, с потъмнели погледи те наблюдават вяло сцената и следват небрежно ритъма с телата си.\nТака, какато се беше подпряла, Катя долавяше само с периферното си зрение музикантите и почти успяваше да си внуши, че зад барабаните вилнее, сгъната на петнайсет, върлинестата рошава фигура на Сапата. Но колкото и неубедителна да й се струваше реалността, той все още беше яко закъсал и отнийде надежда взора не видеше.\n- Ако се чудите - изгука Виктор в паузата между две парчета, този път с почти нормален глас, - къде е онова високо момче зад барабаните, да знаете, че той временно отсъства, но скоро ще се върне. - След миг замислено мълчание добави: - Той в момента е в пандиза, ама не че е убил някого, де... Още не.\nРазнесе се приглушен смях, а Катя се бореше със свития си на топка стомах, който заплашваше да й провали вечерта. Измежду хората в стаята мерна лицето на Пешо, но нямаше желание да влиза в неговата орбита. Той май отново беше затънал в обичайната си черна дупка, въпреки пристъпите на ведро, жизнено вдъхновение, които го очовечаваха напоследък. Пиян, ядосан и сдухан, той кръжеше между хората и беше на път да се запечата в черупката на самосъжалението си.\nЕдин път и той да е прав, помисли си Катя, новият китарист на "От кол и въже" наистина беше прекалил с опитите си да цивилизова дивашката им музика.\nПо-рано вечерта Пешо скачаше из погото. Ръцете му преследваха невидимите прагчета на несъществуваща китара. Целият изгаряше от желание да скочи и да изсвири познатите парчета. Спорадично извикваше по някоя дума към Виктор или пък обикаляше да потупва по раменете многото си познати, и да реди хапливи забележки. После обаче енергията му се стопи до традиционното "Всичко е скапано и нищо няма смисъл". Че нищо няма смисъл е съвсем вярно, сви рамене Катя и въпреки това не й беше приятно да го гледа на тоя хал. Да го утешава и гали по главичката също й бе до болка позната песен, която тя нямаше намерение да запява на нов глас. Дори и в случая той да предизвикваше известна доза съчувствие, единственият начин, който Катя беше открила, за да не влиза в роли, дето не й подхождаха, беше убеждението, че Пешо сам си е виновен, пие много и му е време да вземе да порасне.\nПри думите "Той е в пандиза, но скоро ще се върне", Пешо извика: "И аз ще вляза на топло, ако трябва". Май преживяваше скарването си и последвалото прекъсване на творчески взаимоотношения с членовете на "От кол и въже" по-тежко, отколкото Катя предполагаше.\nИма хора, родени за посредници: такива, които се грижат мир и хармония да царят между приятели и познати. Онзи сорт, който винаги открива компромисно решение, с което всички могат еднакво прецакани и на кяр да живеят без вътрешни противоречия. Хора, които не могат да понесат, когато приятелските чувства са помрачени от недоизказани думи и мисли, и бързат да ги просветлят. Е, Катя определено не беше от тоя тип хора, така че от край време залягаше, колчем Сапата, Пешо или Виктор изваждаха на показ дрязги и противоречия, та да не опере като жена пешкира.\nДокато Виктор провлачваше думите "Днес съм подходящ, ходих на пазар и съм с очела" на Катя и се прииска да е топло, да са във Вила Вилекула и светът да е едно просто и шарено място, където единственото ти задължение е да се забавляваш.\nОтгоре върху тон-колоната седеше Люси. Макар да предполагаше как се чувства, Катя не можеше да разчете нищо по лицето й. Люси отвръщаше на усмивката с усмивка, можеше да се смее заразително и очарователно, и те поглеждаше дяволито с големите си като на сърна очи. Но мислите й си оставаха заключени някъде зад тъмното на ириса и зеницата, зад високото чело и опънатата коса.\nНо защо ли се опитвам да разбера другите, след като моята глава ме зарива с достатъчно материал за размисъл, прехапа устни Катя, настъпи догарящия фас и стана да потърси якето си. Целуна Люси за довиждане, огледа се за Пешо, но той беше изчезнал, и излезе да отръска на чист въздух цигарения дим, алкохола и смесенте чувства.\nКогато Сапата се събуди, слънчевата светлина беше наситено жълта, биеща на оранжево, а въздухът - топъл и натрупал опита на полудневно обикаляне из белите дробове на хора, които карат коли, готвят, пушат и насищат атмосферата с въглероден двуокис. Шумът от улицата влизаше на талази през открехнатия прозорец и с жужене пробиваше тъпанчетата му, за да задере по мозъчните гънки. Предишната вечер комай не се беше прибрал в много трезво състояние, ако съдеше по омачканите си, миришещи дрехи, в които все още беше облечен, и по усилието, което му струваше да фокусира погледа си. Светлината прорязваше зацапаните стъкла на прозореца и се забиваше като игли в зениците му, преди да пролази по олющената стена, частично боядисана в пъпешово жълто, рамкирано от червени лепенки тиксо (акценчета).\nСапата се претърколи от матрака, проснат покрай стената и заемащ значителна част от стаята, и се запромъква към намацаната в три вида синя блажна боя врата. Пътем краката му изритваха встрани всички останали парчетии, зарили остатъка от подовата повърхност: мръсни чинии; стари списания с интелектуални статии и философски преводи, купени на битака за жълти стотинки; кабели; смачкани кашони, украсени със загадъчни заврънкулки, изпълнени в неподражаемата техника черен маркер; а, какво ли търси тук китарата на Виктор и защо около нея се търкалят поне два комплекта прецакани струни? А до стената чакаха чинелите му, срамежливо подпряни и увити в изпокъсаните картонени корици на опаковката си. Сапата се подпря на рамката на вратата, събори с рамо без да иска кръглата плексигласова плоскост, окачена до ключа за лампата и боядисана в ярко лилаво и синьо, и потърси с ръка челото си, което от болка като че ли вече беше отлетяло нанякъде.\nИз апартамента се разнесе рязък, силен звук, като от удар на метал с метал. След малко последва едно по-глухо прогърмяване, което прерасна в равномерно чукане.\n- Ауу! - немощно проточи Сапата и се спусна към банята.\n- Майната му на шибания душ! - разнесе се сърдито отвътре нечий сърдит изнервен глас, а след малко навън се подаде Пешо - мрачен, със строг поглед и чук в ръка. Сапата отстъпи стреснато назад.\nТъмно облечената с къса подстрижка фигура на съквартиранта му наруши идиличното безвремие на събуждането с тежък махмурлук след незапомнен купон. Пешо се беше превъплатил във внезапна черна сянка, напълно чужда на обляното в светлина, пъстро жилище. Това беше знак, реши той, но за какво ли?\n- Аре да не потрошаваш банята толкоз рано - със свадлив глас поде Сапата, чийто мозък сякаш функционираше на няколко нива едновременно и на нито едно от тях нормално.\n- К'во ти рано, ти знаеш ли колко е часът! - Пешо захвърли чука в ъгъла на стаятя, при което отново се разнесе силен трясък, от който главата на Сапата проскимтя. После сбръчи нос, изгледа го злобно и добави: - Та като така и така съм го оправил, вземи си тегли един душ.\nСапата изпсува тихо и трясна вратата на банята зад гърба си. Докато се къпеше, продължи да изпитва неприятното чувство, че всичко ще се обърка, но тъй като току-що се беше събудил с глава, прочистена от снощното препиване, набързо прогони предчувствието и прекрачи бодро в новия ден.\nОмотан в разнищена избеляла кърпа, Сапата влезе в кухнята, готов да дари всеки изпречил се пред погледа му със сърдечна усмивка. Вътре седеше Пешо, мажеше с лютеница дебели филии хляб, и ядеше лакомо. Погледна Сапата накриво, все още раздразнен от разнебитената баня, а и от това, че приятеля му го болеше главата от тежък запой, а пък той предишната вечер беше обърнал две бири самотен и меланхоличен, без да срещне нито един познат. После обаче, покорен от слънчевото изражение на Сапата, се нахили и побутна хляба и ножа към него.\n- Е, как беше снощи? - подхвана Пешо, чието лошо настроение се топеше като пролетен сняг. Трудно е да си мрачен в компанията на ведри хора.\nСапата завъртя кафеварката, сложи я на котлона и седна насреща му. Докато бъркаше с нож в буркана, заразказва:\n- Тъкмо бях изпратил Люси - пак трябва да рисува някакви глупости - и се чудех откъде да мина, за да срещна някой познат, когато засякох правилния човек, абе Катя. Идваше от скици, цялата омацана с въглен - нали знаеш, че напоследък нещо се е запалила да преоткрива неизследваните си възможности. Та минахме през Дървеното, където се понапихме. После тия типове се появиха, дето май сте ги срещали на Триград. Разпознаха се с Катя и като рекоха, че ще ни водят на купон...\n- Докога бяхте в Дървеното, щото и оттам минах след работа?\n- Сигурно за малко си ни изтървал - каза Сапата и набута филията в устата си.\nНесправедливо би било да го нарека нечувствителен. Всъщност у Сапата се таеше сложна система от интуиция и предчувствия, заложена от природата и доразвита по случайност. Това му качество го снабдяваше с правилните решения и отговори, когато не беше в настоение да мисли, както и с доста ясна представа за характерите, чувствата и проблемите на другите. Така че, макар и малко странни на вид, приятелите му до един бяха дълбоко в себе си добри хора, които много държаха на него. Обаче като един съвсем истински много висок човек, той често пренебрегваше събитията под височина метър и деветдесет и така се оплиташе в перестите облаци на собственото си аз, че му се замайваше главата и изключваше за всичко, освен за многобройните си вътрешни гласове. Така че той всъщност много ясно долавяше сложната смес от привързаност и завист, нетърпимост, ентусиазъм и униние, които излъчваше Пешо, но пък и точно толкова ясно и решително не му пукаше.\nПогледът на Пешо се смрачи, той се нацупи и като изоставена домакиня се заоплаква:\n- Абе жалко. Така ми се ходеше някъде снощи...\n- Виктор беше тук завчера. Май "От кол и въже" пак ще излезе на сцена - подхвърли Сапата миг по-късно и зарея поглед през прозореца.\n- Така ли? - оживи се Пешо. - Къде, кога?\n- В "О Щипка", до към две седмици. Вадим предложил и...\n- Ще се опитам да си оправя китарата, ама страшно много пари струва...\nСапата откъсна поглед от облаците, впери очи в Пешо и закова:\n- Вадим каза, че може да свири втора китара с нас.\nВъздухът изстина. Уличният шум май също намаля. През открехнатата врата с безшумни стъпки се прокрадна котката и се заумилква около крака на Сапата. Той протегна дългата си ръка и я взе върху коляното си.\n- Ей коте, искаш ли да ядеш? - с гальовен глас изгука той и погали малкия негодник.\nГласът му отекна като да беше единственият звук в една безмълвна вселена. Напрежението, което до този момент с нетърпение жужеше нечуто, повиши с една октава гласа си и набра сила. Тогава Пешо избухна:\n- Мамицата му! Вадим въобще не може да изсвири нещата ми както трябва. - После с гневен, но и убеждаващ тон продължи: - Той е учил руска естрада. И само едно си знае. Нищо срещу него - аз не бих могъл да му изсвиря парчетата по същия начин. Но, ей богу, той пък не може да направи добре моите!\n- Я по-спокойно - настроението на Сапата също се скапа. Той стана рязко, котката се превъртя във въздуха, падна на четири крака и възмутено измяука. Сапата ритна с крак към нея, но не улучи. - Какво искаш? Нямаш китара, не си репетирал с нас от адски много време, постоянно се караш с Виктор. Какво искаш да направя аз?\nГласът му беше станал висок и сърдит, а в звученето на думите и в мелодията се прокрадна нещо меко и някак чуждо, все още не акцент, но държащо акцента за пешовете на шлифера.\n- Ега си, Сапа, едно време бяхме приятели. - Пешо го погледна обвинително и трясна вратата на кухнята.\n- Майната ти! - провикна се Сапата след него.\nКафеварката шумеше от известно време, но нито един от двамата не й беше обърнал внимание. Сега кафето започна да прелива върху котлона. Сапата изпсува, посегна да я премести, опари се и кафеварката се обърна. Горещото кафе се разплиска по земята и замириса апетитно.\nС нецензурно мърморене и съсвсем никакво настроение Сапата нахлу в стаята си да търси чисто бельо и тениска.\n- Аре да си оправиш лайната! - разнесе се отново Пешовият глас откъм кухнята.\nСкандалът висеше във въздуха и доволно сучеше мустак. Сапата обаче не му се върза и почти изтръгна входната врата от пантите, докато я затваряше. После се спусна надолу, взимайке по две стъпала наведнъж.\n- Карти и билети за проверка - с висок глас избумтя дебелият контрольор, като с мъка се провираше между седлките.\nС погледи на неприязън или на пълно безразличие пътниците подаваха билетчетата си, които той с не по-малка симпатия късаше и връщаше. В другия край на тролея една жена нещо обясняваше на колегата му с писклив глас.\n- Ами нямам, - с детски чист поглед заяви Сапата. - И пари нямам, пък да не говорим за документи.\n- Тогава с нас в районното, - отсече дебелакът и продължи да нарежда с отегчен глас за нагли нередовни пътници, гражданска отговорност и как заради такива хора компанията "Градски транспорт" ще фалира. Сапата изобщо не се и опитваше да следи логическата връзка в изказванията му, само сдържаше дъха си доколкото може, защото от мазното, запотено тяло на контрольора се разнасяше натрапчива миризма на секрети и мръсотия.\nТролеят намали и спря, разтвори бавно паянтовите си врати и заизлива хора от търбуха си. Сапата заслиза небрежен и нехаен, обаче щом кракът му докосна земята, спринтира и се изгуби между блоковете. Двамата контрольори разярени се опитаха да го настигнат, но скоро се отазаха - имаше достатъчно пътници без билети по автобусите, та да си хабят силите за този дългокрак въшльо, от когото без съмнение и лев нямаше да изкарат.\nСлед няколкостотин метра Сапата спря и задиша тешко. Всъщност ужасно го мързеше да тича, но документите му от две години вече не бяха редовни и всячески се стараеше да избягва срещите с милия персонал на районните полицейски управления. Макар транспортната контрола рядко да си правеше труда да прибягва до чак толкова крайни мерки, не си заслужаваше да рискува да бъде зачислен към славната руска армия заради едно непродупчено тролейно билетче.\nВнезапно, докато пресичаше сенките на няколкото хилави дръвчета на газена диета покрай булеварда, пак се завърна онова неясно предчувствие, че нещо много кофти ще се обърка. Но какво? И какво се предполагаше да направи той? Но пък напоследък ежедневието му така беше натъпкано със знаци и предизвестия, или поне той ги откриваше на всяка крачка, че им беше навикнал и с лекота ги пренебрегваше. Катя му беше разказала за някаква простотия, наречена синхронно мислене или нещо подобно - феномен, в чието съществуване той открай време убедено вярваше. Така че разрови мислите си, но там нищо не откри.\nЛюси го чакаше пред входа, стиснала папката със скиците между кльощавите си крака. Някакъв младеж, навярно състудент, й разказваше нещо, и тя се заливаше от смях. Когато успя да си поеме дъх, се наведе към рамото му, прошушна в отговор и отново избухна в кикот.\nСапата приближи с тихи стъпки зад гърба й, сложи собственически ръка през кръста й, и с почти дружелюбен тон попита какъв е вицът, докато заплашително гледаше изчервения младеж. Лошото настроение от сутринта, пооправено от приятната ранна софийска пролет, отново се смрачи. Люси се извърна радостно, тъй като въпреки искрите във въздуха, център на вниманието беше тя. Целуна Сапата, отново се засмя, защитавайки титлата си най-усмихнат човек на километри околовръст, и стисна папка под мишница. А после разсеяно дари с целувка по бузата за довиждане и състудента си.\nЛюси запърха край Сапата и му заразказва деня си с всичките значими и маловажни произшествия. Като вървяха така един до друг двамата бяха колкото очарователна, толкова и извънземна гледка. Тя бе почти толкова висока колкото него, може би дори още по-слаба, ако това изобщо беше възможно, и с не по-малко красиво и печелещо излъчване.\n- Не ти ли омръзва - със сърдит тон я прекъсна Сапата, затънал в блатото на гадното усещане, което го тровеше. - Флиртуваш с всеки срещнат, а после се цупиш, като не спират да те търсят по телефона!\nЛюси спря, изгледа го сериозно и като реши, че темата е изчерпана и маловажна, заразпитва за концерта на групата. Това като че ли разсея Сапата и той заобяснява с пестеливи жестове за новите идеи на Виктор, за скарването с Пешо и за репетициите с Вадим. Люси вървеше до него с подксачаща крачка, наглед разбираща и изпълнена с интерес, но очите й бяха малко разсеяни. Когато й се стори, че е изпълнила слушателския си дълг, пък и Сапата все още беше мрачен и като че ли само се вживяваше по-пълно в това си състояние, докато анализираше разните му там приятелски неразбории, тя го прекъсна и отново превключи на тема лично ежедневие. Той не възрази и дори започна да прихваща нейния заразителен ентусиазъм. На третото споменаване на името Ники, т.е. въпросния нов Люсин ухажор, Сапата не издържа и се нацупи:\n- Какъв е тоя Ники? Откъде го намери пък този?\nМожеше да пробва втора маневра за заобикаляне на подобни забележки, но внезапно изгуби нужното вдъхновение. Пък и защо да се оправдава всеки път, все още нищо не е направила? Възмутена от недоверието му, и още повече от факта, че упреците му, макар и да не бяха истина, то все пак усърдно следваха истината по петите, тя избра да се разсърди. Усмивката й изчезна, за да я последва изразът на чаровно отегчение.\n- Всъщност вече трябва да се прибирам - сряза го тя. - Имам много да наваксвам. Не е необходимо да ме изпращаш. Като спреш да се цупиш, може и да ми звъннеш.\nТя му обърна гръб, пренебрегна жалния му повик "Люси" и се запъти към трамвая. Сапата се поколеба за миг, после забърза към вратата след нея, но трамваят вече потегляше, когато го достигна.\n- Жени! - унило си каза той и закрачи по посока на центъра. Когато излизаше от подлеза, по улицата с ужасен шум мина полицейска кола. Сапата спря стреснат, огледа се объркан и се опита да овладе неоснователните си страхове, но не успя. Към облачетата меланхолия, които красяха челото му, се присъедини циклонът на параноята и дъждовете на лошото предчувствие.\n- Сапата е ужасно ревнив - оплака се Люси и вяло разбърка кафето си.\nСеднала срещу й, Катя я изгледа с усмивка и отвърна:\n- Адски досадно.\n- Защо му е притрябвало да се тормози така?\n- Мен ли ме питаш? - сви рамене Катя и замълча.\nТемата й беше неприятна. Ревността е много скучно нещо, въобще не я разбирам, си каза за пореден път. Пък и отношенията между тези двама нейни приятели постепенно бяха мутирали до тема табу, която нито си позволяваше да анализира, пък камо ли да обсъжда. Най-задълбочен разбор й беше направила при един задушевен разговор със Сапата, когато нарочиха този сорт емоционални неразбории за основна пречка на взаимоотношенията си. И след като се оказа, че в играта двама са малко - трима са много ревността е главна водеща сила, тя се отдръпна и преустанови всякакви напъни да заглади нещата. Ценеше и двамата, но пък си имаше и личен живот, така че защо да вгорчава излишно прекрасните мигове на ежедневието, вместо да остави друг да си трови съзнанието с глупости. Затова сега деликатно се опита да отклони разговора - за следването на Люси, за общи познати, разказа една-две небивалици за скорошни купони и пътувания, и си допи кафето.\n- Късно стана - каза Люси и загаси цигарата си.\n- Късно за какво? - удари една джокондова усмивка Катя, засмя се и добави: - Нещо не ми се прибира вкъщи. Както винаги.\n- Трябва да рисувам - вметна Люси и посегна към палтото си.\nКатя стана, наведе се към приятелката си, дръпна й кукуригуто, и попита:\n- Кога ще се видим пак?\n- Ще се чуем и то ще си покаже.\nКатя я целуна за довиждане и пое с бавна крачка към Дървеното.\nПролетното слънце се отразяваше от прозорците на къщите. Катя вдигна поглед от обувките си и ги заоглежда. В центъра имаше много красиви стари къщи - с олющени фасади, изгнила дограма и ръждясали огради. Тук-таме можеше да се види и някоя ремонтирана, но алуминиевите прозорци съвсем не подхождаха на тези стари хубавици и й се стуваха като евтини перуки над все още запазени, чаровни лица.\nИзпълзяли след повика на топлите лъчи, по масите навън седяха хора. Катя вдигна лице към светлината и се усмихна. После си купи бира, обърна касетата в уокмена и седна да чете Казандзакис на дървената пейка. Сигурно скоро щеше да довтаса някой познат.\nДве ръце се спуснаха върху раменете й изотзад и познат глас я поздрави зарадван:\n- Ехей! Здрасти.\n- Здравей, куче! - извърна се тя назад, а ръката и се спусна да изключи уокмена.\nПешо вече седеше насреща й и остави бутилката на масата.\n- Да знаеш колко се радвам да те видя - усмихна й се той и, въпреки първоначалния повей на апатия, и тя се зарадва. Погледна ведрото му лице. Чаровно копеле е Пешо, помисли си. Все така ставаше, че прекарваше времето си с хора, за които знаеше, че излишно я товарят с емоционалния си боклук и й дават твърде малко в замяна. Не водеше здравословен начин на живот, а може би беше време да се опита.\n- Знам - каза тя с по-скоро тих глас и дружлюбен поглед. - Как си?\n- Абе замислил съм разни неща, ама за да ги изпълня ми трябва към година. Така съм го изчислил. Само дето нямам толкова врме.\n- Е, това обяснява лъчистата жизнерадост, която струи от твоята страна на масата. - подхвана тя разговор, който щеше да се превърне в търпеливо изслуване. Поне за първите бира-две, докато не й падне пердето и не започне и тя да реди важни и маловажни проблеми. Дали и приятелката му трябва да се бори с подобно разреждане на отрицателни емоции, или тя е просто гаджето, зачуди се Катя. Тази вечер обаче Пешо беше очудващ оптимист, макар да не пропусна да измрънка срещу Сапата и Виктор. На третата бира, докато тя рисуваше с текстилен маркер върху дънките му, Пешо се втренчи в нея със замечтан поглед:\n- Абе защо най-сетне не се научиш да свириш на бас?\n- Аре научи ме. - спря тя за малко да запълва очертанията на рисунката, повдигна очи и го изгледа през перчем.\n- Какво има да те уча - възрази той. - Взимаш китарата и свириш. И учебник даже съм ти дал.\n- Ама време не. - Катя въздъхна уморено и драсна още една-две черти. - Готово. Харесва ли ти?\n- Много ме кефи. Хайде и на другия крачол, ама този път една малка анархия...\n- Аре друг път - и тя прибра маркера в джоба си. Изпразни си бутилката и се зачуди дали е време за още една, или за прибиране по домовете. Но пък беше прекалено топло за толкова неприятни задължения. Пешо се беше отнесъл и редеше:\n- Аз ще си оправя китарата, пък ти ще свириш на бас...\n- ...и ще правим група, - вметна Катя, умело скривайки иронията в гласа си. Удивително, но докато говореха, той почти успяваше да я зарази с ентусиазма си. Аха-аха и да му повярва. - И каква музика ще правим?\n- Пънк, естествено - бодро отвърна Пешо.\n- Време за бира? - Катя замислено побутна празната бутилка.\n- Или за вино, - предложи той. - Може да си купим и да отидем у нас. Нещо ми се пие, ама не сам.\nАко можеше да пренебрегне караниците на Сапата и Пешо, идеята не беше чак толкова лоша - дали ще спи у дома пред телевизора, или не, и откъде утре ще отиде на лекции, не беше от голямо значение. Понякога тези събирания бяха доста весели - особено ако решаха да репетират или пък ако някой тъкмо се връщаше от пътуване и имаше да разказва. Но цяла вечер да им гледа кривите, нацупени физиономии нямаше желание. А за капак Пешо си беше пийнал дбре, което не го правеше по-малко обаятелен събеседник, обаче определено му падаха задръжките.\n- Хайде де - побутна я той, а Катя кимна и стана, вяло борейки се срещу нахлуващата на вълни апатия.\nСапата дръпна от подадения му фас, в който май вече нищо нямаше, махна към скромния кръг хора и със семпло "Аре чао" се отдалечи.Зад гърба му неколцината останали все още тъпчеха на едно място и се споглеждаха с премрежени погледи.\n- Да запалим още един, - разнесе се приглушено нечий глас.\n- На мен ми стига, - долетя едва чуто отговорът.\nСапата затвори вратата на вътрешния двор зад гърба си и закрачи по Графа, сега опустял и мръсен, осветен от натрапчивата светлина на рекламите и уличните лампи. Зад него изтрещя последният трамвай, стържещ по релсите и пръскащ искри, и той отскочи на тротоара. Звуковият фон на града долиташе до ушите му като през възглавници и, макар да беше с лещи, погледът му долавяше само размиващите се петна на познатите му сгради, пейки и празни сергии. Като крачеше между кучешки лайна, опаковки от вафли и угасени цигари, Сапата инстинктивно следваше обичайния си път. Тялото му само избираше къде да завие и кога да се размине с някой окъснял минувач. Пред Седмочисленици завря главата си под чешмата и тя олекна малко. Мокри вади се стичаха от късата му коса във врата, беше му студено, но така се чувстваше малко по-добре.\nСпря на входната врата и ръцете му сами затърсиха ключовете. Отвътре май се носеше музика, така че се отказа и изпробва звънеца.\n- Ти пък какво правиш тук? - Сапата разроши щастливо косата на Катя, която му отвори. - Тъкмо за теб си мислех.\n- Чакам те. - нахилено отвърна тя и се дръпна настрана, за да влезе. - Май телепатичната ни връзка все още работи. И аз тъкмо си мислех, че искам да те видя.\n- Внимавай какво мислиш. - засмя се и той, и влезе в кухнята. Пешо тъкмо сменяше касетата, погледна го полу-сърдит, но всъщност на кеф и каза:\n- Хайде де, откога те чакаме! Взимай чаша и сядай.\n- Вие сте доста напред с материала като гледам. - Сапата послушно си наля вино и се присъедини към тях.\n- Подобно, струва ми се. - отвърна Катя, която затваряше вратата зад гърба си. Увеси се радостно на врата му и изигра едно престорено душене. - Куче такова!\nПосле седна на стола помежду им, и й се стори, че се е върнала в един от онези редки моменти, преди двамата така да си омръзнат един на друг, на пубертетско приятелство и нежни чувства. Особено когато дружно се размечтаха - как на всички много им се тръгва нанякъде и накъде да е това, спомняха си успешни и не дотам успешни стопове, и приятни преживявания.\nКогато Сапата изчезна в тоалетната, Пешо предложи да се преместят в другата стая, за да слушат дискове. Имал нещо ново, което искал да й пусне.\nГлавата й беше натежала, малко й се спеше, пък и вече беше късно, така че Катя кимна и го последва. Сапата ги завари да седят гушнати върху леглото със зареяни погледи и понатежали клепачи. Понечи да влезе при тях, но нещо в тази сцена му се качваше в главата, погледът му се смръщи и без да каже дума, той излезе от жилището.\n- Поне не трясна вратата - обади се Пешо.\n- Още по-зле.\nАко главата й не беше тъй мътна, може бе вечерта щеше да свърше различно. Но алкохолът беше притъпил интуицията й, обикновено доста находчива, и беше отпушил в нея потока на егоизма, понякога здравословен, но пък не и за останалите. Че нещо тормозеше Сапата й беше пределно ясно, че му се искаше да побъбри с приятел - също, но защо пък веднъж някой не я попита нея какво й е и какво иска. Който се оплита в ревност и прочие, сам да се оправя, каза си Катя и притвори очи. Пешо пак беше налетял да я целува, а тя се намираше някъде между апатията и агресията - все бито поле.\nЗвук, сякаш от къртица, пробиваща трансатлантически тунел, събуди Катя. Опита се да го пренебрегне, но стържещо-дращещият опус се набиваше упорито в ушната мида и разкъсваше всеки сън на парцали. С нежелание се размърда и открехна очи: Пешо тършуваше из стаята по дънки, единият крак обут в чорап, другият бос.\n- Какво става? - сънено промърмори тя.\n- Закъснявам за работа. Ти нямаш ли лекции днес? - отговори той - сърдит, защото го болеше глава, пък и му се пушеше, а беше спрял цигарите. Без да отговори, Катя се завъртя на другата страна и напъха главата си под възглавницата. Когато отново изплува в реалността, наоколо беше тихо и светло, като се изключи тихото жужене на града. Погледна часовника. От мързел пак беше изтървала сутрешните си лекции. Е, голяма работа.\nОткритието я разбуди окончателно и тя се престраши да стане от леглото. Опита се да се изкъпе, само дето Пешо не се беше справил особено успешно с ремонта. Доста студената вода й дойде като последен разсънващ ритник, та чак забрави какво беше сънувала. Нещо хубаво - това май бе причината за ведрото и настроение. Пък и главата й си беше припомнила онзи трик, как да нямаш махмурлук на сутринта. Допреди година-две ставаше сутрин винаги свежа като зеленчук, и то зелен, без помен от главобол. После като че ли започна да се поврежда - нещо на психическа основа сигурно.\nНаправи си кафе. Нямаше мляко, но имаше поне цигара, така че денят започна прекрасно. Опита се да си спомни, беше или не беше предупредила домашните, че няма да нощува в родната хралупа. Като че ли да. Прекрасно - това означаваше един скандал по-малко.\nИзрови от найлоновия плик с музиката една касета на Sonic Youth и реши, че е напълно доволна от живота. Докато допиваше второто кафе и прелистваше книжката с хайку, забравена кой знае от кого на кухненската маса, вратата се отвори и Сапата подаде глава.\n- Доброутро... - ведро поде Катя с напевен тон, но внезапно замлъкна и пое дълбоко въздух: - Божичко, какво се е случило с теб!\n- Абе, не питай.\nТой се отпусна тежко на стола и я остави стреснато да му налее кафе и подаде запален фас. Цялото му лице беше ожулено, устната цепната, а по носа имаше засъхнала кръв.\n- Имаш ли нещо за превръзки, риванол, кислородна вода? - окопити се Катя, чието шашардисано, опънато изражение беше започнало да се отпуска.\nНямаше. Затова тя изтича до аптека в съседния блок, купи най-необходимото и набързо се прибра, за да обработи раните му. Китките и кокалчетата на ръцете му също бяха издрани. Сапата се оплака, че краката го болят - сигурно целите бяха в синини.\n- И какво що-годе адекватно обяснение можеш да ми дадеш? - седна тя накрая от другата страна на масата и запали цигара.\n- Какво ти обяснение - аз откъде да знам кое защо и как се случва! Пък и не съм адекватен, - отвърна той и изохка. - Обаче имам бледи спомени.\n- Будни сте вече. Хубаво, хубаво! - разнесе се ведрият, леко дрезгав глас на Виктор, който нахлу в кухнята и започна безцелно да снове между мивката, печката и масата.\nКатя впи изпитателен взор в изранените лица на двамата, сви замислено устни, после въздъхна отегчено и се почеса по главата.\n- Така. След като изхвърча вчера оттук като ракета, си срещнал Виктор. И после? С кого се сбихте?\n- Да, да - философски поклати глава Виктор и я погледна с очи, пълни с меланхолия и тиха лудост. - Вървя си аз към Попа и тъкмо се бях сетил за една история, която цял ден се опитвах да си спомня... Пък и преди да изляза от къщи, пуснаха по радиото една много приятна песничка... Искате ли да ви я изпея? - оживи се внезапно той и спря на едно място. - Не искате... Жалко. - Виктор наведе глава, нави отнесено един кичур на показалеца си и след кратка пауза отново забъбри: - И насреща ми Сапата, и светът му е черен. Рекох да го поразсея малко...\n- Абе накратко - не издържа Сапата и се обади, - бяхме на един купон в една тузарска кръчма, щото Виктор познавал рожденичката. Пиенето беше адски много и все марково и така се отрязохме, че не можех прав да стоя. Заприказвах се с тая мадама...\n- Коя? Тая с рождения ден ли? -попита Катя, която беше подпряла глава на масата, предчувствайки развръзката. - Нея ли започна да сваляш, без да знаеш кога да спреш и докато изнерви и ядоса достатъчно хора?\n- Да го беше видяла тоя тип! - Виктор показваше с ръце някакви свръхчовешки рамене, тъй като думите му бяха изневерили. - Един едър, с такава една мутра... Толкова престъпен поглед не помня да съм виждал! Пък и приятелите му едни такива горили...\n- Оня се заяде, и аз се заядох, и се сбихме, - синтезира Сапата с едно изречение. - Отивам после в кенефа, а в един момент подът лети право към мен. Някак хоризонтът ми се накланя - и хоп! А аз съм паднал. Пък Виктор задръсти мивките, пусна водата и наводни всичко... Голяма свинщина.\n- Все едно сме в подводница. Пък и от толкова време не съм бил на море... - добави Виктор с тих, замечтан глас, а погледът му щастливо се запиля в някакъв си негов филм.\nКатя мълчаливо ги наблюдаваше и се чудеше, що за дяволи живеят в тия двамата. Много луди ще да бяха, щом с такъв жаден устрем като навити на някакви змийски пружини се намъкваха в толкова абсурдни ситуации.\n- Сладури - поклати глава тя и угаси фаса си. - И сигурно са ви изхвърлили от кръчмата. Пък и се басирам, че не помните как сте се добрали до тук.\n- Има и продължение. - Виктор най-сетне убеди краката си да го доближат до масата и седна. - След като ни изнесоха навън, Сапата реши, че няма да се остави така да му отмъкват жените и пак нахълта.\n- Направо сте очарователни - предаде се тя и побутна лепенките и памука към втория потърпевш.\n- Много пиян бях, - въздъна Сапата доволен, чиито мрачни мисли и агресия очевидно докрай се бяха стопили в мелето. - Дори беше забавно. Само че тъкмо ме изхвърляха за втори път и чух, че идва полиция. Явно някой много се е сдухал от сбиването. Та се поскатахме из тъмните улички, докато се размине.\n- Сапата паранояса и цяла нощ се крихме по входове и кьошета!\n- Каква ти параноя? Ти знаеш ли какво ще стане ако ме хванат без документи? Тъпа бюрокрация!\n- Да бе. Защо на софийската пънкария да й пука от дребни паспортни неуредици? - прекъсна го Катя, а после събра и подреди кафените чашки върху мивката. Сви една от запалките от масата в опит да навакса за всичките милиони запалки, които през краткия си съзнателен живот беше успяла да изгуби, подари или забрави по кафенетата. - Много прочуствен разказ, обаче ако на минутата не си тръгна, ще пропусна и останалите си лекции, а ми е дошла дейната фаза. Така че, оздравявайте дружно и ще се видим.\n- Чакай. Ще те изпратя донякъде, - изправи се и Сапата. - И без това имам среща със Страхил.\nПо изключение Катя реши да си спести бирата, пък и вече закъсняваше, така че на Ректората се разделиха и Сапата провлачи крак покрай Александър Невски към баш-центъра. Отпиваше от все още пълната бутилка, радваше се на пролетното слънце, пък и се разхождаше през най-хубавата част от София - покрай позлатените от светлината дървета край храм-паметника, сергиите с пъстри, псевдо-антикварни джунджурии, по почти вълшебната, жълто павирана улица и с плавен завой при китната руска църква, като излязла от приказка с натруфените си зелено-златни орнаменти. Какво му липсваше, за да е напълно щастлив?\nГлавата и устната го понаболяваха, но не прекалено, пък и това не е причина, за да престанеш да се нслаждаваш на живота. Плувайки в едно от ония изнурено-медитативни сутрешни настроения, когато стомахът се бунтува, обаче нищо няма значение и всички хора заслужават по малко обич, той помаха на счупената кратуна на Стамболова и предусети радостта да сподели бирата си с друго човешко същество, демек Страхил.\nПред входа на вътрешния двор, в който се таеше бившето култово възпитателно заведение за млади творци, понастоящем поредната гъзарска дупка, го чакаше приятелят му, зает с някакви негови си проблеми и очевидно неосъзнал цялата прелест на битието. Така че Сапата ускори крачка, за да го просветли час по-скоро. Така както грееше, само погледът му беше достатъчен до убеди всеки срещнат в радостта да вдишваш и издишваш, пък камо ли интелигентен и чувствителен човек като Страхил.\nКато затишие пред буря вчерашните мрачни предчувствия бяха напуснали току-що измития душевен храм на Сапата и началото на новия ден продължаваше да е лъчисто. Той подаде бутилката и заобяснява спомен от какво изживяване са белезите по лицето му и колко темерути живеят в един иначе толкова готин град.\nСякаш от нищото, но пък и способността на Сапата да регистрира присъствието на черни облаци тази сутрин беше силно занижено, изкочиха група полицаи и се заеха усърдно да правят паспортна проверка. Просто така, посред бял ден. Сигурно защото таман беше застрелян виден бизнесмен с престъпно минало. Сигурно защото външнополитическата обстановка беше напрегната и зад всеки съчувстващ на бедните багдадски дечица можеше да се крие арабски терорист. А може би защото беше пролет, и държавният бюджет беше обявен за незаконен, пък и разните там държавни институции, включително министерството на вътрешните работи трябваше да отчитат дейност и резултати в борбата с престъпноста, наркотиците, проституцията и ганджата. Накратко, виновна беше отново пролетта.\nСапата и приятелят му се спогледаха, но вече бяха обкръжени. Нито една тиха уличка околовръст и едно едро, тлъсто, издайническо слънце, та нищо да не остане скрито-покрито. Освен това проверяващие бяха много, а проверените стремително намаляваха. За беда не просто документите на Сапата бяха нередовни, те и не бяха у него. Самотни и прашасали, те чакаха заключени в старата квартира, която тайно и по чорапи бяха напуснали, без да плащат дължимия наем. Което не спечели симптиите на хазяина.\n- Лична карта или паспорт. - Тонът на полицая се отличаваше от традиционното контрольорско "Карти и билети за проверка" с една рязка нотка в повече, както и с липсата на галантното "моля". Обаче ефектът на тези няколко думи беше доста сходен.\nСлед едно малко оплетено обяснение и безпомощно свиване на рамене, служителите на реда се видяха принудени да приберат в следствието за установяване на личнитте данни този поожулен смутен младеж с къса подстрижка на рецидивист, налудничаво жизнен поглед в големите сини очи и бутилка бира в ръка, усилено преструваща се от няколко минути на спасителна сламка.\nСлед още един час Катя отново избута купчината книги и учебници на страна и надникна в кухнята. За шейсет минути не се беше материализирало нищо по-апетитно, обаче сбръчканата ябълка беше зачервила бузки и даряваше света с почти свежарска усмивка, пък и сухият хляб можеше да бъде препечен... Стига, спря се тя навреме и запали цигара, за да убие апетита. "После пак ще пищя, че съм дебела." Както винаги се изправи пред дилемата - два черни дроба в повече или няколко кила сланини, равномерно разпределени по цялото тяло. Отгоре на всичко не успяваше и да се концентрира за по-дълго.\nНапоследък страдаше от умерена форма на пролетна апатия, с покачваща се тенденция. При нея липсваха познатите феномени пролетна умора и пролетна енергичност, затова пък съвсем преставаше да й пука какво прави добрата стара реалност. Или пък беше прекалила с Казандзакис и Кастанеда? Ученето за изпити и скандалите с претрупани с работа родители също не й се отразяваха добре. Всъщност причината беше доста по-прозаична: на пролет пътят зовеше, слънцето напичаше асфалта и там навън чакаха толкова много красиви и интересни места, където да срещне купища смахнати и очарователни хора и преживее вълнуващи и щури неща. Ама трябваша да се учи.\nСофия й отесняваше, свиваше се и се превръщаше в забутаното балканско село, което в действителност си беше. Приятелите досаждаха, тормозеха и се оплакваха от илюзорни проблеми. Но пък проблемите от друга страна са неизменна част от човешкото битие, функция на мозъка, без която не можем.\nПоне едно кратко пътуване, един дву-тридневен излет, малко природа и свеж въздух след столичната задуха! Само че всички бяха до краен предел заети, особено тя самата.\nПредишната година Сапата беше насреща - чаровният вечен безхаберник, винаги любопитен и навит за нови приключения, без пари, но с много време за приятелите си, и все още без Люси. Хубави дни. После по погрешка тя ги запозна, те се залюбиха и я прекръстиха на Света Катя, утешителка на самотни души и истинска нова Венера. С един удар двама приятели по-малко - факт, който особено чувствително усети в протяжните меланхолични дни на отиващата си зима. А най-неприятно беше вкарването на Сапата в Дом за Временно Настаняване на Незаконно Пребиваващи Чужденци, пък и не се знаеше кога, как и дали ще го пуснат. Или може би дори екстрадират? В състояние на вечен финансов крах, приятелят й не само не си беше подновил паспорта, но и беше принуден да прекъсне следването си, така че нямаше легална причина да бъде в София. Пък и "От кол и въже" още не бяха тъй световно известни, та рояк мениджъри да борят правната машина, за да спасят барабаниста на групата от собственото му анархично безгрижие. Цялата история беше заседнала като мазна манджа в корема й, като засилваше и симптомите на пролетната апатия. Обективно погледнато, тя беше безсилна да му помогне - нямаше нито пари, нито връзки, а те задвижват всички механизми в тая тъпа балканска държава. Основно многото пари. Затова постъпи здравословно и реши, че каквото е писано, ще стане, а тя да кара напред и да чака. Добра или лоша, развръзката щеше да дойде.\nПешо вече беше набрал инерция с пролетния си оптимизъм, така че набързо и описа какви точно причинно-следствени вериги трябва да се задействат, за да пуснат Сапата, и как това неминуемо ще стане. А междувременно той си дълбаеше в собствените застояли води и се опитваше да ги вкара в някакво русло.\nЛюси приемаше нещата доста по-тежко, или поне така и се струваше на Катя. Ходеше почти всеки ден на свиждане на Сапата, а вечер обикновено спеше в жилището му. От скука разучи пералнята им и дни наред из коридора и стаите висяха дрехи и чаршафи, докато тя системно изследваше хаоса за замърсени парчета плат. След това се сдуши със съквартирантите му и се отдадоха дружно на битов алкохолизъм. Катя се срещна с нея един-два пъти, но каквото и да ги беше свързвало преди, беше засенчено от ежедневните премеждия и привкуса за неизяснена емоционална патова ситуация.\nСлед като изми пепелника си, Катя реши да отложи малко връщането към бумагите и затърси в тефтера си телефона на своя приятелка. От малък спретнат бележник той отдавна се беше превърнал в кръстоска между комикс и твърда тоалетна хартия. Пилеещите се листчета бяха изписани от една страна с безценни номера - спасение за всеки опитен стопаджия, ако окъснее насред някой град и си спомни, че нявга някъде е пил с един от обитателите му. Обратните им страни бяха още по-ценни: една вечер със Сапата сътвориха проект за порнографски картички-шаржове с любимия и на двамата Плътен черен маркер. Макар и схематични, репортажите и посланията на тема човешкия сексуален живот излязоха брутално откровени.\nКатя събра тефтера и го прибра в една от книгите си. Вече нямаше желание да се обажда на никого. Глупав Сапа - защо не си оправи паспорта навреме? Знаеш ли, куче, на колко хора ще липсваш?\nЗавчера Люси й беше пуснала мухата за концерта на "От кол и въже", който почти успя да я изтръгне от пасивността. Музиката беше купонджйска, наоколо все приятели, та настроението й се беше поразведрило. После нещо й стана, започнаха да се редят все едни такива мрачно-носталгични мисли, и мигът отмина.\nЗа идващия вторник пък Люси я беше навила да отидат заедно на свиждане на Сапата. Катя се чудеше от известно време дали да намине натам, но нещо я спираше. По-приятно й бе да си го представя нахилен и подпийнал, вместо депресиран и тъжен от това, че някой е посмял и дори успял да го затвори между четири стени, да го контролира, да не е свободен. А това значеше адски много за него. После реши, че като приятел е длъжна да знае как е той, да му занесе кутия цигари, да подхвърли някоя ведра дума.\nПешо също не се скъсваше да ходи при Сапата - едно, че напоследък се бяха изпокарали, пък и Катя подозираше, че и той подобно на нея суеверно вярва, че ако забрави станалото, то времето ще се върне и всичко ще е наред. Реалността наистина изглеждаше прекалено абсурдна и неприемлива, че да я взема на сериозно. Е добре, ще отиде на свиждане, а като прочутия му късмет се сети да проработи, ще заминат я за Варвара, я за Камен бряг.\nЗаведението, където беше настанен Сапата, лесно се намираше, стига да знаеш къде да го търсиш. Първия път обаче Люси и Пешо бяха обиколили кварталните ливади, обвеяни от вечните местни ветрове, докато се натъкнат на ламаринената ограда, увенчана от китна бодлива тел. Точно до там сега се добраха двете девойки, газейки кал и боклуци. След като подадоха личните си карти на полицая, застърчаха неловко с усещането, че са на грешното място. Запалиха цигара, за да убият времето и се опитаха да разменят по някой тъп виц, обаче май и на двете не им се разговаряше особено. Мръсната ограда и посивяла ливада, която започваше там, където ламарината отстъпваше в плавен завой, навяваха някакво меланхолично безвремие. На Катя й се струваше, че това място не би следвало да има нещо общо с техния или този на Сапата животи, че присъствието им е неподходящо и нелогично. Май понякога се случваха неща, чийто имидж противоречи на градената до момента действителност. Сигурно извънземна намеса, кимна сговорчиво Люси или поне Катя си представи как го прави.\nЗа късмет, тъкмо когато мозъкът й започна да се държи като пале, умиращо от скука и затова премятащо се през глава и гонещо глупави хвърлени топки, ги пуснаха вътре. Вратата на първата от редица талашитени бараки беше отворена - дори не истинска постройка, а просто стая с голям, мръсен прозорец, маса и два стола. Като че ли на някого особено му се седеше.\nСапата се беше подпрял на стената, облечен като за зимен туризъм, но сигурно талашитът издиша като изолация, чистичък и гладко обръснатл Били им пуснали топлата вода сутринта, както обясни той с розови бузки и здрав тен. Редовна храна и здрав сън, помисли си Катя, пред вид обичайния му начин на живот това си е чист санаториум. Нима Сапата, живият ходещ скелет, ще замяза на човешко същество, усмихна се тя като се опитваше да излъчи малко добро настроение в неговата посока.\nРадостно се изпонапрегръщаха, а после млъкнаха неловко, пък и нямаше по бира, че да тръгне разговорът. Сапата се движеше мудно, усмихваше се бавно и в погледа му се четеше някакво отегчение. Това не е точно пролетна апатия, тъй като той още не я е усетил съвсем, че е дошла. Пък и в тая дупка няма сезони. Катя се опита да анализира излъчването му, при което отново разбра, че мозъците им са сързани с тънка, но много проводима нишка - особено за настроения.\nОтнасяли се добре с него. Времето сякаш било спряло. Четял много, дори взимал книги от другите подопечни. Онези, които Катя му била изпратила, се оказали страхотни. После им показа скъсания си панталон - духало му било, но пък нито една от двете нямаше безопасна игла. И без това нямаше да им позволят да му ги дадат. Мерки за сигурност. Да не вземе от отчаяние да се самоубие. Така че кубинките на Сапата бяха без връзки и той шляпаше в тях като в обувките на татко. За колана на джинсите и връзките на суичъра не се бяха сетили - очевидно тук нямаха много опит със самоубийци.\nВсъщност не било толкова зле - играели карти, ритали хек и прочие. Сигурно скоро ще го пуснат. Като пристигнат новите документи другата седмица. Ако развръзката се забави обаче, той ще се депресира, помисли си Катя, докато гледаше как любвеовилно роши косата на Люси със сънен поглед.\nПолицаят започна да нервнчи, така че Катя го прегърна и изскочи навън, за да им даде минута за сбогуване (до следващия ден) насаме. Сигурно на връщане Люси ще е в още по-лошо настроение. И съвсем нищо няма да могат да си кажат. Катя обаче беше предполагала от преди това, че свижданията са един твърде меланхоличен и досаден начн да изразиш съпричастие. По- добре да оставиш времето наистина да спре и да започнеш отново от последния път, когато сте се видяли, скарали, напили. Пък и с отминаващите седмици Катя дапочна да свиква с положението и все по-невероятно й се струваше щастливият край да не дойде.\nСлучайността е странно нещо - случайността, заради която все се засичаха дори и без уговорка. Пък и София не е голаям град, а те още повече го смаляваха с установения си избор от маршрути и кръчми. Затова беше съвсем в реда на нещата Катя и Пешо да се сблъскат в Дървеното след прекалено дългата пауза от две седмици. Случайно разбира се.\n- Пак ли ти бе! - поздрави я той.\n- Не. Пак ти. - поясни Катя и го разцелува. - Бира, коняк, облак? На мен май ми идва сезонът на бялото вино.\n- Бира. Традиционно. - каза Пешо. - После може да разширим асортимента.\nВедрата му дейна фаза все още продължаваше. Това приятно я изненада - нима най-сетне е започнал да пораства? Едва ли, всичко идваше от пролетта, която с пълна сила и заразителен ентусиазъм нападаше растения, животни, хора и неодушевени предмети. Това пролетта е много приятно явление с безброй странични ефекти, дълбокомислено прехапа устни Катя и с разбиране кимна към Пешо.\nПрофесорът бил гадняр, но лекцията - интересна. Дотук добре. Щял да си сменя работата - още по-добре, смяна на цикъла. Скарал се с гаджето - това не беше нейна работа, но също не звучеше зле. Когато дойде ред на Катя, тя така беше потънала в пасивността си, че вече не издържаше и беше готова на адски много неща само да вземе да й мине. Просто ще изхвърли Кастанеда и ще замине нанякъде, по дяволите всичко. Това не е живот, губи се тръпката. Така че деликатно, но настоятелно започна да навива Пешо да й прави компания за кратък излет.\nТъкмо си спомняха защо са толкова добри приятели и колко много държат един на друг, когато отнейде връхлетя Виктор, нервен и възбуден. Седна при тях, отпи от бутилките им, пусна няколко безсмислени изречения и после ги удари с новината:\n- Сапата са го екстрадирали.\nПърво нищо не се случи, защото внезапно и на двамата им затрябваха векове, за да чуят и преведат на съзнанията си тези четири думи, макар вече да бяха мислили с нежелание в изречения като "ами ако". После с мъка започнаха отново да дишат, сякаш се бореха да изплуват от някаква бездна, а тъмната вода нахлуваше през устите им и ги давеше.\n- Не е честно! - избухна накрая Катя. - Сигурен ли си?\n- Бях на свиждане и него го нямаше. Трябва да са го изпратили в Русия. - отвърна Виктор с плачлив глас.\n- Еба си майката тая скапана държава! - възмутено изпсува Пешо. - Престъпниците на свобода се разхождат, убийци и изнасилвачи на всеки ъгъл, а те кого да докопат! Шибана държава! - резюмира сърдито и удари с бутилката по масата.\n- Точно така! - додаде Виктор и строши една бутилка в дървената пейка.\n- Но тя не беше празна! - заоплаква се Катя, докато бършеше дънките си от разлятата течност и хвърляше усмъртителни погледи. - Сдържай си емоциите малко!\nВиктор изглеждаше доста стреснат от самия себе си и започна да се извинява. После отново се вбеси и пак се завайка.\n- Гадна история - отсече Катя и тримата продължиха да гледат мрачно в празното пространство, като си спомняха всички онези отминали хубави мигове, сега загубени поради чиста глупост.\nТе седяха смълчани сред парчета счупена бутилка, меланхолия и гняв, когато от тъмнината изплува силует - висок, слаб и някак познат.\n- Какво е ставало тука? - поздрави ги гласът на Сапата и те се вторачиха шашнати.\nПърва се окопити Катя. Тя скочи, разпрегръща го възторжено и изприпка за още бира. И когато седнаха накрая всички заедно - на друга маса, защото на тая свинщината беше пълна - не можеха да му се нарадват: щипеха го по ръцете, рошеха му косата и вдигаха наздравица след наздравица.\n- А ти, куче, защо разпространяваш неверни слухове? - обърна се Катя гальовно към Виктор, който щастливо се хилеше като изгубено дете, намерило родителите си. - Не си го намерил, защото са го били пуснали!\n- Тъпите ченгета нищо не ми казаха. - заоправдава се той.\n- Значи мама пратила документи и пари... - започна Пешо, а Сапата довърши:\n- ...а Люси се разтърчала и ето ме студент в Американския.\n- Честито - захили се Катя. - Накъде ще пътуваме сега?\n- Ще видим - закипри се Сапата. - Но със сигурност ще пътуваме. И ще купонясваме...\n- ...ще се маскираме и костюмираме...\n- ...и "От кол и въже" пак ще има концерт...\n- ...а после аз - вметна Сапата, - и Катя ще направим изложба...\n- ...и порнографски рекламни картички за секс-шоповете на Борис - засмя се тя.\nТова е то: краят. В тъмнината просветват рекламите на Загорка и Шуменско пиво, луната е кръгла и любопитна, а часовете отминават един след друг като уморени алкохолици покрай масите на Дървеното. Чува се жизнерадостна, по възможност хипарлива музика и надписите започват.\nЕлектронна публикация на 19. май 2003 г.