Valtcheva - Лекции СУ, Финансово право, част 2\nЛекции СУ, Финансово право, част 2\n№ 20. Основания за освобождаване от имуществена отчетническа отговорност.\nВ този случаи не се стига до погасяване на задължението, най-често поради липса на един от четирите елемента на фактическия състав.\n1. Компенсация между липси и излишъци.\nЧесто при условията на един финансов одит се установява, че някои вещи липсват, а други са в повече. При липси се носи пълна имуществена отговорност, а при излишъците се отнема в полза на предприятието. Допуска се да се извърши компенсация между двете, като по този начин вредата се изключва от фактическия състав. За да се осъществи компенсация, трябва да са налице две неща:\nа) вещите/стоките да се водят на отчет не само стойностно, но и количествено;\nб) причинна връзка между липси и излишъци, т.е. един и същи факт да е допринесъл за липсите и излишъците.\nДопустима е компенсация между два отчетника, стига да има причинна връзка между тях. Компенсация се извършва и между две ревизии, стига те да са една след друга.\n2. Изпълнение на неправомерна заповед.\nПри следната хипотеза - ръководно длъжностно лице издава неправомерна заповед и отчетникът я изпълнява - причинява се имуществена вреда; от заповедта не са настъпили имуществени вреди, за които отговорността да е солидарна за автора и изпълнителя на заповедта. За да не се носи отчетническа отговорност, трябва да са спазени следните изисквания:\n1) заповедта да е издадена от длъжностното лице, което носи тези провомощия;\n2) да е в писмена форма;\n3) отчетникът писмено да е възразил срещу нея;\n4) да е последвала нова писмена заповед.\nАко тези условия са спазени отчетникът може да изпълни заповедта, като за причинените вреди отговорност носи длъжностното лице, а не той. Ако някое условие не е спазено, отговорността е солидарна.\nКогато заповедта е явна и изисква извършването на явно престъпление, тогава дори условията от 1 до 3 да са спазени, при настъпване на новата писмена заповед отчетникът е длъжен да откаже изпълнението. Ако не откаже, той носи пълна имуществена отговорност.\nВ българското законодателство няма определение за "явно престъпление". Наличието на такова се съобразява във всеки един конкретен случай, с оглед съдържанието на заповедта, интелектуалните качества на отчетника и т.н.\n3. Признаване на фира.\nФирата е обикновено вреда, под формата на липса, която настъпва при съхранение и боравене с вещта. Тя се изразява в загуба на количество, тегло или обем. Тази вреда не е виновно причинена и не е в резултат на противоправно поведение, а е вследствие на обективни физико-химични процеси. Фира се признава само за стоки, които се мерят, теглят и броят, а не за пакетирани стоки. Съществуват множество наредби, които регламентират фирата. За да се признае фира, е необходимо да са налице:\n1) при един финансов одит да е констатирана липса;\n2) да е доказано по безспорен начин, че отчетникът е положил грижата на добрия стопанин;\n3) признаването на фира става служебно - отчетникът е необходимо да се позове на нея и да поиска да бъде призната. Съществуват определени, признати проценти за фира за различните видове стоки в наредбите. Фирата е сериозен криминогенен фактор и стимул отчетниците да присвояват.\n4. Признаване на търговски риск.\nТова е вид оправдан стопански риск в областта на търговията. Не се отнася за всеки вид търговия и търговски обекти, а само за тези обекти, в които има пряк достъп до стоката. До 0.5-1% от оборота се признава и се приема за търговски риск. Търговецът е необходимо да доказва дребни кражби. Не става служебно, а е необходимо търговецът да се позове на търговския риск.\n5. Престъпления на трети лица (т.нар. взломни кражби).\nВредата, която е в резултат на ограбеното е независеща от отчетника и не се счита за присвоена от него. Той носи отговорност само, ако по някакъв начин е облекчил или подпомогнал извършителя на престъплението. Необходимо е категорично да се установи, че става дума за взломна кражба. Също трябва да се извърши инвентаризация, за да се установят вредите. Те всички са под формата на липси. По презумпция тази липса е открадната, не е необходимо трето лице да бъде заловено, съдено и т.н.\n6. Бракуване и обезценяване.\nПри бракуването стоката е изобщо негодна за употреба. Бракуването става чрез нарочна комисия и вещта се унищожава. Вредата е за цялата стойност на бракуваната вещ. Бракува се за сметка на предприятието, отчетникът не носи отговорност, ако е положил грижата на добрия стопанин, но ако не е, носи отговорност.\nПри обезценяването стоката все още има стойност и може да бъде употребявана, но не отговаря на първоначалната цена, на която е обявена за продажба. Разликата е за сметка на предприятието. Стоката се продава с нова цена, определена от комисия. Това също е висок криминогенен фактор.\n№ 21. Пълна, солидарна н бригадна имуществена отчетническа отговорност.\nИ трите вида са пълна имуществена отговорност, но при тях отговорността се носи от две или повече лица.\n1. Пълна имуществена отговорност. По стария закон -\nа) когато вредата е в резултат на престъпление (безстопанственост, присвояване и т. н.), като в новия закон се говори за умишленост, вместо за престъпление, което е нелепост. След като се търси умисъл, а не престъпление, е редно да се носи пълна имуществена отчетническа отговорност само за умишлено извършени престъпления. Наличието на умисъл противоречи на финансовото законодателство, при него водеща е причинената вреда.\nб) когато вредата е под формата на липса. Вредоносният факт е неизвестен, не се изследва противоправното поведение на отчетника. Липса е разликата между повереното, отчетеното и наличното или вреда с неустановен произход. Основание за носене на отговорност - лицето не е съхранявало повереното му имущество, т.е. нарушен е принципа на съхранение. Тъй като вредоносният факт не е известен, лихви се дължат от датата на откриване на липсата.\nв) когато вредата не е причинена при или по повод изпълнението на служебни задължения – т.е. налице е лично основание.\nг) когато длъжностните лица са се разпоредили или са допуснали незаконни плащания.\nДлъжностното лице носи пълна имуществена отчетническа отговорност само в случай, че ръководителят се е обогатил. Отговорността е в рамките на полученото от лицето, което лично се е разпоредило. Отговорността е само за ръководителя, той отговаря само, ако лично се е обогатил. Тя е в пълен размер, но не за цялата вреда, а само за количеството, в което се е обогатил ръководителя.\n2. Солидарна имуществена отговорност.\nНяколко лица отговарят солидарно, когато вредата е причинена от тях. Заедно с причинителя отговарят и трети лица, които са се обогатили неоснователно. Прилагат се принципите на солидарността (чл. 121 ЗЗД). Съществуват случаи, при които се носи пълна солидарна имуществена отговорност.\nа) когато има съпричиняване (съвина) - вредата е настъпила в резултат от поведението на две или повече лица. Не става дума за съучастие. Формите на вината може да са различни, като е налице възможност двете лица да не се познават лично, т.е. да не са действали съвместно. Най-често срещаната хипотеза е солидарност между прекия и контролиращия орган, който не е осъществил контрола и при изпълнение на неправомерна заповед.\nб) когато отчетническата дейност не може да бъде разграничена – т.е. не може да се разбере причинителя на вредата.\nв) когато не е изпълнено задължение при приемане и предаване на имуществото или обекта - отговорността се носи от двата отчетника.\nг) когато органът, взел решението, от което са настъпили вредите, е колективен.\nд) при неоснователно обогатило се трето лице - отговорността е между отчетника и третото лице. Солидарната отговорност е на различни правни основания. Когато третото лице е извършител на взломна кражба, тогава отговорността между извършителя и отчетника е солидарна.\n3. Бригадна имуществена отговорност.\nУредена е единствено във финансовото право, и то само при отчетниците, подобно на солидарната отговорност от повече лица, но по различен начин. Отговорността е пълна от гледна точка възстановяването вредите на съответното лице. В ЗДФК и ЗДВФК не се споменава бригадна имуществена отговорност, но не е отменена - за пръв път се урежда през 1949 г.\n1) въвежда се в обекти, където две или повече лица боравят с пари или имущество, т.е. когато отчетническите функции не могат да бъдат разграничени - отговорността е солидарна. Солидарната отговорност, обаче, може да бъде избегната, ако се сключи договор между бригадите и юридическото лице. По силата му двете страни се съгласяват отговорността да не е солидарна, а да е бригадна. Този договор не е трудов, понеже бригадата не е юридическо лице. Членовете на бригадата поотделно сключват договор за бригадна имуществена отчетническа отговорност. Не може само едно лице да сключи договор за бригадна отговорност. Отказа на някой член на бригадата да сключи договор за бригадна отговорност не е основание за прекратяване на трудовия договор.\n2) имуществената отговорност е деликтна, а не договорна, защото договорът за бригадна отговорност не поражда отговорността, а само я разпределя между членовете на бригадата.\n3) бригадната отговорност не е солидарна, а лична между членовете на бригадата. Тя е лична и съобразена с два критерия:\n- прослужено време, когато е причинена вредата;\n- получавано през периода трудово възнаграждение.\n4) бригадната отговорност е само за липси - вредата е само за липси, не е ясен причинителят.\n5) в сила е принципът, че всеки е причинил вредата, но отговорността не е солидарна, а всеки отговаря със своя дял за нея. Ако има липса в бригадата, лицето, което не е сключило договор за бригадна отговорност, отговаря с бригадата солидарно за причинените вреди.\nПрезумпцията, че всички са причинили вредата е оборена в два случая:\n- ако има договор за бригадна отговорност, но се установи, кое лице е причинило вредата, бригадната отговорност се разпада;\n- не носи отговорност лицето, което не е било на работа през този период.\nПредимства и недостатъци: засилва се самоконтрола между членовете на бригадата; има по-голяма събираемост, но не е добре уредена нормативно.\n№ 22. Способи за погасяване на имуществената отчетническа отговорност. Плащане. Възстановяване в натура. Прихващане. Опрощаване на задължението. Сливане. Погасителна давност.\n1. Условия за изпълнение:\nа) да бъде определено задължението;\nб) при условие на доброволност лицето може да плати по време на ревизията преди акта за начет да е минал в съда. Най-често се плаща след това. Няма значение кога ще се плати, важно е задължението да бъде ликвидно и изискуемо;\nв) трябва да плати лицето, посочено в акта. Възможно е няколко лица да отговарят солидарно. Ако плати едно от лицата, отговорността на останалите отпада. При бригадната отговорност всяко лице плаща своето задължение;\nг) когато става дума за неоснователно обогатяване, третото лице плаща само до размера на обогатяването. Възможно е задължението да се плати от трето лице, като юридическото лице е длъжно да приеме това плащане;\nе) плащането става изцяло или на части, при условие на доброволно или принудително изпълнение.\n2. Ред на погасяване - разноски, лихви, главница.\n3. Кога е налице изпълнение - когато се погасят действително причинените вреди, т.е. да се изплати главницата + акцесорните задължения.\nІІ. Възстановяване в натура.\nВъзможно е, когато вредите са причинени на вещи, не е посочено изрично в закона. Чл. 45 от ЗЗД - всеки възстановява вредите, които виновно е причинил другиму.\n1. Начин на възстановяване на вредите - ако е повредено имущество, може да се погаси отговорността с възстановяване на имуществото от същия вид, количество и качество.\n2. Основни моменти:\nа) приложимо е само, ако увреденият е дал съгласието си за това;\nб) приложимо е до постановяване на съдебния акт;\nв) възстановява се само главницата, т.е. преди да бъде възстановена вещта, тя трябва да бъде оценена, за да се изискат лихвите:\n- главницата в натура, но лихвите се плащат;\n- ако лицето се съгласи, може и лихвите да са в натура;\nг) възстановяването в натура може да стане и от трето лице. Възможно е и частично възстановяване, стига задължението да е делимо.\nІІІ. Компенсация (прихващане).\nЧл. 103-105 от ЗЗД. В гражданското право става дума за волеизявление на една от страните, която иска компенсация. Волеизявлението трябва да е oт юридическо лице - само от държавни органи. Отчетникът може да бъде този, който да сезира юридическото лице, но изявлението е от държавните органи.\nКога може да се направи - когато в едно правоотношение кредиторът и длъжникът си разменят местата. Правни последици настъпват, когато компенсацията е възможна, а не от деня на направа на волеизявлението. Ако остане задължение след компенсацията, лихви се начисляват само до датата, до която е било възможно да се извърши компенсацията. Ако след тази дата едно от вземанията е покрито с давност, то давността не се прилага.\nТъй като става дума за държавни задължения, юридическите лица не могат да правят отказ от права. Това може да направи единствено президентът. Органите на увреденото юридическо лице не могат да опрощават задължения, защото става дума за държавно имущество. Ако ръководните органи на едно юридическо лице опростят задължение, те нанасят вреда, поради което носят солидарна отговорност с длъжника до размера на опростеното. Ако юридическото лице е със смесено участие, опрощаване от страна на ръководните органи на юридическото лице е възможно само за частния кредитор. При кооперациите опрощаването става от Общото събрание.\nV. Сливане на кредитор и длъжник в едно лице. (Сливане на увредената организация с начетеното лице).\nПо принцип никой не може да дължи сам на себе си. Възможни са три хипотези:\n- при условията на чл. 11 от Закона за наследяването;\n- когато начетеното лице оставя завещание в полза на увреденото юридическо лице;\n- увреждане на едно юридическо лице от друго юридическо лице (неоснователно обогатено) и второто лице се влива в първото (увреденото).\nИмуществената отговорност се погасява с 5-годишен давностен срок от деня на причиняване на вредата или на откриването ù. Давността се спира и се прекъсва. Съставянето на акт за начет води до прекъсване на давността. Тя се отнася както за отчетника, когато са причинени вредите, така и за трети лица, които са се обогатили неоснователно.\n№ 23.Съдебно производство по осъществяване на пълната имуществена отчетническа отговорност.\nРеализирането на отговорността става по два начина:\n- по ГПК, пред граждански съд;\n- по НПК.\nКритерият е дали има извършено престъпление.\n1. Особено начетно производство - в основата му е актът за начет. Той определя личностните предели, т.е. в него са посочени лицата, които трябва да носят пълна имуществена отговорност. Ако бъдат констатирани в хода на производството и други лица, те не могат да бъдат включени в производството. Трябва нов акт. Определени са и предметните предели. Актът се изпраща пред компетентния съд. Ако начетът е до 10 000 лв. е подсъден на районния съд по местонахождението на ощетените лица, ако е над 10 000 лв. - на окръжен съд/градски за София.\n2. Развитие на производството - започва процедурата с финансов одит, който приключва с акт за начет. В него е описан вредоносният фактически състав. Одиторът изпраща акта до компетентния съд. Принципно ощетеното юридическо лице е ищец, т.е. трябва да напише искова молба и да я изпрати в съда, но в случая актът за начет има качество на такава и се изпраща в съда директно от одитора, т.е. лице, което няма качеството на страна в процеса, сезира съда.\n3. Страни в начетното производство са: ищец - увреденото юридическо лице, представителят на Министерство на финансите е втори съ-ищец, а ответник е отчетникът. Одиторът (актосъставителят) не е страна и може да бъде разпитан в процеса само в качеството му на свидетел. Чрез сезирането на съда директно от одитора се постига т.нар. ”процесуална икономия". В 90% от случаите лицето, причинило вредите е ръководителят на юридическото лице.\nАктът за начет има всички изисквания на искова молба. Той следва да отговаря на условията на ГПК (чл. 98-100). Ако не може да бъде върнат обратно, актът за начет се изпраща в съда със съпроводително писмо.\nИма спор по отношение на качествата на Министерство на финансите в процеса. То е третата контролираща страна. Според друга теория е подпомагащо. Министерство на финансите има всички права, които има и увреденото юридическо лице, но участва в процеса и като контролираща страна за защита на държавните интереси. В тази връзка правата му са по-големи - при противоречие между увреденото юридическо лице и министерството, съдът се съобразява само и единствено със становището на Министерство на финансите.\nСлед като актът за начет постъпи в съда, той изпраща уведомително писмо, в което съобщава на отчетника, че срещу него е постъпил акт за начет и му се дава възможност в 14-дневен срок да направи възражение срещу акта за начет. Ако в този срок не постъпи възражение изобщо не се стига до съдебна фаза. Приема се, че липсата на възражение срещу акта за начет означава признаване на съдържащите се в него констатации. Съдът служебно издава изпълнителен лист, актът за начет в случая служи като извънсъдебно изпълнително основание.\nСлед като са постъпили възражения, актът за начет влиза в съда и се ползва с изключителна доказателствена сила (чл. 301 от ГПК), т.е. ищецът не трябва да доказва, съдържащите се в акта твърдения, счита се, че те са доказани. Тежестта за оборване е за ответника, т.е. има обръщане на доказателствената тежест.\nВсички доказателствени средства са допустими. Начетените лица могат да използват и гласни доказателствени средства (свидетели).\nПо принцип писмени доказателства се оборват с писмени доказателства. Изключения във финансовото право - когато страната използва свидетелски показания, ако се докаже, че писменият документ е изгубен или изчезнал, не по нейна вина.\nВ началото на производството страните нямат право да се разпореждат с процеса - не могат да спират, прекратяват, увеличават или намалят иска, да постигат спогодби.\nВ новия закон, чл. 37, ал. 4 - при производства при юридически лица с държавно участие повече от 50%, те не могат да се откажат от иска (т.е. страната губи завинаги възможността да защитава съответното право. Различно е от оттегляне на иск - не желае в това конкретно производство да защитава правата си, но може по-късно, ако е в давност).\nВтората инстанция винаги е инстанция по същество. След като реши делото втората инстанция го изпраща на първата и тя издава изпълнителен лист.\nПри образуване на производството не се заплащат първоначална такса (4%). Тя се определя в самото решение и я плаша този, който е загубил делото. Съдът е този, който служебно присъжда лихва.\n4. Особености на производството в наказателния съд:\nЧл.. 4?1, ал.. 1 от ЗДВФК - при наличие на данни за престъпление Агенцията за държавен вътрешен финансов контрол изпраща акта за начет и докладва на органите на прокуратурата.\nПроцедурният ред за реализиране на имуществена отчетническа отговорност е по НПК, тъй като причинителите на вредите носят освен имуществена и наказателна отговорност (тя е водеща, а гражданската отговорност я следва). Прилага се, когато са налице стопански престъпления - документна измама, безстопанственост, престъпление по служба и т.н.\nТова са две производства в един процес, защото:\n- тъй като имуществената отговорност е вторична, който и съд трябва да се произнесе първо за вредоносния факт (престъплението), т.е. от един факт има два вида отговорност;\n- при реализиране на гражданската отговорност ще бъдат използвани доказателствата, събрани в наказателния процес;\n- избягва се постановяването на противоречиви съдебни актове. В наказателния съд присъдата е с два диспозитива - единият за наказателната, а другият за гражданската отговорност.\n5. Развитие на производството.\nАктът за начет в наказателния процес няма такова значение, каквото има в гражданския процес. Тъй като става дума за престъпление важи по-силният принцип, че обвиняемият е невинен до доказване на противното. Актът за начет има обикновена доказателствена сила. Актът за начет не може да бъде изпратен директно в съда, преди това трябва да се е развило т.нар. “предварително производство", да е имало следствие и то да е приключило с обвинително заключение, да има обвинителен иск от прокурор и той да е внесен в съда. След като обвинението бъде доказано от прокурора в съда, се стига до постановяване на присъда, т.е. актът за начет няма обвинителна функция.\nИма З варианта на това производство:\n1. Извършен е одит, съставен е акт за начет, в него одиторът отчита, че причинените вреди са резултат от престъпление - тогава актът за начет се изпраща в прокуратурата.\n2. Извършва се одит, в хода му се констатира наличието на престъпление, сезира се прокуратурата, като предварителното производство върви успоредно с ревизионното производство.\n3. При разследването на престъпление се констатират и имуществени вреди. Тогава следствието праща искане за извънреден одит. Следствието трябва да изчака резултатите и чак след това да състави обвинително заключение или обвинителен акт.\nИзвод: Независимо от пътя се стига до съставяне на два акта - акт за начет и обвинителен акт, като обвинителният акт се внася в съда, той определя личностните и предметните предели на процеса. Ръководи се само от обвинителния акт, независимо от факта, че актът за начет е прикрепен към обвинителния акт като доказателство, т.е прокурорът е този, който следва да докаже връзка между него и имуществените вреди.\n6. Съпоставка между обвинителния акт и акта за начет.\nПри вариант 1) има съвпадение между двата акта.\nПри втория вариант - когато актът за начет съдържа данни за определен размер имуществени вреди, но следствието е установило и доказало имуществени вреди за по-малък размер - тогава се съставя обвинителен акт, в които претенцията е до по-малкия размер на разликата, ако не е резултат от престъпление - производство в граждански съд.\nПри третия вариант - актът за начет е за определен размер, но следствието доказва по-големи имуществени вреди - тогава обвинителният акт е за по-високата сума.\n7. Страни по гражданския иск в наказателния процес.\nНалице е граждански ищец (юридическото лице), то се представлява от ръководителя на юридическото лице или законен представител. Ако има разлика между акта за начет и обвинителния акт юридическото лице може да предяви граждански иск за разликата в гражданско производство. Няма контролна страна. Другата страна е гражданският ответник. По принцип наказателната отговорност е лична, а имуществената може да бъде и солидарна. В наказателния процес обикновено има покриване между подсъдим и граждански ответник, но може и да са различни лица, когато има неоснователно обогатяване на трети лица (те отговарят имуществено).\n8. Завършване на производството - варианти:\n1) при положение, че прокурорът успее да докаже изцяло обвинителния акт - присъда с два диспозитива. Съдебният акт може да се оспорва и в двете му части. Може да се обжалва и от увреденото юридическо лице и от гражданския ответник, може да бъде протестирано от прокурора. Втората инстанция може да реши делото по същество, но не е длъжна. Може и да го върне за разглеждане от първата инстанция, но с нов съдебен състав, връщането може да е още от предварителното производство.\n2) още в предварителното производство или в съдебната фаза, наказателното производство може да бъде прекратено, но да са налице причинени вреди. Тогава съдът прекратява наказателното производство и служебно изпраща акта за начет в гражданския съд.\n3) съдът може да се произнесе с оправдателна присъда и в двата диспозитива. Тогава увреденото юридическо лице няма право да търси имуществена отговорност от отчетника.\nВсичко това се отнася за юридически лица с държавно участие, блокираща квота или над нея, а за останалите юридически лица - по общия исков ред.\n№ 24. Бюджетно право. Понятие и източници. Правна характеристика на бюджета. Елементи на бюджетната система. Бюджетно регулиране. Бюджетна класификация. Местни бюджети.\n1. Бюджетното право е съвкупност от правни норми, с които се регулират обществени отношения, по повод съставянето и изпълнението на държавния бюджет. Бюджетното право не е самостоятелен правен отрасъл, а е подотрасъл на финансовото право. Бюджетните правоотношения са в центъра на финансовите отношения, голяма част от финансовите правоотношения са свързани с бюджета. Всички белези на финансовото право са характерни и за бюджетното право.\n1. В бюджетните правоотношения не участват всички субекти на финансовите правоотношения, а само държавни органи, много рядко страна може да бъде и друго учреждение (при бюджетни разходи и бюджетно финансиране).\n2. Бюджетните правоотношения се характеризират със стадийност, етапност. Бюджетът е процес, фактически състав, съставен от няколко етапа. В субективен смисъл става дума за публични субективни права. Доколкото носителите им са държавни органи, а не граждански субекти, то можем да говорим за бюджетни компетенции и правомощия, предоставени права и задължения на държавни органи в сферата на бюджета.\nЗа бюджетна компетентност говорим при тези държавни органи, на които е предоставено право на самостоятелен бюджет.\n3. Източниците на бюджетното право са на 4 нива:\n1. Конституция на Република България (принципи на бюджетното законодателство);\n2. Законови източници (Закон за устройството на държавния бюджет, който е устройствен и процесуален. Той е органичен финансов закон: Закон за общинските бюджети);\n3. Ежегодният закон за бюджета - в него се съдържат малко на брой правни норми. Законът за бюджета не поражда правно действие, преди да е издадено постановление на Министерски съвет, който трябва да направи това в едномесечен срок. Това постановление има ролята на правилник, израз на виждането, как ще се изпълнява бюджета;\n4. Други източници - правни норми от други закони или подзаконови нормативни актове.\n4. Обща характеристика на бюджета.\n1. Бюджетът има политически характер. Той е политически финансов инструмент от страна на управляващите за осъществяване на политиката им. Неприемането на бюджета е de facto вот на недоверие.\n2. Икономически характеристики. Бюджетът е централизиран паричен фонд.\n3. Правна характеристика - план, който има задължителен (обвързващ) характер. Бюджетът има задължителен, но не и нормативен характер, не се съдържат правила за поведение. Той е основен финансов план. Има еднократно действие и силата на закон.\n5. Елементи на бюджетната система - централен и местни бюджети. Прости и сложни бюджети. Общи и специални (целеви) приходи.\n6. Бюджетно регулиране: ако има недостиг на приходи, има различни способи да се компенсира недостига:\nа) отчисления от приходите, които трябва да постъпят в бюджета - юридическите лица, които работят на територията на една община, отчисляват част от това, което трябва да иде в държавния бюджет и го насочват към общинските бюджети;\nб) субсидии от висшестоящ бюджет - определят се с приемането на бюджета. Бюджетната субсидия е сума, предоставена безвъзмездно от държавния бюджет, с общо или целево предназначение. Бюджетни субвенции - безвъзмездно отпуснати от държавния бюджет средства, но при определени условия. Дотация - суми, които се отпускат от бюджета за финансиране на губещи дейности;\nВ) безлихвени кредити от централния бюджет - при форсмажорни обстоятелства или временен недостиг на средства. Има задължение да се върне.\n7. Бюджетна класификация - законът определя ред за разпределение на приходите и разходите - значение за законо- и целесъобразното разпределение на бюджета. Установява се упражняването на контрол от Сметната палата, въвеждат се задължения за всички лица и органи, свързани с изпълнението на бюджета. Очертават се бюджетни правомощия и компетентност на изпълнението на бюджета. Бюджетната класификация – нормативно установен ред за групиране на приходите и разходите.\n8. Местни бюджети - в правомощията на общинския съвет е да приема бюджета, да го детайлизира и да приема отчета за изпълнението му. Кметът изработва проектобюджета, внася го за разглеждане, организира текущото му изпълнение и подготвя отчета за изпълнение.\n№ 25. Бюджетен процес. Обща характеристика. Съставяне, приемане, изпълнение и отчитане на държавния бюджет. Органи н тяхната компетентност.\nБюджетът не е еднократен акт, а продължителен процес, който трае една бюджетна година, а след приключването на бюджета има отчет за неговото изпълнение.\nI. Бюджетен процес - няма легално определение в законодателството:\n1) в широк смисъл - производство, съвкупност от определени процесуални действия, които се извършват в определена последователност. Бюджетният процес е форма на реализиране на бюджетни правомощия на държавните органи, при което се осъществяват материално-бюджетни норми. Доколкото в бюджетния процес участват различни държавни органи с различни правомощия, това е сложно производство, в което се издават редица нормативни актове и като цяло се характеризира с етапност.\nБюджетният процес преминава през 4 етапа:\n1. Съставяне на проектобюджет.\n4. Приемане на отчета за изпълнение.\nВсеки предхождащ етап е подготовка за следващия. Различните етапи са от компетенциите на различни органи. Етапи 1) и 3) са от правомощията на изпълнителната власт, а 2) и 4) на законодателната власт.\nБюджетният процес се схваща и като система от правомощия, развиващи се само между държавни органи и по реда на Закона за устройство на държавния бюджет. Той се изгражда на следните 6 принципа:\n1. законосъобразност; 2. целесъобразност; З. икономичност;\n4. публичност; 5. Бързина; 6. непосредственост.\n1. Изготвяне на проектобюджета - започва през юни-юли и основната дейност по него се извършва от Министерство на финансите. Изготвянето става на две нива - на републикански бюджет и на местните бюджети. Понеже става дума за икономически анализ, свързан с икономически показатели, то бюджетът има и икономически характер. Минава се през следните етапи:\nа) Министерство на финансите изготвя бюджетна прогноза за следващите три години, въз основа на икономически показатели. Те ежегодно се актуализират в рамките на бюджета за съответната година. Това е макро-рамката на бюджета и е основа на изготвянето му. Изготвянето тръгва по две линии.\n- линия на републиканския бюджет - подготвената макрорамка се изпраща като бюджетни насоки на всички ведомства на бюджетна издръжка, които на базата на тези насоки изготвят проектобюджетите си. Министерство на финансите също изготвя свой проектобюджет, без да се съобразява с желанията на останалите ведомства.\n- по линия на общините - всяко управление на бюджетна издръжка изготвя бюджетни заявки, които постъпват в общината, а оттам обобщено в Министерство на финансите.\n- от своя страна Сметната палата и Висшия съдебен съвет представят бюджетите си, за да бъдат включени в проектобюджета. Министерство на финансите не може да внася корекции в тях.\nСледва процедура на сблъсъци, основно на ниво Министерство на финансите. Министерствата, ведомствата и общините защитават своите заявки при министерството. Ако противоречията са непреодолими арбитър е Министерски съвет. Така изготвеният проектобюджет се внася в Министерски съвет, придружен с мотиви и информация за местните бюджети. Министерски съвет разглежда проектобюджета и прави корекции в него (без да пипа бюджета на Сметната палата и на Висшия съдебен съвет). Министерски съвет може да дава становища по проектобюджетите им. Приетият от Министерски съвет проектобюджет трябва да постъпи в канцеларията на Народното събрание до 1 ноември. Ако това не стане, Министерски съвет иска отсрочка и Народното събрание взема решение за внасянето му в по-късен срок. Правото на бюджетна инициатива принадлежи единствено на Министерски съвет.\n2. Обсъждане и приемане на бюджета - ежегодният бюджет се приема със закон, като на първо четене министърът на финансите прави общ доклад, в който са посочени глобално приходите и разходите, т.е. макрорамката на бюджета. Тя се приема на първо четене. На второ четене се приема законът по пера. Водеща е Комисията по бюджет, финанси и финансов контрол, като нейният председател дава становище. По решение на Народното събрание е възможно да се поиска и становището на Сметната палата, тъй като тя няма компетенции по предварителен контрол. Понеже бюджетът обхваща всички сфери на обществено-политическа дейност всички комисии на Народното събрание участват в изготвянето и приемането му. Всички участват в обсъждането, като всяка една прави постъпки за увеличаване на разходите в съответната сфера. А Комисията по бюджет, финанси и финансов контрол обобщава становищата и излиза с доклад със своето становище на второ четене.\nВ етапа между първо и второ четене важи един принцип - промени могат да се правят само в макрорамката на бюджета и принципът, че който предлага увеличаване на разходите трябва да предложи и източника на финансиране. Приетият със закон бюджет добива правна сила н подлежи на изпълнение. Има обаче и допълнителна предпоставка за изпълнението на бюджета. В срок от един месец Министерски съвет приема постановление за изпълнение на бюджета. С него се конкретизират показателите на бюджета. Съдържа правни норми, свързани с изпълнението на бюджета, т.е. постановлението е нормативно виждане на Министерски съвет, как смята да изпълни приетия от Народното събрание бюджет. След приемането на бюджета, ръководителите на министерства и ведомства със самостоятелен бюджет, на базата на утвърдените им бюджетни кредити трябва да разпределят бюджета по 3-месечия н по бюджетни класификации (разбивка по приходи и разходи и по пера). Това разпределение се контролира от Министерство на финансите и се одобрява от него. Едва след това става изпълнението.\nПри положение, че бюджетът не е приет до 01.01. бюджетът пак ще се изпълнява, но приходите ще се събират в съответствие с действащия закон, а разходите ще се правят в размер, съответстващ на разходите за съответния период на изминалата година.\nТова е дейност, осъществявана от изпълнителната власт. Разпоредителите с бюджетни кредити са органи, които могат да се разпореждат с бюджетни средства. С оглед на структурата им те биват два вида - първостепенни и второстепенни. Всяко министерство е финансов орган, защото е разпоредител с бюджетни кредити, а звената вътре в него се ръководят от второстепенни ръководители.\nРазпоредители на републиканския бюджет:\n2. Ръководители на ведомства.\n3. Ръководители на учреждения на републиканско подчинение, които имат звена.\n4. Ръководители на учреждения на републиканско подчинение, но които нямат поделения.\nРазпоредители по местните бюджети:\n1. Кмет на община.\n2. Ръководители на учреждения, които са на републиканско подчинение, но нямат поделения.\nБюджет на съдебната власт - Висшият съдебен съвет, чрез ВКС и ВАС, чрез главният прокурор и директорите на следствени служби следят за юридическото изпълнение на бюджета.\nФактическото изпълнение в приходната и разходната част се прави от БНБ, като тя може да делегира това на други банки. БНБ действа в качеството си на държавен орган и в този смисъл се явява като контролен орган. Контролът е за законосъобразност и целесъобразност в разходната част на бюджета. БНБ може да откаже плащане по бюджета, ако счете, че не са законо- и целесъобразни.\nПо принцип разходите по бюджета се извършват до размера на постъпленията. Министърът на финансите през цялото време може да иска информация от БНБ за изпълнението, т.е. осъществява текущ контрол, като може да налага два вида мерки:\n- да спира финансирането;\n- да блокира банковите сметки на бюджетните учреждения. Освен него текущ контрол осъществяват органите на Сметната палата. Министерство на финансите също притежава санкционни правомощия.\nМинистърът на финансите има по-малки правомощия от Сметната палата, тъй като те осъществяват контрол и спрямо него Събирането на бюджетните приходи се осъществява от държавната администрация. Тя събира не само същинските данъци, но и всички държавни вземания. По време на изпълнението на бюджета, ако приходната част не се изпълни, както е било предвидено, беше възможно БНБ да отпуска кредити на бюджета. С въвеждането на валутния борд това се забранява. Съществува възможност за прехвърляне на бюджетни средства от един разпределител на друг, в рамките на един и същи бюджет. Това е в правомощията на министъра на финансите, който работи в условията на оперативна самостоятелност.\n4. Приемане на отчета за изпълнение на държавния бюджет.\nИзпълнението свършва на 31.12. за годината, за която е приет. Дотогава поетите за изпълнение в рамките на бюджетната голина задължения трябва да се изплатят от съответните разпоредители с бюджетни кредити. Процедурата по изготвянето на отчета за бюджета е същата, както при изготвянето на самия бюджет. Решенията на Министерски съвет се докладват в Народното събрание от министъра на финансите. Приемането на отчета става на извънредна сесия на Народното събрание. Активно участие в отчета има Сметната палата, която осъществява последващ бюджетен контрол.\n№ 26. Правен режим на бюджетните приходи. Понятие и видове бюджетни приходи. Правна характеристика на данъците. Видове данъци. Данъчна политика.\nВсеки бюджет има две части - приходна и разходна. С приходната част се занимава данъчното право, защото данъците са основна част от бюджетните приходи (до 35%).\nСъществуват приходи от гражданско-правен и санкционен характер, а също и второстепенни източници на приходи (например от приватизация).\nВсеки данък има икономическа и правна характеристика. Данъците са редовни бюджетни приходи, чрез които става разпределението на националния доход.\nІ. Юридически белези на данъците:\n1. Данъкът е публично субективно право на държавата да получи определена сума. Данъкът е правоотношение, а връзката е държавният суверенитет. Връзката е двустранна, като задължението е конституционно. Носител на субективни права е държавата, но в някои случаи тя може да го отстъпи в полза на общините (местни данъци).\n2. Данъкът е законоустановен - данъчното задължение е установено със закон, съгласно чл. 60 на КРБ. Народното събрание установява данъците и определя размерите им. Всеки един елемент на данъка е установен със закон.\n3. Става дума за невъзвращаеми вземания.\n4. Данъците са безвъзмездни - израз на държавния суверенитет.\n5. Данъците са установени като задължение по общ начин за всички данъчнозадължени лица, т.е. данъкът възниква ех lege, a не с данъчен акт. Данъчно облагаемите декларации имат само декларативно действие и индивидуализират задълженията на конкретен субект, като го правят изискуемо.\n6. Данъците са определени едностранно от държавата - т.е. няма договаряне по нито един от елементите на данъка. Данъчната администрация действа почти винаги в условията на обвързана компетентност.\n7. Данъците са непрехвърляеми - прехвърлянето им не обвързва държавата по никакъв начин; понеже това са персонални плащания, всяко едно лице може да плати чужд данък, но това не е прехвърляне на задължение.\n8. Данъкът може да се изплати на части - възможно е отсрочване на задължението. В този случаи държавният орган действа в условията на оперативна самостоятелност.\n9. Изпълнението на данъчното задължение е свързано с държавната принуда.\nІІ. Класификация на данъците.\n1. В зависимост от това, дали връзката между държавата и платеца е пряка или не:\nа) преки данъци - данъчно задълженото лице е и платец;\nб) косвени данъци - когато юридическият платец е различен от фактическия платец.\n2. С оглед определяне размера на данъка:\nа) данък в абсолютна стойност (с твърд размер);\nб) пропорционални данъци;\nв) прогресивни данъци.\n3. С оглед на това, кое стои в основата на данъчното облагане (субектът, неговият доход или имущество):\nа) подоходни имуществени данъци;\nб) лични данъци.\n4. В зависимост от това, в кой бюджет постъпват:\nа) републикански данъци;\n6) местни данъци.\n5. С оглед лицата, които плашат данъци:\nб) юридически лица;\nв) физически и юридически лица.\nІІІ. Данъчна политика - пряко изражение на държавния суверенитет, влияние на ЕС, на СТО (Световна търговска организация). При високи данъци има политическа нестабилност, а при ниски данъци - слаба държава.\n1. Колко данъци да има в една държава? По правило не е важно колко са на брои, a каква част от брутния доход се отнема с тях. По принцип трябва да са повече на брой, да обхващат повече лица, но да са с по-нисък размер.\n2. На кои данъци се дава приоритет - в съвременната данъчна политика се набляга на косвените данъци, защото те са данъци върху потреблението.\n3. Кои данъци да преобладават - пропорционални или прогресивни. И двата вида имат място. Подходящи за юридическите лица са пропорционалните данъци, а за физическите - прогресивните.\n4. Да има ли данъчни привилегии и преференции? Данъчната преференция от една страна спомага за данъчната справедливост, но от друга се поражда социална несправедливост. Ориентацията е към премахване на всякакви видове привилегии.\nІV. Функции на данъка.\n1. Социална - с тях се покриват обществени потребности.\n2. Икономическа - един от регулаторите на икономиката.\n3. Разпределителна - от производствената в непроизводствената сфера.\nV. Видове данъчни системи:\n1. Скандинавска система - висок необлагаем минимум, нисък процент на данъчно облагане (прогресия), преразпределителни функции, насочени основно към физическите лица, постига се социална справедливост (Норвегия, Швеция, Дания).\n2. Англо-саксонска система - преди всичко икономическа функция, няма висок необлагаем минимум - съвпада с минималната работна заплата на страната. Няма рязък спад на данъчните ставки. Размерът е около 35-40%. Доходът не се изземва, а се реинвестира.\n№ 27. Статут и правомощия на Сметната палата. Актове на органите на Сметната палата.\nЗаконът за Сметната палата е приет през 1995г. Нормативната уредба включва и Конституцията, Закона и Правилника за приложението му.\n1. Сметната палата е държавен орган, който упражнява властнически правомощия, издава властнически актове и притежава санкционни правомощия. Сметната палата се причислява към висшите държавни органи, защото съществуването ù установено в Конституцията. Сметната палата контролира Министерски съвет и министрите за изпълнението на бюджета. Тя заема приблизително същото място като Народното събрание. Сметната палата е специализиран контролен орган, защото е предназначена да контролира бюджета. Тя осъществява текущ и последващ контрол. Тя е независим орган и се подчинява само на Конституцията и законите. Не се причислява към нито една от трите власти. Друг орган не може да я контролира. Контролът ù е външен и поведомствен. Тя е външна организация за всички проверявани обекти. Може да контролира всички бюджети (включително и бюджета на съдебната власт). Задачите ù са следните:\n- контрол върху изпълнението на бюджета за законосъобразност и целесъобразност;\n- контрол върху изпълнението на извънбюджетните сметки,\n- контрол върху изпълнението на бюджетни средства, предоставени на лица, извършващи нестопанска дейност;\n- контрол по обслужването на държавния дълг;\n- контрол върху постъпленията от приватизацията;\n- контрол върху текущото отчитане на приходите и разходите,\n- контрол върху БНБ;\n- контрол върху отношенията между БНБ и бюджета;\n- контрол върху организациите с идеална цел.\nОбект на контрол са всички организации, конто се издържат от бюджета.\n2. Устройство на Сметната палата.\nТя е юридическо лице на бюджетна издръжка със седалище София. При приемането на бюджета на Сметната палата изпълнителната власт няма думата. Председателят на Сметната палата и членовете трябва да са само български граждани, избират се и се освобождават от Народното събрание с мандат 9 години. Председателят се избира по предложение на Народното събрание, като в срок от един месец той предлага на Народното събрание 10-те члена. Председателят няма право на втори мандат. Не могат да бъдат избирани за членове лица, които през последните З години са били ръководители на ведомства или членове на правителството. Трябва да имат висше юридическо или икономическо образование, минимум 15 години стаж за председателя и 10 за членовете, да не са осъждани за умишлени престъпления. Не могат да се избират роднини на председателя. Сметната палата създава областни териториални поделения. Начело на тях стоят директори. Вътре в тях има отделения, ръководени от членове на Сметната палата. Отделите са съставени от сектори, организирани на функционален принцип. Органи на Сметната палата са председателят, членовете, ръководителите на сектори, директорите на териториалните поделения и инспекторите.\nПредседателят има собствени правомощия. Председателят и членовете не могат да работят друго, освен преподавателска дейност. Правомощията на председателя се прекратяват от Народното събрание, след като му изтече мандата. Може и преди това: по негова молба; ако е осъден на изтърпяване на лишаване от свобода за умишлени престъпления; ако не може да изпълнява задачите си за повече от б месеца. Същото важи и за членовете, но те могат да бъдат освободени и по предложение на председателя.\nДругите длъжности са главен секретар и административен директор. Главният секретар ръководи дейността по контрола - организира и осъществява план на контролната дейност. Административният директор осъществява административната дейност на Сметната палата.\nКонтролната дейност на Сметната палата се осъществява чрез контролни проверки от низовите звена. Правомощията на инспекторите са същите като тези на финансовите одитори по Закона за държавния вътрешен финансов контрол. Те могат да налагат принудителни административни мерки. Издават актове за констатация. Могат да правят предложения и задължителни указания до министрите и ръководителите на ведомства. Ако те не се съобразят, се прави доклад до Народното събрание. Органите на Сметната палата не могат да правят актове за начет и не може да се търси гражданска отговорност.\n№ 28. Правен режим на таксите. Понятие н нормативна уредба. Видове такси. Субекти. Определяне на размера на таксите. Производство. Съдебни такси.\n№ 29. Правен режим на митните сборове. Понятие и нормативна уредба. Видове мита. Митническа политика. Представителство по митническото право.\n1. Митни сборове - мита, такси и данъци. Събират се ДДС и акцизи. Събират се такси за услуги, които митническите органи извършват. Митата са трета категория държавни вземания, които осигуряват приходи в бюджета. Не са данъци, но са с данъчен произход. Имат всички белези на данъците. Разликата е в правното основание. Данък се дължи за доход и печалба, а мито за преминаване на границата. Митата стоят най-близо до косвените данъци. Те се определят като косвени в данъчната система. Подобно на ДДС митата се включват в цената на стоката и се плащат от потребителя. Митата служат за финансово регулиране на търговския обмен.\n2. Видовете мита са: вносни, износни и транзитни (такса за преминаване през страната). Регулаторна функция на вносните мита - всички мита са произлезли с цел създаването на по-благоприятни условия за реализиране на вътрешния пазар Митата за стоки от по-развити страни са по-високи, защото тези стоки са с по-ниска себестойност и по-високо качество, т.е. са по-желани. Финансовата функция е, че носят приход в бюджета. Износните мита са отживелица в развитите страни. Те също имат регулираща функция - при дефицит на продукта на вътрешния пазар, при дотирано производство и т.н.\n3. Митническата политика е относително самостоятелна политика. Тя зависи от правилата на Световната търговска организация. Митническата политика е диференцирана и гъвкава. Създават се определени митнически съюзи, които определят свои вътрешни правила, различни от тези на СТО. Клауза за най-облагодетелствана нация - две страни взаимно си предоставят най-благоприятни митнически условия. Митнически войни - завишаване на митата до степен, обезсмисляща вноса/износа. Ембарго - политическо решение за забрана на обмен на търговски стоки.\n4. Нормативната уредба е в Закона за митниците и Правилника за неговото приложение. Приложението на нормативната уредба става с Митническата тарифа на Република България. Тя се състои от 22 раздела, в които всичко е регламентирано. Тя е променлива и чрез нея се изразява митническата политика. Митнически нарушения - укриване на стоката, на нейния произход или на митническата ù облагаема стойност.\n№ 30. Митническа администрация. Статут и правомощия на митническите органи. Актове на митническите органи, издаване и обжалване.\nСубекти - активен субект е държавата, носител на субективни права да получи митото. То постъпва в републиканския бюджет. Държавата се представлява от нарочна митническа администрация- централизирана система, изградена на 4 нива, включващи - Главно управление на митниците, Районни митнически управления, митници и митнически бюра и пунктове към митниците. Същинската работа по определяне и събиране на митата се извършва от митниците. Първо и второ ниво имат ръководни и контролни функции.\nИма два вида митническа дейност: управление на контрола и определяне и събиране на митата. Митническите бюра и пунктове нямат собствени правомощия, те им са предоставени. Митниците по места имат изпълнителни правомощия. Митниците са структурно звено на Министерството на финансите.\nОбмитяването става на името на юридическия вносител/износител. Друг субект е ????????\nМитническият посредник не е пряк участник в митническото правоотношение, той играе ролята на митнически адвокат, който подпомага субекта - платеца.\n№ 31 Митническо задължение. Възникване, обезпечаване и погасяване на митническото задължение. Производство по принудително събиране на публични вземания от митническите органи. Възстановяване и опрощаване на митни сборове. Митнически нарушения и наказания.\nОбект на обмитяване е фактическия състав, който поражда митническото правоотношение. Стока, която преминава през държавната граница се облагат с мита, които са определени от Министерски съвет. Митата, с които се облага внесената стока се определят от Митническата тарифа на РБ. Принципът е, когато стоката преминава митническата граница, тогава става и обмитяването. За удобство има митници, изградени вътре в територията на страната, където се обмитяват стоките за удобства. По смисъла на Закона за митниците стоки са всички видове предмети, които се пренасят през държавната граница - превозни средства, пратки, пътнически багаж, пратки по електро и тръбопровода. Законът дава разширително тълкуване на понятието "стока". Понятието стока съдържа всички вещи, включително и за собствена употреба. Осъществяването на митническия контрол предхожда обмитяването. Митническият контрол следи, какво се внася или изнася и дали тези стоки са забранени.\nМитническият контрол може да бъде фактически и документарен. След установяване на обекта на обмитяване се установява и митническата облагаема стойност - определя се за митнически цели стойността на стоките в лв.\nДокументарна стойност - каквото пише в документите за стоките (вкл. цена + разходи на купувача към продажбата. Към реалната цена на стоките трябва да се прибави комисионни за брокерски услуги, разходи за контейнери, за опаковка (вкл. труда и материалите), цени на материалите, клишета и матрици, инжинеринга, планове, чертежи, транспортни разходи до входящ граничен пункт в България, товарене и разтоварване). Определя се левовата равностойност на стоката и се прибавят добавките (застраховки и др.). Мито се плаша върху цялата цена (вкл. добавките).\nОсвобождаване от облагане - тенденцията е за изчезване на митата (при износните мита). За вносните мита има митнически съюзи. Не се облагат стоки за ре-експорт (транзитни стоки), стоки, предназначени за панаири, изложби, стока, внесена след рекламация. Не се облагат и лица с дипломатически имунитет, инвалиди, и стоки в малки количества. За по лесното събиране на митата стоката се задържа, докато не се плати митото. За стоки за ре-експорт се изисква банкова гаранция.\nПроцедура: подаване на митническа декларация - посочва се обекта на облагане. Към нея се прибавят фактури, документи за застраховка и др. Задължението за подаване на декларация е скрепено с принуда. Митническият орган не е обвързан с декларацията - той може да я провери. По същество тя е индивидуален административен акт - трябва да отговаря на чл. 41 от ЗАП. Митническото задължение възниква ех lege. Актът се издава при обвързана компетентност. Възможно е да не се издава такъв акт - когато нищо не се внася и изнася. Декларациите само се заверяват. Обжалването е по реда на ЗАНН. Законът за митниците въведе и съдебно обжалване.\nМитническите нарушения са да се плати по-малко или да не се плати, да се внесе/изнесе забранена стока, да се представи за друга стока, докладва се по-малко количество, че се внася от други дружества. Глоби по квитанция или фиш, ако нарушението е дребно. Ако нарушението е по-сериозно се издава акт и наказателно постановление.\nНаказанията са глоба, временно лишаване от право да се осъществява внос/износ (за еднолични търговци или юридически лица, чиито предмет на дейност е това, от 6 месеца до 2 години), имуществена санкция - до 200 % от митническата стойност на стоките (за ЕТ и юридически лица). Чл. 229 от Закона на митниците определя принудителните административни мерки - митническите органи могат да изземват стоки, предмет на контрабанда + превозни средства, послужили за пренос на контрабандни стоки. Ако стоките не се изземат, се плаша мито - санкции.\nНарушенията, издигнати в ранг престъпление (според чл. 242 от НК). Наказва се и опита за нарушения, според Закона за митниците.\n33. Банково право. Понятие и източници на банковото право. Банкова система. Банкови и небанкови финансови институции. Основни понятия на банковото право.\n1. Банковото право е съвкупност от правни норми, уреждащи определен кръг обществени отношения. Не може да се говори за самостоятелен правен отрасъл. Съдържа публично-правна материя, част от финансовото право. Методът е властнически по отношение на дейността на централната банка, банковия надзор, даването и отнемането на лицензии. Материята е с частно-правен характер по отношение на банковите сделки. В тази си част банковото право спада към търговското право.\n2. Банките като институция. В основата на банковото право стои понятието банка”. Необходимост от банки - парите са еквивалент на стоките, измерител на стоките при размяна. В държавата може да има само една банка, която да създава парите. Необходимо е парите да се натрупват, както и да се извършват безкасови плащания на големи разстояния.\nКогато едно лице дава собствени средства на заем, това е лихварство. Банковата дейност е боравене с чужди средства, влогонабиране и кредит. 1694г. е създадена първата емисионна банка в Англия. Първата банка е създадена в България през 1864г. в Русе - по скоро взаимоспомагателна каса. През 1879г. е създадена БНБ. 20-те години на ХХ в. има бурно развитие на банките. 1944г. са национализирани 130 банки.\nВ основата на банковата дейност е т.нар. неправилен влог. Когато сключва договор за влог, банката става собственик на парите, а влогодателят - кредитор. Той получава лихва.\n3. Източници на банковото право - Закон за Българска народна банка, Закон за банките, Търговски закон.\n4. Влогонабиране и кредитиране - съответно пасивна и активна дейност. При влогонабирането банката е длъжник, а влогодателят е кредитор. При кредитирането банката е кредитор. За извършването на банкови сделки банката взима такса. I\nНационалната банка е единствена в държавата и са ù възложени функции на държавен орган. Търговските банки участват като частноправни субекти. В зависимост от сферата на дейност банките биват промишлени, земеделски, кооперативни, инвестиционни и др. Търговските банки са търговски дружества. Възможни са банки като акционерни дружества и кооперации, но като кооперация банка досега не е създадена. По действащият закон банките могат да бъдат само акционерни дружества. Има държавни, общински, частни и смесени. Български банки и клонове на чуждестранни банки в България.\n5. Банковият капитал е съвкупността от парични средства, с които разполага банката. Собственият капитал се формира от вноски на акционерите, а чуждият (привлечен) - от влогонабиране. Банковата печалба е разликата между приходите и разходите за една година (положителният финансов резултат). Основните категории приходи са лихви от кредити, комисионни от извършени сделки и такси. Основните разходи са за лихви по влоговете, несъбираеми вземания, административно-стопански разходи на банката. Разпределението на печалбата - според банковото данъчно законодателство и устава на банката. Банковата гаранция - същинската банкова гаранция - банката става гарант в отношенията кредитор-длъжник като трето лице. Тази гаранция се изисква предварително и банката гарантира с пари, а не с имущество. Сключват се два договора: с кредитора - условията, кога ще плати банката; с длъжника – условията, как банката да събере вземанията си от него.\nБанковият контрол - банков надзор на БНБ над търговските банки. Вътрешен контрол по отношение отпускането на кредити. Той е текущ и последващ.\nБанкова тайна - свързана е с надеждността на една банка. Това е неразгласяването на информация, относно авоарите по сметки. По отношение на действащи и закрити банки. Това е вид служебна тайна, скрепена със санкция.\nОснование на банковата ликвидация е банковата несъстоятелност.\nБанков банкрут - явление, настъпило изведнъж. Той се обявява от съда. Собствеността се продава и удовлетворяването става, докъдето стигнат средствата. За умишлените банкрути се дължи наказателна отговорност.\n№ 34. Правен режим на БНБ. Място на БНБ в банковата система. Устройство, управление и правомощия на БНБ.\n1. Правен режим на БНБ. Място на БНБ в банковата система.\nБНБ е създадена на 25.01.1879г. със закон с капитал 2 млн.лв. Първоначално БНБ е с компетенциите на днешните търговски банки. Със закон от 24.01.1885г. БНБ получава разрешение да емитира парични знаци (да печата банкноти и сече монети).\nИзточници са Закона за БНБ и 15 наредби на БНБ.\nСтатут - юридическо лице със седалище София. Тя е централна банка и има надмощно значение над другите банки. Тя ги създава и осъществява контрол. Тя е независима от Министерски съвет и другите органи. Основна задача е защита на националната валута и да провежда паричната и кредитна политика на държавата. На тази основа са и противоречията с правителството. То има интерес от печатането на пари и по-голямо парично обръщение, но това води до инфлация и обезценяване на лева.\nБНБ е специализиран държавен финансов орган, притежава значителни на брой съществени правомощия:\n- провежда паричната и кредитната политика на държавата;\n- издава лицензи за извършване на банкова дейност;\n- определя лихвената политика - определя основния лихвен процент;\n- определя основния валутен курс в страната с курса за разплащане;\n- БНБ заедно с Министерство на финансите представят държавните институции пред международните финансови институции;\n- БНБ е и касиер на държавата, като може да делегира това право на други банки;\n- емисионен център;\n- БНБ влиза в правоотношение като гражданско-правен субект много рядко - при влогонабиране и кредитиране, участва като акционер в други банки;\n- функции на паричен съвет. Паричната маса трябва да е равна на конвертируемата валута, към която е приравнена. Отнема се автономията ù да определя валутния резерв, забрана да финансира държавния бюджет, забрана за рефинансиране на търговските банки.\n2. Органи на управление на БНБ - Управителен съвет, който се състои от управител, трима подуправители и трима члена. Тримата подуправители са шефове на трите основни направления в БНБ - ”Емисионно”, “Банково” и "Банков надзор”. Трите члена се назначават от президента. Управителят и тримата подуправители се избират от Народното събрание и пред него полагат клетва. Назначените от президента членове полагат клетва пред него. Членовете на управителния съвет имат 6-годишен мандат. Трябва да са български граждани, изтъкнати професионалисти в банковото дело, да притежават високи нравствени качества, да нямат налагани наказания “лишаване от свобода” за умишлени престъпления, да не са обявявани в несъстоятелност като еднолични търговци или неограничено-отговорни сътрудници и да не са били членове на управителни съвети на предприятия, обявени в несъстоятелност. При встъпване в длъжност и в края на мандата си подават имуществени декларации. Предсрочно могат да бъдат освободени при подаване на оставка, фактическа невъзможност да изпълняват задълженията си за период от 6 месеца, при осъждане и т.н., при неучастие без основателна причина на повече от 3 от заседанията на Управителния съвет. При настъпване на някои от тези обстоятелства се избира нов член, но само до края на текущия мандат.\n3. Правомощията на Управителния съвет са властнически и санкционни. Той заседава най-малко един път месечно. Свиква се на заседание по инициатива на управителя или на най-малко трима от членовете. Заседанията са редовни при кворум по-голям от 50%. Решенията се взимат с мнозинство, но не по-малко от 4 гласа. Не се допуска въздържане от гласуването, освен за въпроси, засягащи тях или членове на семействата им.\nУправителят на БНБ има собствени правомощия, той е едноличен орган.\n- има представителни функции;\n- организира, ръководи и контролира дейността на БНБ, с изключение на дейностите, които са от компетентността на подуправителите. Може да създава консултативни съвети.\nПодуправителите също са орган на БНБ и имат собствени правомощия. Управителният съвет избира и главен ревизор, който се одобрява от Сметната палата. Главният ревизор извършва вътрешен финансов контрол.\n№ 35??? Банков надзор. Понятие. Надзорни правомощия на БНБ. Вътрешен банков контрол.Контрол върху търговските банки. Банков контрол върху големите и вътрешните кредити. Кредитни ограничения.\nОрганизация на вътрешния банков контрол: създава се специализирано звено и дейността се осъществява от инспектори. Те имат право на свободен достъп, право до изискват справки, сведения и документи, да проверяват отчетността, да изискват предлагането на мерки по налагане на запори и възбрани. Задълженията им са да правят анализ на банковата дейност, да преценяват съществуващите технологии и технически средства за защита срещу закононарушения, да отправят предложения за подобряването им, да проверяват всички сигнали за нередности.\nОсновните обекти на вътрешния банков контрол са: законосъобразността на счетоводните операции; проверка на компетентността на лицата, извършили действия за сметка на банката, да проверяват, дали сделките не застрашават правата на акционерите. Специфични обекти са спазване на ограниченията на лицензията, отчетността и др.\nАктовете, които могат да издават са два вида:\n- констативни (мнения, препоръки, доказателства + становище относно необходимите мерки);\n- констативна записка (ако няма нарушения).\nКонтрол върху големите кредити. Големи кредити са тези, които надвишават 10% от собствения капитал на банката и тези, които надвишават 1 млн. лв. Общата сума на големите кредити не може да надвишава 25% от собствения капитал на банката. Всеки един голям кредит не може да превишава 8 пъти собствения капитал на банката. За големите кредити съществува специален режим на отпускане и те подлежат на специален контрол от БНБ. Проверяват се кредитоспособността на клиента, обезпеченията и др. Голям кредит може да се отпусне на едно лице или на свързани лица. Кредити до 10% от капитал се отпускат от инспекторите, над 10% - с решение на Управителния съвет, при кредит над 15% - с единодушие от Управителния съвет. Може да не се отговаря на някое от тези условия, ако кредитът е обезпечен със злато и когато гарант е държавата, както и когато кредитополучателят има депозит в търговската банка, който е на стойност минимум размера на кредита или ако кредитът е обезпечен с държавни ценни книжа.\nВътрешни кредити - отпускат се на лица, свързани с търговската банка - служители, семействата им и т.н., акционери на търговски дружества, в които търговската банка е акционер. Те са особено рискови, затова има специални ограничения - отпускат се само при единодушие на Управителния съвет + одобрението на специализирана служба за вътрешен банков контрол. Решението трябва да съдържа лихвения процент и начина на връщане на кредита. Забранява се на лицата, свързани с търговските банки да ползват преференции. Вътрешните кредити не могат да надхвърлят двугодишната заплата на служителите (когато се отпускат на служители). Обшият размер на вътрешните кредити не може да е по-голям от 10% от собствения капитал на търговските банки.\nКредитни ограничения. Търговската банка не може да притежава дълготрайни материални активи на стойност по-голяма от 50% от собствения капитал, с изключение на случаите при удовлетворяване чрез ипотеки и залози, но при тези случаи трябва да се освободят от тях в рамките на 2 години. Търговската банка не може да бъде неограничено отговорен съдружник, като търговско дружество, в друго дружество.\n№ 36. Правен режим на търговските банки. Учредяване. Собствен капитал, капиталова адекватност. Резерви. Органи на управление.\nТърговските банки са търговци по смисъла на чл.? ал. 1 от Търговския закон Търговските банки са гражданско-правни субекти и участват в правоотношенията като равноправни субекти. Тяхната дейност се регламентира от Закона за банките, който е специален по отношение на Търговския закон, ЗБНБ, 15 наредби на БНБ, ТЗ и Уставите на търговските банки. Уставите не могат да противоречат на императивни норми и те се състоят от две части със задължителни и с други норми.\nСпоред Закона за банките, ”банката е акционерно дружество, което публично привлича влогове и използва привлечените парични средства за предоставяне на кредити и за инвестиции на свой риск и за своя сметка”.\nАкционерното дружество трябва да има писмено разрешение за осъществяване на банкова дейност. При подаването на заявка за разрешение се прилагат:\n- данни за записания капитал и направените вноски;\n- план за обосновка за дейността на търговската банка;\n- данни за лицата, записали 3 или повече % от капитала, вкл. произход на средствата и доказателства, че не са заемни, информация за платените през последните 5 години данъци;\n- данни за лицата, които ще управляват банката;\n- Устав и други устройствени актове;\n- сертификати за квалификация н опит и др.\nВ 6-месечен срок от депозирането на молбата Управителният съвет на БНБ се произнася, като дава или отказва да даде лицензия за извършване на банкова дейност. БНБ извършва проучвания за валидността на документите. Лицензията може да изключи извършването на сделки или дейности, за които БНБ прецени, че заявителят не е квалифициран. След като получи лицензията банката се регистрира от окръжния съд и от този момент се създава юридическото лице. Ако в 6-месечния срок БНБ не отговори или откаже да издаде лицензия банкова дейност не може да бъде извършвана.\nЛицензия се отказва: когато устава или другите учредителни актове не отговарят на закона, когато капиталът е по-малък от минимално необходимия, когато някой член на управителния съвет не отговаря на установените изисквания, когато се установи, че има лица, записали капитал със заемни средства и т.н. Заявителят може след изтичането на 6 месеца отново да подаде молба.\nВидовете лицензия са: пълна, частична и под условие.\nПълната лицензия позволява освен извършването на двата основни вида банкова дейност - влогонабиране и кредитиране, и останалите 7 вида банкова дейност и 9 вида търговска дейност.\nЧастичната лицензия е само за част от същинската банкова дейност, но задължително включва двата основни вида банкова дейност.\nЛицензията е под условие, когато са поставени условия от БНБ. Когато при осъществяване на дейността си, една търговска банка излезе извън обхвата на лицензията си, това е основание за отнемане на лицензията ù.\nОтказът на БНБ да издаде лицензия не подлежи на обжалване. БНБ действа в условията на оперативна самостоятелност. Решението на БНБ подлежи на незабавно изпълнение и не може да бъде обжалвано по съдебен ред.\n1. Привличането на парични средства не може да става под формата на влогове от други банки.\n2. Предмет на дейност на търговската банка трябва да бъде същинската банкова дейност, а другата търговска дейност ad hoc.\n3. Законът забранява на търговските банки да извършват друга търговска дейност, освен тази, необходима за функционирането ù.\n4. Капиталът на търговската банка е паричен. Има ограничения за придобиването на недвижими имоти Капиталът е собствен и заемен (от влогонабиране и депозити). При учредяването реално внесеният капитал трябва да е минимум 10 млн. лв., като капиталът трябва да е разделен на акции и то поименни.\n5. Търговската банка заделя резерви, които стоят като безлихвен депозит в БНБ - от реалната печалба. Преди да се заделят средства за фонд “Резерви” не може да се разпределят дивиденти.\n6. Капиталова адекватност - отношението между собствения капитал и вземанията на банката.\n7. Ликвидност (краткосрочни активи).\nОргани за управление на търговските банки. Според Търговския закон структурата на управление може да бъде едностепенна и двустепенна. Банката се управлява и се представлява съвместно най-малко от две лица, като не може да се възлага управлението на едно от тях. Те може взаимно да упълномощават трето лице, което да ги представлява.\n№ 37. Ликвидация на банките. Банкова несъстоятелност.\nЛиквидация на банките.\nЛиквидацията представлява преустановяване на банковата дейност. Основание за това е отнемането на лицензията от БНБ.\nЦентралната банка може да отнеме лицензията:\n1. Когато търговката банка не започне да извършва дейността си в 12-месечен срок от издаването на лицензията.\n2. Ако търговската банка е извършила нарушение на разпорежданията на закона; когато е нарушила изискванията за доверителност; сключила е банкови сделки, които засягат финансовата ù стабилност; не е изпълнила поети към централната банка писмени ангажименти (обикновено за оздравителни мероприятия); когато е извършила сделки в нарушение на издадената лицензия, когато възпрепятства осъществяването на банков надзор, когато застрашава интересите на вложителите или когато извършва пране на пари.\n3. Когато търговската банка е предоставила неверни сведения.\n4. При чуждестранни банки, извършващи дейност на територията на страната, чрез свои клонове - когато се отнеме лицензията на чуждата банка в седалището ù.\nВсички тези случаи са на принудителна ликвидация. След вземане на решение за отнемане на лицензията, централната банка отправя искане (съдържащо основанията и доказателствата) към окръжния съд по регистрация за образуване на производство по ликвидация на търговската банка. Решението за отнемане на лицензията се публикува в Държавен вестник и се информира обществеността. Централната банка назначава квестори, ако няма такива. Окръжният съд образува производство и назначава ликвидатори от списъка на синдиците на централната банка. Действа се по изискванията на Закона за банките н субсидиарно се прилага Търговския закон Ликвидаторите носят същата отговорност, като управителите на банката. Те са длъжни писмено да отправят покана до кредиторите (обнародва се в Държавен вестник) на банката към момента на прекратяването ù. Имуществото на акционерното дружество се разпределя, само ако са изминали 6 месеца от обнародването на поканата до кредиторите. Ако някои кредитори не бъдат признати за такива, започват дела.\nТърговската банка може да бъде продадена изцяло или да се влее в друга търговска банка, но само със съгласието на БНБ, защото задълженията се поемат от купувача и не трябва да се нарушава капиталовата адекватност на купуващата банка.\nКогато търговската банка е неплатежоспособна, ликвидаторите са длъжни незабавно да уведомят БНБ, която отправя искане до окръжния съд за започване на дело по несъстоятелност.\nДоброволната ликвидация става по волята на акционерите с решение на Общото събрание и съгласие на БНБ. Преди това се прави ревизия, за да се установи, дали банката е платежоспособна и дали има достатъчно ликвидни средства да изплати задълженията си към кредиторите и вложителите без отлагане. Ако не, се започва производство по несъстоятелност, както и, ако БНБ е дала съгласието си, но ликвидаторите установят неплатежоспособност. След откриване на производството по доброволна ликвидация, Общото събрание определя срок за извършването ù и възнагражденията на ликвидаторите.\nОбщи моменти при задължителна и доброволна ликвидация.\n1. Ликвидаторите представляват търговската банка. Ако са двама - съвместно, а еднолично само, когато приемат волеизявление към търговската банка.\n2. Ликвидаторите играят ролята па изпълнителен орган. Трябва да завършат текущите операции, да съберат вземанията и да предприемат действия по превръщането на имуществото в пари и да удовлетворят вземанията на кредиторите Само по изключение могат да сключват нови сделки в интерес на търговската банка.\n3. Ликвидаторите трябва да уведомят данъчните органи.\n4. Имуществото се разпределя между кредиторите. Ако търговската банка е платежоспособна, се удолетворяват всички кредитори и чак тогава акционерите.\n5. Когато са уредени всички задължения на банката и остатъкът е разпределен, ликвидаторите искат заличаването на търговската банка от регистъра на съответния окръжен съд. Чак с неговото решение се прекратява съществуването на търговската банка като правен субект.\nБанкова несъстоятелност – тя е близка до ликвидацията, защото и в двата случая се стига до заличаването на правния субект. В основата ù стои не платежоспособността. За разлика от ликвидацията, освен четирите задължителни и едно доброволно условие, при банковата несъстоятелност има и други. При банковата дейност има остра нужда от специален режим, тъй като те работят с чужди, заемни средства и при неплатежоспособност се накърняват интересите на трети лица.\nИма два режима на банкова несъстоятелност – общ и специален (само за банките). При общия режим се предвижда възможност за оздравяване на предприятието на длъжника, но при търговските банки това е невъзможно. При общия режим се говори за справедливо удовлетворяване на кредиторите, като се вземат предвид интересите на кредиторите, на длъжника и неговите работници. При специалния режим не могат да бъдат защитени интересите на служителите на търговската банка.\nІ. Откриване на производството по несъстоятелност (по специалния режим).\n1. Изпадане в неплатежоспособност, но има две условия, за разлика от общия режим:\nа) търговската банка повече от 7 дни да не изпълнява свое изискуемо задължение;\nб) общата стойност на задълженията да надвишава активите на банката.\nЗаконът дава тези две изисквания алтернативно, т.е. необходимо е да е налице поне едно от двете. Откриването на процедурата се предхожда от отнемане на лицензията. За разлика от общия режим, само БНБ може да иска откриване на производство по несъстоятелност. Инициативата може да е на всеки търговец или кредитор, БНБ не действа като кредитор, а като държавен орган. БНБ прави искане до съответния окръжен съд за започване на процедурата. То се мотивира и подкрепя с доказателства за неплатежоспособността. Производството е бързо – съдията образува делото в деня на подаване на жалбата и в 10-дневен срок насрочва заседание. Производството се осъществява на един етап, за разлика от общия режим, където първият етап е оздравяването. При общия режим се създава Съвет на кредиторите, докато това липсва при търговските банки, тъй като кредиторите са известни, тяхното събиране е много трудно и неоправдано, а и съществува закон, който защитава интересите на кредиторите. Искането на БНБ се разглежда на закрито заседание. Ролята на ищец играе БНБ, а на ответник – търговската банка. Търговската банка има правото да доказва, че притежава активи, които са достатъчни да покрие задълженията си, както и да докаже, че БНБ погрешно е счела, че се касае за неплатежоспособност (неплатежоспособността трябва да бъде трайна).\nАко тя е временна, това не е основание за изпадане в несъстоятелност. В това производство участва и прокурор. Съдът може да излезе с два вида решения:\n♦ неплатежоспособност не е налице или тя е била временна, т.е. съдът отхвърля иска и отказва да образува производство по несъстоятелност. Тъй като БНБ действа като държавен орган, решението я обвързва и тя е длъжна да върне лицензията.\n♦ установява се, че са налице основания за обявяване на банката в несъстоятелност, т.е. съдът признава с решението си. Съдът действа в условията на обвързана компетентност и преценката му се отнася единствено до материално- и процесуално-правните предпоставки за откриване на производството.\nРешението на съда има следните последици:\n1. Обявява неплатежоспособността и определя началната ù дата.\n2. Открива производство по несъстоятелност.\n3. Обявява търговската банка в несъстоятелност.\n4. Прекратява правомощията на органите на търговската банка.\n5. Постановява обща забрана и запор на имуществото ù.\n6. Лишава търговската банка от право да се разпорежда и управлява имуществото си.\n7. Постановява започване на осребряване на имуществото и неговото разпределение.\n8. назначава синдик.\nРешението трябва да бъде произнесено в 10-дневен срок. Решението подлежи на обжалване, не от датата на влизане в сила, а в 10-дневен срок от обнародването му в Държавен вестник.\nПоследици от публикуването на решението в Държавен вестник:\n1. Всички отпуснати от търговската банка кредити стават незабавно изискуеми.\n2. Всички давностни и преклузивни срокове спират да текат за период от 6 месеца (касаят вземанията на банката).\nС решение на съда се назначава синдик на търговската банка. Той е физическо лице и трябва да отговаря на следните изисквания:\n1. Да не е осъждан за престъпление от общ характер.\n2. Да няма родствена връзка с длъжник или кредитор и самият той да не е кредитор.\n3. Да не е изпадал в несъстоятелност.\n4. Да има висше икономическо образование и минимум три години стаж по специалността.\n5. Да не се намира с кредиторите и длъжниците в отношения, които пораждат съмнение.\n6. Да не е синдик на друг търговец.\nПравомощията на синдика може да се осъществяват от няколко лица. Тогава решенията се вземат единодушно, а действията се извършват съвместно.\nПравомощията на синдика са следните:\n1. Представлява юридическото лице.\n2. Управлява текущите му дела.\n3. Съхранява имуществото и води търговските книги.\n4. Издирва имуществото на длъжника.\n5. Участва в производството по делата на длъжника и води дела от негово име.\n6. Събира парични вземания.\n7. Разпорежда се със събраните суми.\n8. Издирва кредиторите на длъжника.\n9. Осребрява имуществото.\n10. Може да прекрати с предизвестие от 60 дни всеки едностранен договор, по който банката е страна, като не дължи обезщетения за прекратяването.\nСиндикът изпраща всеки месец в съда и в БНБ отчет за дейността си, който трябва да бъде одобрен. Синдикът няма правомощия да извършва оздравителни мерки в търговската банка. Синдикът (за разлика от обшия режим) има двойнствено подчинение - пред съда и пред БНБ.\nІІ. Маса на несъстоятелността.\nТя включва имуществените права на банката към датата на постановяване на съдебното решение. Може да се увеличи и след тази дата, в резултат на придобиване на имуществени права. Масата на несъстоятелността включва всички имуществени права, с изключение на несеквестируемите. Съдът може да обяви някои сделки за недействителни, ако те нарушават масата на несъстоятелността. Законът посочва седем такива сделки:\n- безвъзмездни сделки, извършени в 3-годишен срок преди обявяване на неплатежоспособността;\n- безвъзмездна сделки, извършени в 5-годишен срок преди обявяване на неплатежоспособността, ако от тях са се облагодетелствали акционерите, членове на техните семейства и свързани с тях лица;\n- безвъзмездни сделки, извършени в 5-годишен срок преди обявяване на неплатежоспособността, които са имали намерение да увредят кредиторите на банката;\n- погасяване на парични задължения чрез прехвърляне на собственост (само до 6 месеца преди обявяването);\n- сделки, извършени във вреда на кредиторите, страна по които е лице, свързано с банката;\n- залог, ипотека или друго обезпечение в полза на необезпечени вземания на търговската банка.\nВсички тези сделки са сключени преди датата на обявяване в неплатежоспособност.\nИсковете се предявяват от синдиците и БНБ. Делата по тях са освободени от държавни такси.\nПретенциите на кредиторите - в две фази:\n1. Съдът издирва и уточнява, кои са кредиторите. Това са вложители, които са известни на търговската банка и други кредитори, които не са известни. Съдът издирва вторите в едномесечен срок от обнародване на решението. Синдикът изпраща по пощата с препоръчано писмо съобщение до всеки държател на банкова касета и до всяко лице, предоставило имущество за съхранение. С това писмо те се канят да си получат вземането в 90-дневен срок. Ако това не стане банковата касета се отваря в присъствието на синдик и нотариус, описва се от синдика и се съхранява от него до приключване на производството. Ако дотогава вещите не бъдат потърсени, съдържанието на. каретата се предоставя на опис в БНБ. От датата на предаване започват да текат 5 години преклузивен срок, а след изтичането му имуществото става държавна собственост.\nКредиторите, в срок от един месец от обнародването на решението предявяват вземанията си пред синдика (тук не става дума за вложителите). Синдикът обобщава всички претенции за вземания и изготвя списък с признатите от него вземания. Той признава вземания по размер, по основание и по поредност. Негово задължение е да обнародва в Държавен вестник и най-малко два пъти в централните ежедневници за мястото, където е изложен списъка. В 14-дневен срок може да се правят възражения от кредиторите/длъжниците.\n2. Втората фаза е пред съда. Процедура по утвърждаване на списъка - след изтичането на 14-дневния срок. Съставя се нов списък, който се изпраща в окръжния съд, разглежда се на закрито заседание. Има нова възможност за оспорване, но преди това списъкът трябва да е бил оспорен пред синдика. Съдът утвърждава списъка на кредиторите, които ще участват в разпределение на масата на несъстоятелността.\nІІІ. Осребряване на имуществото - продажбата на банката от синдика като цяло. Това се разрешава от съда, след писменото становище на БНБ. Централната банка осъществява проверка, дали продажбата няма да увреди интересите на кредиторите. Прехвърлянето става след окончателното изплащане на сумите. Банката може да бъде купена единствено от друга търговска банка с действаща лицензия.\nПравата на акционерите на банката се погасяват, освен правата на ликвидационен дял след удовлетворяването на кредиторите.\nСъществува ред за покриване на вземанията на кредиторите от осребреното имущество:\n1. Вземания, обезпечени със залог/ипотека.\n2. Вземания, заради които се упражнява право на задържане.\n3. Разноските по несъстоятелността. !\n4. Вземания, отношение по които има Фонда за гарантиране на влоговете на гражданите.\n5. Влогове, които не са покрити от системата за покриване на влоговете.\n6. Вземания на банки.\n7. Вноски към общественото осигуряване.\n8. Всички останали.\nАко след удовлетворяването на кредиторите остане имущество, то се разпределя между акционерите, съобразно притежаваните акции.\nПри несъстоятелност - 3 режима на удовлетворение:\n1) Закон за банките; г\n2) Закон за задълженията и договорите;\n3) Търговски закон.\nПроизводството приключва с решение на съда (след разпределение на имуществото) и с решението се заличава банката от търговския регистър като правен субект.\n№ 38. Правен режим на влогонабирането.\nI. Влогонабирането е основна банкова дейност, от която следват всички останали видове. В основата на влогонабирането стои привличането на чужди парични средства, с които банката оперира. По тази категория сделки банката е длъжник, а вложителите - кредитори. Доколкото длъжниците са пасивни субекти, тези сделки се определят като пасивни.\nСпестовност = влогонабиране\nСпестовността не покрива влогонабирането, понеже при него има набиране на парични средства, с цел опериране с тях, което липсва при спестовността.\nВлогонабирането е дейност, при която временно свободните парични средства се дават на влог, при положение, че правният субект не вижда друг начин да извлече средства от тях. Правната форма на влогонабиране е договорът за влог.\nа) обикновен влог – при него влогодателят предава на влогонаемателя вещ, която последният пази и е длъжен да върне обратно, при което получава възнаграждение за съхранението;\nб) неправилен влог - дават се на влог парични средства (заместими вещи), като влогонаемятелят е длъжен да върне не същите банкноти, а техния номинал. Той има възможност да се разпорежда с тях и да ги предоставя на трети лица под формата на кредити. Влогонаемателят става собственик на тези средства, т.е. влогодателят от собственик се превръща в кредитор. Особености:\n- влогодателят е кредитор;\n- вземането не е скрепено с давност;\n- вземането не е свързано с личността.\nВлог. отношения възникват по силата на договора за влог. Банката е юридическо лице като цяло и договорите се сключват с нея като цяло. Титулярът на влога може да тегли определени суми от всеки клон на банката, както и да иска разплащателни операции. Вложителите са титуляри на влоговете и се разплащат с тях. Това става:\n- чрез пълномощник, т.е. чрез нотариално заверено пълномощно;\n- чрез законен представител, определен от съда или родител.\nНормативната уредба на влогонабирането е в Търговския закон, Наредба за влогонабирането, ЗЗД.\nІІ. Финансово-правен режим на влогонабирането.\nТой предоставя общите условия за извършване на влогонабирането, които в банковото право имат императивен характер, т.е. когато банката осъществява влогонабиране, трябва да спазват задълженията, като към тях могат да се включат допълнителни свободни условия между влогонаемателя и влогодателя.\nПринципи на влогонабирането:\n1. Забрана за осъществяване на влогонабиране от небанкови институции:\n- необходимост от банкова лицензия;\n- ако друга институция извършва влогонабиране, подлежи на тежки санкции;\n- съществуват посредници, които извършват влогонабиране, но за сметка на банка (в практиката -работнически влог, пощенски клонове и др.).\n2. Доброволност - никой не е задължен да стане вложител. Само при депозита има елемент на принуда.\nЗ. Тайна на влоговете - няма разлика от банковата тайна, простира се върху всички влогови сделки, обхваща, както състоянието на сметките, така и движението по тях.\n4. Възвращаемост - при поискване влогонаемятелят е длъжен да върне сумата; няма давност за връщане на влог.\n5. Лихвеност - в основата стон неправилния влог. Влогонаемателят се разпорежда със заместимите вещи, за което заплаща лихва. Основният лихвен процент е един от критериите за определяне на банковата лихвена политика. Банките не са обвързани юридически с лихвения процент на БНБ, но са икономически зависими от него. При високи лихви има повече вложетели, но се намалява собствената печалба, а при ниски - обратно. Лихвата зависи от:\n- договора с вложителя;\n- вида и размера на влога;\n- при срочните влогове лихвата е по-голяма,\n- дали влога е в лева или валута (ако са в лева, в България не съществува данъчно облагане на лихвите).\n6. Неограниченост на влоговете - единствено по отношение на минималния размер има ограничения.\n7. Несеквестируемост - става дума за влогове на физически, а не на юридически лица. Изключения се правят са влогове, чиито източник е престъпление, вземания от финансов начет и вземания по издръжка.\n8. Гарантираност - съществува резервен фонд на търговските банки, в който всяка банка има съответната квота. Негов депозитар е БНБ. При несъстоятелност на търговските банки влоговете се покриват от този фонд. ДСК с предоставяло 100% гаранция за влоговете в миналото.\nІІІ. Видове влогове:\n1. Спестовен влог - натрупване на парични средства на физическите лица. Ако един влог не изпълнява друга функция, освен акумулиране на средства, той е спестовен. Открива се с внасяне на средства. Това може да направи всеки български и чуждестранен пълнолетен гражданин. Издава се спестовна книжка, която отразява всички вноски и движението по сметката. По принцип разпореждането с влога става само с тази книжка. При изтегляне на цялата сума този документ остава в банката.\nПри кражба или загуба на спестовната книжка, титулярът трябва незабавно да уведоми търговската банка. В противен случай търговската банка не носи отговорност. При разминаване на данните в търговските банки и спестовната книжка, важат тези от спестовната книжка, ако в последните 3 години спестовната книжка е предоставяна за олихвяване.\n2. Разплащателен влог - може да се открие от всеки пълнолетен български гражданин, както и от чужди пълнолетни граждани. Той има.две функции:\n- разплащане (услуга, оказвана на вложителя, като банката плаща по неговите задължения). Има два режима - спестовен влог, при който текат лихви на вложителя и в същото време се заплаща за услуги. Банката води отчетност за разплащанията и дава информация за операциите. За тази си дейност получава възнаграждение по договаряне. При добросъвестни и дългогодишни клиенти при временен недостиг на средства търговската банка може да заплати от свое име.\n3. Срочен и безсрочен влог. При срочните влогове има падеж. Ако титулярът се разпорежда преди това със средствата той губи предимствата на срочния влог. При безсрочния могат да се извършват операции по всяко време.\n4. В национална и чужда валута - няма ограничения за вида валута.\n5. На пълнолетни лица и детски. Детските влогове са под условие. Най-често, ако децата са малолетни, родителите разполагат с него, ако са непълнолетни - могат да се разпореждат лицата със съгласието на своите родители/попечители.\n6. Лични и общи влогове. Две или повече лица може съвместно да открият общ влог. Режимът му се урежда между лицата-титуляри и търговската банка. Възможно е само титулярите да могат да се разпореждат заедно или някои от тях да се разпорежда с пълномощно, което остава в търговската банка.\n7. Безусловни и условни влогове. Условията са уговорени между търговската банка и титуляра.\n8. Лични и в полза на трети лица - това е при договор под условие, третото лице трябва да изпълни някакво изискване, за да се разпорежда с него.\n№ 39. Правен режим на кредитирането.\nКредитирането е втората основна дейност на търговските банки. Банковият кредит е проява на участието на търговските банки в стопанския живот. Насочват се временно свободни парични средства от един в друг сектор на икономиката, като се търси икономически ефект. Заместват се действителни парични преводи. Търговските банки имат контролни функции, дали кредитите се използват по предназначение и ефективно.\nКредитирането се извлича от неправилния влог. Правната форма на кредитирането е договор за заем. Заемополучателят е длъжен да употреби обекта на заема (отпускат се заменими вещи) и е длъжен да върне вещ от същото количество и качество. Има разлика между същинското и стоковото кредитиране (при който има особен режим на плащане).\nКредитът има комплексен характер (частно и публично-правен). Има свобода на договарянето, но и договорът за заем се подчинява на финансово-правния режим, на определени правила и принципи, които имат санкционни последици. Всичко това + надзорът на БНБ определя публично-правния режим, който е задължителен за всички страни.\n2. Принципи на кредитирането:\n1. Плановост. Всяка търговска дейност ежегодно и в перспектива съставя кредитен план. Понеже кредитирането е най-рисковата дейност има нужда от глобално планиране. Кредитната политика се определя от Управителния съвет на търговската банка. По принцип кредити се отпускат само съобразно приетия план, а само по изключение извън него.\n2. Целевост. Всеки кредит се дава целево. Нужна е обосновка на кредитополучателя и проверка на банката, относно субекта и целите на кредита. Банката може да осъществява контрол по всяко време върху изпълнението/усвояването на кредита. Има забрани за използване за други цели.\n3. Кредитни ограничения. Свързани са с големите, вътрешните кредити и с цялостното кредитиране. Критерии за ограниченията е собствения капитал на банката.\n4. Срочност. В банковото право няма безсрочни задължения. В договора за заем и договора за кредит се посочва падежа, етапите на плащане и т.н. и има санкции при неизпълнение.\n5. Възвращаемост - тясно свързана е с кредитните ограничения. Това е разликата между финансиране и кредитиране.\n6. Лихвеност. Няма безлихвени кредити. Лихвата е възнаграждение за ползването на средствата. Зависят от целите, размера и срока на кредита.\n7. Обезпеченост. Търговската банка е задължена да получи обезпечение под формата на залог, ипотека или др. Обезпечението обикновено е около 120% от размера на кредита.\n8. Гарантираност. Трето лице може да гарантира кредита или да поръчителства.\nАко търговската банка извършва дейност в нарушение на принципите, следват санкции от БНБ, която може да принуждава за спазването им. При драстично нарушение може да се стигне и до отнемане на лицензията.\n3. Видове кредити:\n1. Според срока - краткосрочни (оборотни) - до една година; средносрочни - до 5 години и дългосрочни (над 5 години) (инвестиционни) (за ДМА, имоти и сериозни технологии).\n2. Кредити в лева и валута. В каквато валута се отпуска, в такава се връща.\n3. Кредити при общ и при специален режим (с преференции) - от гледна точка на лихвите. Обикновено се отпускат на държавни банки и имат гратисен период.\nВсяха търговска банка гарантира банковата тайна, снемането и може да се поиска само от съда или друг овластен за това орган.\nВ правната система няма валутно право, като самостоятелен правен отрасъл. Всяка държава може да установи специален правен режим, относно сделки и действия с предмет чуждестранна валута или благородни метали, с цел зашита на националната парична единица -"валутен монопол”.\nВ законодателството има съвкупност от нормативни актове, които регламентират валутния режим в дадена страна. В България те са на три нива:\n- Валутен закон (1999г), приет според изискванията на ЕС за свободно движение на капитали;\n- подзаконови нормативни актове (наредби) /Наредба за добиване, преработка и сделки с благородни метали и скъпоценни камъни, Наредба за износа на чуждестранна валута и благородни метали и скъпоценни камъни. Наредба за събирането на информация за нуждите на статистиката на платежния баланс, Наредба за условията и реда за предаване на отчетите и декларации за задълженията на местни лица към чуждестранни лица и др./;\n- други нормативни актове - Закона за митниците, Закона за чуждестранните инвестиции и т.н.\nОт предметният обхват на Валутния закон става ясно, че става дума за отношенията на граждански обмен и сделки, свързани с тях. Валутният закон урежда сделки и плащания между местни и чуждестранни лица, презгранични преводи и плащания, сделки с чужда валута по занятие, сделки с благородни метали и скъпоценни камъни (придобиване, преработка и износ), внос и износ на левове и чуждестранна валута в наличност, събиране и поддържане на статистическа информация за платежния баланс на страната, упражняването на валутен контрол.\nТези сделки от гражданския оборот са обхванати от валутния режим, който се състои в това, че са предвидени разрешителни или регистрационни режими или са забранени сделки.\nМисля, че нещо липсва!!!!!!!!!\nмитническите органи, централен депозитар, нотариуса/съда по вписванията, БНБ, емитента на поименни ценни книжа на капиталовия пазар. Без предоставяне на регистрация компетентните органи по регистрация са длъжни да отказват регистрация. Министерство на финансите поддържа и три други регистъра:\n1) преки инвестиции на местни лица в чужбина и на частни лица в страната;\n2) инвестиции на частни лица в недвижимо имущество в страната и на местни лица в чужбина;\n3) задължения на местни лица към чуждестранни лица.\n- добив и преработка и сделки с благородни метали и скъпоценни камъни по занятие. Тези лица, които не са банки, но извършват такава дейност трябва да ги регистрират в Министерство на финансите в 14-дневен срок. /За преводи и плащания към чужбина трябва да бъдат извършвани само през търговските банки, и то само след като са декларирани основанията за превода (над 20 000 лв. се изискват документ, а ако подлежат на регистрация и документ за регистрация).\n- внос и износ на левове и чуждестранна валута в наличност. Може да се внасят неограничени количества в страната, като те трябва да декларират цялата сума при влизане, ако е над 5 000лв. Местните физически лица може да изнасят левове и чуждестранна валута до тази сума без изисквания, от 5 000 до 20 000лв. - с деклариране, а над 20 000лв. - с разрешение на БНБ (???? Да се провери – мисля, че е изменено). Същото е и при чуждестранните лица, като те трябва да докажат основанията за придобиване на валутата в страната, а когато става въпрос за суми над 20 000лв. - трябва да докажат, че са я внесли в страната.\n1. Валутния контрол.\nПо своята правна същност контролът върху валутния режим е вид административен контрол, който се упражнява от държавните органи в сферата на управление и регулиране на валутните процеси.\nПредмет на валутния контрол: всички сделки, които имат за предмет валутни ценности или имущество под валутен контрол, сключени между местни и чуждестранни лица.\nЦел на валутния контрол: да охранява установения валутен режим в страната и да следи за спазването на валутното законодателство.\n2. Органи на валутния контрол:\n- външноведомствен контрол (Министерство на финансите, БНБ, митнически и данъчни органи към МФ, Министерство на икономиката);\n- вътрешноведомствен контрол (от ръководителите и длъжностните лица във ведомства, организации и предприятия);\n- Министерство на финансите осъществява цялостен валутен контрол в страната за опазване на държавния валутен фонд и спазване на валутното законодателство. Обикновено сделките се осъществяват с предварително разрешение от МФ.\n- БНБ осъществява текущ контрол върху действия и сделки с валутни ценности и контрол върху търговските банки за спазване изискванията на закона, финансовите къщи, местните физически лица. Може и да проверява истинността на изнесената от лицата информация.\nВсеки орган има мерки за въздействие:\n- Министърът на финансите - указания за отстраняване на нарушения, забрана за осъществяване на дейност за една година и сезира органите на прокуратурата за извършени престъпления;\n- митническите органи - отнемат в полза на държавата при недеклариране или когато няма разрешение от БНБ при износ;\n- БНБ може да откаже регистрация или издаване на разрешение, може да издаде указания за отстраняване на нарушения, да отнеме разрешение и да сезира органите на прокуратурата за извършени престъпления;\n- пощенските служби осъществяват контрол по спазване на забраните за износ на лева, валута, благородни метали и скъпоценни камъни по пощата, но без да има право да отнемат.\n3. Видове контрол:\n- предварителен (от гледна точка на разрешението),\n- текущ (декларирането) и\n- последващ (проверки и ревизии - изпълнява се от органите на държавен вътрешен финансов контрол).\n4. Последица от упражняването на валутен контрол е прилагането на система от правни отговорности, които включват административна, наказателна, гражданска и дисциплинарна.\nАдминистративната отговорност включва глоба/имуществена санкция (от 5 000 до 150 000 лв. / 50 000 до 120 000лв.); актовете се съставят от оправомощени от министъра на финансите или от управителя на БНБ длъжностни лица. Наказателни постановления се издават от министъра на финансите или от управителя на БНБ, или от упълномощени лица. Съставянето на актове, обжалването и изпълнението на наказателните постановления е по ЗАНН.\nНаказателна отговорност е предвидена в чл.251 от НК - който наруши разпоредба на закон, акт на Министерски съвет и на БНБ относно валутния режим се наказва с лишаване от свобода до б години и глоба, до 2 пъти размера на престъплението, като предметът на престъпление се отнема и ако липсва се присъжда неговата равностойност.\nДисциплинарна отговорност се упражнява спрямо лица, които са нарушили трудовото си правоотношение (т. е. държавните органи).\nГражданската отговорност има незначително приложение, тъй като става дума не за отношения между гражданско-правни субекти, а за отношения между държавни контролни органи по упражняване на контрол по валутния режим.