Спорт | Снимка на деня: Вълнения в Торино - закачка от Моуриньо и пресата на Роналдо - Dnevnik.bg\n08:32, 08 ное 18 , 8157\nРейтинг: 644 08:43, 08 ное 18 Неутрално\nМоу иска да го уважават, а самият той не се държи подобаващо.... Е, не може хем така, хем иначе...\nРейтинг: 578 08:45, 08 ное 18 Неутрално\nМайстор е. Знае как да прави така че да го мразят, но много хора точно затова го обичат\nРейтинг: 4698 09:24, 08 ное 18 Весело\nРейтинг: 1581 09:25, 08 ное 18 Неутрално\nМоу го обиждаха наистина, но той можеше малко по-аристократично да си направи жеста еднократно и да приключи. Тогава щеше да е готино. Но той снощи преигра. От друга страна и Кристияно, и Погба направиха жестове на уважение към публиката на бившите си отбори, което беше симпатично и красиво.\nРейтинг: 1128 10:00, 08 ное 18 Любопитно\nМоу имаше нулево влияние над мача и затова реши да "блесне" след него. Не е интересен.\nПо-любопитно ми е какво е оправданието на Алегри за тактическата гениалност да покани Юнайтед пред вратата си, при положение, че те цял мач нямаха идея как да стигнат до нея. И то говорим за отбор, известен с това, че вкарва накрая - че те една цяла ШЛ изклизмиха така.\nРейтинг: 1917 10:01, 08 ное 18 Неутрално\nУБИЕЦ НА ФУТБОЛА!!!!!!\nРейтинг: 1017 10:16, 08 ное 18 Неутрално\nБре, на някого снощи се е прецакал фиша. :)\nРейтинг: 237 10:51, 08 ное 18 Весело\nМоуриньо е уникален трол\nРейтинг: 686 10:59, 08 ное 18 Неутрално\nПлюете го, ама на кой друг треньор са кръщавали тактика във футбола?\nНа ФИФА-та има тактика 'парк дъ бъс'.\nПубликата доста скандира по негов адрес, а и той си пали от 1/4 тъй че всичко е в реда на нормалното :)\nРейтинг: 606 11:10, 08 ное 18 Неутрално\nНе мога да разбера защо Роналдо си показва мускулите на краката, пресата и т.н.?\nРейтинг: 241 11:48, 08 ное 18 Неутрално\nЩото са му яки и защото благодарение на тях може да надбяга с лекота защитник, който е с десетина години по-млад от него, и защото такъв удар не се прави с телеса обливани с бира и пържени храни. Човекът си показва труда, кефи го. Аз не разбирам защо хората (по-често мъжете) се дразнят толкова, кагато някой мъж си показва хубавото тяло. То, и жените се снимат голи и непрекъснато си показват телата, с които изкарват пари, но не ми е направило впечатление това да е предизвикало такава омраза. Суетата е човешка - убийте го.\nРейтинг: 973 11:51, 08 ное 18 Неутрално\nПринцеса Роналда и нейните верни последователки в социалните мрежи.\nРейтинг: 9 11:55, 08 ное 18 Весело\nВкарването на човека, който вкара изравнителния гол, след който стана и обратът е "нулево влияние".\nБрей, че разбирачи имало в тоя сайт...\nРейтинг: 606 12:01, 08 ное 18 Неутрално\nСпокойно де, не съм казал, че се дразня. Просто казвам, че не го разбирам като ги показва и ги сочи с пръст, казвайки "мм? а? а?"\nЧестно казано Роналдо си е супер атлет, просто тези изтъквания показват някаква несигурност и постоянно трябва да показва и доказва, а то се вижда, че е здрав и в топ форма;)\nПак казвам, не се дразня, а не го разбирам. Аз също не прекалявам с бирата:)\nРейтинг: 241 12:06, 08 ное 18 Неутрално\nГолям смях, голяма завист. Нормалните неща.\nВсъщност и голът му беше много педалски и грозен и като се замислиш всяко дърво може да вкара такъв.\nМежду другото електронното издание на Дневник не е социална мрежа, но така, де. Случва се.\nРейтинг: 241 12:11, 08 ное 18 Неутрално\nДо коментар [#15] от "Pandipool":\nАми, да му имаме несигурността, да ти кажа. Пък и не искам да му ставам психотерапевт. Гледам му футбола и головете, макар повечето по условие да смятат, че понеже съм жена го харесвам. А аз всъщност съвсем не се интересувам от мъже по този начин. Но както и да е, това си е друга тема, от която също всички разбират.\nРейтинг: 1128 12:14, 08 ное 18 Неутрално\nДо коментар [#6] от "kapitan_laino":Вкарването на човека, който вкара изравнителния гол, след който стана и обратът е "нулево влияние".Брей, че разбирачи имало в тоя сайт...\n—цитат от коментар 14 на amdim\nВкарването на човека, който вкара изравнителния гол нямаше да има значение, ако Алегри не се беше прибрал. Това човек би го видял ако не е гледал мача в лайвскор. Или до вкарването на Бардзали Юнайтед се скъсваха да бият фалове и им трябваше точно Мата да ги врътне? Грешката на Алегри (и гредите) не са постижение на Моу, а подаръци.\nРейтинг: 9 12:26, 08 ное 18 Неутрално\nСмяната на Моу вкара изравнителният гол и обърна мача. Това са факти, които дори лайвскорът ги потвърждава.\nДругото са плямпаници от хора, които цяла година работят за дневната заплата на мениджъри, които "имат нулево влияние над мача".\nРейтинг: 1128 12:51, 08 ное 18 Неутрално\nДо коментар [#19] от "amdim":\nЛеле направо ме затапи със заплатата на Моу. Невероятен аргумент!\nЗа снощи - да, факт е че спечелиха и то честно. Факт е че играчите усетиха момента, че Ювентус се прибира и натиснаха точно тогава. Но Ювентус да се прибере беше грешно и оттам произлезе всичко, а не че Моу бил вкарал еди кой си. Реакцията на Алегри беше лоша. И да питам - защо играта на Юнайтед не тръгна след гола на Роналдо, а чак след вкарването на Бардзали? Или Моу е предвидил, че Куадрадо и Пянич ще изпускат от чисти позиции?\nРейтинг: 1917 13:08, 08 ное 18 Неутрално\nНикога през живота си не съм залагал на каквото и да е!\nХаресвам мъжкарите във футбола, а не палячовците с Хипер его...просто е, но не е за прости хора!!!\nРейтинг: 1366 13:55, 08 ное 18 Неутрално\nКаквато и кифленска тъпотия да направи роналдото, винаги ще си остане вторият най-мразен португалец.\nРейтинг: 243 15:38, 08 ное 18 Неутрално\nДо коментар [#22] от "motochristo": Най-мразен в Барселона. Питай за двамата най-мразени португалци в Мадрид, Милано, Манчестър. Все едно да кажеш, че Стоичков е най-обичания футболист.\nРейтинг: 1581 16:00, 08 ное 18 Неутрално\nе добре де, подаръци са! И какво от това? Да не ги приемат ли от Юнайтед, да отидат да помолят съдията гредите да ги зачита за голове ли!?...\nПодаръци се правят постоянно. И дори Юнайтед в последно време постоянно прави подаръци на съперниците си, макар да знаем, че е най-силния отбор на земята... И винаги съперниците са приемали подаръците на Юнайтед, защо сега и те да не получат такъв\nРейтинг: 1366 16:34, 08 ное 18 Весело\nДо коментар [#23] от "kicho":\nБарселона няма нищо общо. Аз съм си у шопския край и пак не мога да ги дишам и двамата. А това за втория най-мразен португалец е буквален превод от английска медия, дето съм го прочел на компютера по интернет.\nРоналдо е нещо като Бекстрийт бойз на футбола. Тийнейджърите като излязат от пубертета и популярността му пада. Има много талант и принос, но се държи като екскремент и хората по цял свят го усещат.\nМениджърът на "Манчестър юнайтед" Жозе Моуриньо прави жест към привържениците на "Ювентус" след късния обрат за победата с 2:1 в Торино в мач от Шампионската лига.


5 куршума за Къро Дебелия заради дългове - България Днес\nКрасимир Димитров-Къро Дебелия е засичан в две разработки, но остава счисто досие\nКилър го дебне със заглушител пред ресторант\nБившият волейболист е свързван с нелегални канали за контрабанда на цигари\nПет куршума пронизват бившия волейболист на "Славия" и националния отбор Красимир Димитров-Къро Дебелия, а основните подозрения на криминалистите са за неуредени сметки. Покушението срещу 42-годишния мъж става на 21 ноември 2006 г. пред ресторант "Вини" на столичния бул."Цар Борис Трети". Жертвата е издебната около 20 часа, докато разговаря по телефона пред заведението.\nМинути по-рано Къро паркира джипа си "Шевролет" и слиза, за да вечеря със свой познат. Докато бъбри по телефона, е покосен от куршуми. Убиецът стреля с пистолет със заглушител и клиентите на ресторанта не разбират нищо. При първоначалния оглед криминалисти преброяват пет огнестрелни рани по трупа. Заключението им е, че е стреляно с пистолет.\nПолицията се заема да проследи обаждането и кой е мистериозният събеседник, заради когото мишената остава навън. Свидетели на убийството няма. За разследващите покушението не е типичното убийство, свързано с организирани престъпни групи. "Убитият не е част от нито една активна престъпна група", категоричен е тогавашният главен прокурор Борис Велчев.\nОфициално Димитров върти три фирми с предмет на дейност търговия. Приближените му го описват като щедър и непретенциозен човек. Въпреки че е богат, не ходи с охрана. Според различни публикации Къро е свързан с ВИС-2 и Иван Тодоров-Доктора, но ченгета отричат. По неофициална информация приживе бившият спортист е близък до убития шеф на "ВАИ холдинг" и последен бос на ВИС Георги Илиев.\nПреди убийството застреляният държи столичния хотел "Славия". Занимава се с хазарт и имал дялове в две казина в Слънчев бряг, а по-рано е и концесионер на плажна ивица. Стопанисва дискотека "Шампиони" в Студентски град.\nПолицията не изключва версията Къро да е бил убит заради дълг към чужди бизнес партньори. Според непотвърдена информация той заборчнява с близо 1 милион евро на двама гърци. Парите взема като инвестици за хазартния бизнес. Според запознати година преди да бъде очистен, бившият волейболист прехвърля дяловете си в две казина в курорта "Слънчев бряг" на неустановени хора, за да изчисти част от дълговете си. Смята се, че е задлъжнял с големи суми и на хора от криминалния контингент в България, които организират залагания на черно. Приближени на Красимир споделят, че той е залагал освен в България, и в чужди букмейкърски къщи. Версията за покушение заради дългове те по-скоро отричат. Смятат, че Къро щял да бъде отвлечен или пребит, за да върне парите, но не и ликвидиран.\nЗапознати с тъмното минало на Къро Дебелия допускат, че е поръчан, за да бъде отстранен като конкурент от нелегалния бизнес с цигари. В средата на '90-те години той е сочен като истинският играч в в транзита и нелегалния внос на цигари. Източници от подземния свят твърдят, че в тази ниша го вкарва софийският измамник Кузман Гуслеков-Кузо Акулата. Известният мошеник е застрелян 5 г. по-късно заради откраднати 600 кила кокаин от хора на Поли Пантев. На мнозина историята не звучи правдоподобно, защото по това време Акулата се подвизава в САЩ и разработва в Лос Анджелис наркоканали с арменска групировка.\nЗатова свидетелите на израстването на Къро Дебелия, твърдят, че той е посветен в контрабандата от Павката Митничаря. Мъжът не е митничар, но има роднина в митницата, който му създава възможности за нелегален транзит и внос на цигари. За да влезе в схемата, Павката взима около 200 хиляди долара назаем от кредитори като Иван Кудев, Поли Пантев.\nВ един момент Къро Дебелия и Павката Митничаря стават съдружници и заедно контролират цигарения канал, разкриват запознати. Скоро след това бившият волейболист успява да изолира ортака си и съвсем го изхвърля от бизнеса. По-късно Иван Тодоров-Доктора постъпва по същия начин със самия Къро и успява да навлезе на много по-високо международно ниво в тези канали, разкрива човек, запознат с аферите.\nТой твърди, че в последните десетина години най-мощните хора в цигарения бизнес са Доктора, Къро Дебелия и Брендо. Последните двама са изтикани извън играта от Иван Тодоров. Брендо навлиза в трафика на по-рискови стоки, а Къро Дебелия успява да си запази позициите си само във вътрешната дистрибуция на нелегалните папироси.\nПредставители на ъндърграунда още помнят как през лятото на 1994 г. бойна бригада на Поли Пантев получава задача да отвлече бившия спортист, замесен в бизнеса с контрабанда на цигари. След наблюдение на набелязаната жертва нападението е планирано да стане пред дома на Къро в столичния кв. Симеоново, когато той се прибира вкъщи. Мъжът е без охрана, но похитителите са многобройни, тежковъоръжени. Акцията се планира до най-дребни детайли. Планират се бързи и брутални действия. Жертвата трябва да бъде закарана с качулка на главата в промишлена сграда в София, където да бъде затворена в неработеща хладилна камера. Планира се похитеният волейболист да бъде държан 4 денонощия, докато се смачка физически и психически и склони да преотстъпи тютюневия бизнес.\nЗаради нелепо стечение на обстоятелствата отвличането се проваля. Отнася го съпругата на Къро, която е нападната дни по-късно пред дома си, докато се прибира. Група мъже я пребиват жестоко и й чупят няколко ребра. След това се качват на джипа й и изчезват. На другия ден Поли Пантев е бесен, защото разбира, че биячите са пратени от друг силов лидер, който по-късно става един от основателите на СИК.\nСлед убийството от МВР уточняват официално, че Къро Дебелия е засичан в разработки през 1998 г. за контрабанда, но не като основен играч. През 2003 г. бившият волейболист е проверяван за измама. След като подозренията не се подплатяват с доказателства, досието му остава чисто.\nТити се появява на местопрестъплението\nМинути след екзекуцията, след като медиите гръмват новината, на мястото се появява баскетболният деятел Константин (Тити) Папазов. Той споделя, че е потресен от смъртта на Къро. "Аз не мога да си представя, че този човек може да го убие някой. Той е наистина огромен, но колкото беше голям, толкова широка беше душата му. За мен този човек не кореспондира с убийство", заявява баскетболистът. Тити изтъква, че бизнесът на Димитров е легален.\nМВР: Не е мафиотско убийство, а инцидент\nВ случая с Красимир Димитров не става дума за мафиотско убийство, а за криминално престъпление. Това гласи официалната позиция на МВР. По данни на полицията няма данни жертвата да е свързана с престъпни групировки, а през последните години Къро дори не попадал в полезрението на МВР.\nПо това време вътрешният министър Румен Петков е в Либия. Поредното показно убийство става дни преди Европарламентът да приеме доклада за състоянието на държавата ни, в който основният акцент е справянето с престъпността, отчитат наблюдатели.


Apple води пред конкуренцията по нови активации на устройства през коледните празници | Apple Fans Bulgaria\nНовите данни на Flurry Analytics сочат, че Apple продължава да доминира на пазара по устройства, активирани през седмицата преди Коледа. iPhone и iPad представляват 44% от устройствата, които са били активирани за пръв път между 19 и 25 декември, следвани от тези на Samsung, която има едва 26%.\nАнализът на компанията обхваща всички големи производители на телефони и таблети, на които обаче се падат едноцифрени дялове. Компанията е използвала за проучването си над един милион мобилни приложения на 2.1 милиарда устройства. Подобно на миналата година, телефоните и таблетите на Apple са най-много, докато Samsung, въпреки по-големия си пазарен дял се радва на едва 26% от активираните устройства през коледните празници. Това всъщност представлява ръст от 5% за корейския гигант, в сравнение със същия период на миналата година и най-вероятно се дължи на Galaxy S8.\nДокато битката за първото място между Apple и Samsung съвсем не е изненада, то данните на Flurry за моделите на подарените устройства тази година са доста интересни.\niPhone 7 отчита най-много активации – 15.1%, следван от iPhone 6 с 14.9% и новия iPhone X с 14.7%. Другите два модела iPhone 8/8 Plus са изпреварени от iPhone 6s и iPhone 7 Plus и имат съответно 8.1% и 8.7 %.\nЩо се отнася до тенденциите при самия форм-фактор, Flurry дава и някои данни, които показват, че по-големите екрани на телефоните и таблетите съставляват по-голямата част от новите апарати, активирани през посочената седмица.\n← Нов доклад твърди, че цената на iPhone X може да падне в началото на следващата година Зашеметяващи концептуални изображения показват хибридната машина, която Apple никога няма да направи →


Наш и равновесието - ECONOMIX.BG\nНаш и равновесието\nИкономистите от БАН поискаха данъчна реформа\nмай 24, 2015 Коментирай\nРавновесието по Наш е една от най-силните идеи, които предизвикват конвенционалното мислене и преобръщат представите ни за начина, по който протичат икономическите процеси. Друг такъв популярен пример е теорията за сравнителните предимства на Дейвид Рикардо. Математикът Джон Наш (Джон Неш) – авторът на тази концепция, загина на 23 май в катастрофа на 86-годишна възраст.\nТова бе краят на един необикновен живот, редуващ възход и падение. През 1949-1950 г., когато е само на 21 години, той пише дисертацията си, заради която става Нобелов лауреат. Заглавието е „Некооперативни игри“. По онова време никой, дори Наш не е съзнавал, че докторската му теза, разположена върху 27 страници, не само ще даде тласък на теорията на игрите, но и ще революционизира начина, по който разбираме икономиката. Наш има още няколко публикации по темата, някои в съавторство. На страницата му на сайта на Принстън може да се намери както сканирано копие на дисертацията, така и някои от нещата, върху които Наш е работил последно, повечето са бележки и недовършени работи. Друга област на научните му интереси е анализът на частни диференциални уравнения, които се използват за описване на промени, движение и скорост. Заради този анализ буквално преди дни Наш бе удостоен и с наградата Абел – една от най-престижните математически награди.\nНосителят на Нобеловата премия по икономика е роден в Западна Вирджиния и през 1947 г. постъпва в Принстънския университет, след като вече е завършил Политехническия институт Карнеги. През 1951 г. Наш започва работа в иследователския център RAND, а после постъпва в Масачузетския Технологичен Институт. Към 30-тата си годишнина изглежда, че е постигнал всичко. И тогава, скоро след женитбата му за Алиша Лард, през 1959 г. се появяват симптомите на шизофрения. Той напуска MIT, опитва, но не успява да получи статут на беженец в Европа и прекарва следващите три десетилетия, влизайки и излизайки от болници, редувайки халюцинации и болезнени интервенции. През това време, докато Наш само присъства в света на живите, неговите идеи печелят популярност. „Тогава постепенно аз започнах интелектуално да отхвърлям някои линии на мислене, повлияни от халюцинации, които бяха характеристика на моята ориентация. Това започна, най-ясно с отхвърляне на политически ориентираното мислене като безнадеждна загуба на интелектуално усилие“, пише Наш. Завръща се отново към науката чак през 80-те, когато се случва чудодейното му възстановяване. Нобеловият комитет е принуден деликатно да проучи здравословното му състояние, преди да присъди наградата и взема решението за това с крехко мнозинство. Знаете вероятно тази част от историята от филма „Красив ум”, който в груби линии (Наш например не произнася Нобелова лекция, поради опасения за менталното му здраве, имал е друга връзка и т.н.) следва живота на математика.\nТова, което не знаем и вероятно няма да познаем, е тънката граница между лудостта и гения. Сега аз отново мисля рационално, но това не е повод за радост както възстановяването от физическа болест, разказва Наш при получаването на Нобеловата премия през 1994 г. И добавя: „Рационалността на мисленето налага ограничения на понятието ни за връзка с Космоса“. В много свои интервюта и в автобиографията си Наш твърди, че математическите му идеи са го спохождали спонтанно, така както и халюцинациите. „Общоприетото мислене не непременно има нещо общо с рационалността“, заявява той в интервю за „Тагесшпигел“, сравнявайки с религията.\nВ своите разработки от началото на 50-те години Наш се занимава с анализа на социални ситуации, в които участниците или губят, или печелят. Според неговата теория, те могат да използват стратегия, която води до създаването на устойчиво равновесие. Страните имат полза да се придържат към равновесието, тъй като всяка промяна ще влоши положението им. Тази ситуация се нарича равновесие по Наш. То се отнася до некооперативни игри като покера или прочутата дилема на затворника.\n“Тази работа въвежда концепцията за некооперативни игри и разработва методи за математически анализ на такива игри“, пише в началото на дисертацията. „Основният математически резултат е доказателството за съществуване на поне една равновесна точка във всяка игра.“\nРавновесието на Наш не е гаранция за най-добро колективно решение, за разлика от оптимума по Парето, който е в основата на класическата икономика. Ефективното решение според Парето е това, при което никой не може да промени стратегията си, така че да спечели повече, без друг да загуби. При такъв оптимум е постигнат максимумът за обществото и всякакви промени в стратегията само преразпределят печалбите и загубите (с известно опростяване).\nНаш има предвид ситуацията, при която един играч не може да промени стратегията си и така да получи по-добър резултат, ако другият участник следва своята. Равновесието по Наш рядко е оптималният вариант за всички. В дилемата на затворника и двамата откриват, че е по-добре да сътрудничат на полицията, получавайки по-малка присъда, отколкото да мълчат. Затворникът има шанс напълно да избегне присъдата, ако не признае, но за целта трябва и другият престъпник да мълчи. Но ако другата страна сътрудничи на полицията, този, който мълчи, ще загуби много повече. Социално оптималният вариант е и двамата да мълчат, но тъй като не могат да съгласуват стратегиите си, и двамата избират по-малкото зло.\nИменно това е равновесието по Наш – двамата затворника избират да признаят на полицията, защото няма как единият затворник индивидуално да си гарантира по-добра присъда – това зависи от решението и на другия. Оптималното решение обаче е друго – възможно е единият да спечели повече, без другият да загуби – но само ако и вторият промени/съгласува стратегията. Първият (равновесието по Наш) е най-вероятният изход при така задените условия и той е най-добрата стратегия за индивида, вторият (оптимумът по Парето) е най-добрият за затворниците в цялост/обществото.\nКлючът към разбирането на равновесието по Наш и на дилемата на затворника е, че участниците в играта не съгласуват, а само предвиждат действията си, няма коопериране.\nКонкуренция, координация и коопериране\nРезултатите от работата на Наш водят до преосмисляне на класическия модел на конкуренция, основан на теорията на Адам Смит, който предполага, че стремейки се да максимизира изгодата си, индивидът прави най-доброто за обществото („при конкуренция индивидуалната амбиция осигурява общото благо” – неточен цитат на Адам Смит от филма).\nСпоред Наш теорията на Адам Смит е непълна, „защото най-добрият резултат ще дойде, ако всеки в групата прави това, което най-добре за него… и за групата”, както твърди героят на Ръсел Кроу във филма. Сценката с брюнетките и блондинката обаче представя по малко объркващ, макар и наглед опростен начин теорията на Наш (а и на Адам Смит).\nДа си препомним сценката от филма. Наш тук е представен в компанията на състуденти. Насреща им са няколко брюнетки и една блондинка. Всички искат да свалят блондинката. Според героя на Ръсел Кроу „Ако всички ние тръгнем към блондинката, ще се блокираме взаимно и нито един от нас няма да я получи. Тогава ще се обърнем към приятелките й, но всички те ще ни обърнат гръб, той като никой не иска да бъде втори избор. Но какво ще се случи, ако никой не поиска блондинката? Тогава няма да си пречим и никой няма да обиди останалите момичета. Това е единственият начин, по който можем да спечелим“.\nТози пример не е съвършен (правилата са непълни). Той изглежда поне на пръв поглед като пример за предимствата на кооперирането, като не е ясно обратното взаимодействие (избора на момичетата). Очевидно е, че оптималното решение е поне едно от момчетата да „получи“ блондинката, но предугаждайки варианта да останат с празни ръце, всички избират субоптималното решение.\nОбърнете внимание на една от разликите в този пример и дилемата за затворника. Всеки затворник, избрал да говори, няма по-добър индивидуален ход, защото другата опция (да мълчи) му носи или максималната печалба или максималната загуба, но това не зависи от него. Той не знае какво ще направи другият затворник, но може да предвиди, че той мисли по същия начин.\nВсеки студент, избрал брюнетка, има по-добър индивидуален ход – блондинката, при което останалите не губят нищо (изборът на брюнетки не е Парето оптимум – четири брюнетки са по-малко от една блондинка и три брюнетки). За да получи блондинката (максималната печалба), който и да е студент трябва да влезе в конкуренция с останалите или поне да изглежда като холивудска звезда. В този случай обаче излизаме от примера в „Красив ум“, за да влезем в хипотезата на „Победителят взема всичко“ вместо към теорията за втория най-добър избор, към която клони Ръсел Кроу.\nПоуката от тази история е, че ако всеки следва личния си интерес, може да се стигне до най-лош резултат за групата. Но примерът с блондинката има този проблем, че допуска като най-добро решение един да получи максималната печалба, но не дава механизъм за подбор/разпределение. Как студентите ще се споразумеят или ще се откажат (само предвиждайки стратегията на останалите) да влизат в конкуренция за най-високата награда? Кой ще ви спре, ако смятате, че сте най-красив или най-богат? Ще пресмятате ли рационално или ще се оставите на емоцията? Как момичетата ще отговорят на различните стратегии?\nПравилата на социалния живот не са така формализирани както теорията на игрите и това прави вероятният изход от различни ситуации по-трудно предвидим. Това, което Наш недвусмислено ни доказва е, че има разлика между личен и обществен резултат и правилата на играта имат значение. Наш не дискредитира Адам Смит и съвършенната конкуренция, както твърди филмът. Той само представя доказателство, че е възможно стабилно равновесие, при което човек постига най-добрият възможен резултат не само преследвайки своя интерес, а отчитайки действията на останалите. Но това стабилно равновесие изисква рационално пресмятане на шансовете и на поведението на останалите – нещо, което не винаги се случва на пазарите. Най-краткото, което може да се каже, е, че Наш отрича Адам Смит само дотолкова, доколкото поведенческите икономисти отричат Наш.\nДжон Неш теория на игрите


Литекс с първа победа в шампионата, надви Арда - БГ Футбол - Втора лига - Gong.bg\nЛитекс записа първата си победа в първенството на Втора лига, след като в мач от 3-ия кръг надви Арда Кърджали с 2:0. головете за успеха на домакините реализираха Тафраджийски и Капитанов.\nВ 13-ата минута на срещата между Литекс и Арда Кърджали, домакините от Ловеч откриха резултата. Чанев изпусна Тафраджийски и за последния не остана нищо друго освен да открие резултата. Малко по-късно Макриев падна в наказателното поле на домакините, но съдията остави ситуацията без последствия.\nТри минути преди края на полувремето Томас Цвятков излезе очи в очи с Караджов, който спаси удара на атакуващият футболист на Литекс, след като отбраната на Арда подцени ситуацията.\nВ края на първото полувреме Пламен Крумов стреля от пряк свободен удар, като топката беше на около 20-ина метра от вратата на Петър Петров, но ударът му не намери целта.\nПрез втората част Арда опита да натисне съперника и създаде няколко опасни ситуации пред вратата на Литекс.\nВеселин Марчев опита удар към вратата на домакините, което беше и първото най-сериозно положение пред вратата на Литекс, но ударът му мина много близо до страничната греда. Красимир Илиев стреля от около 30-ина метра, но не сполучи да изравни резултата в 85-ата минута на двубоя.\nЛитекс направи резултата 2:0 в 90-ата минута, когато Тафраджийски намери добре Капитанов и той оформи крайния резултат. В последните секунди Капитанов пусна отличен пас към Тафраджийски, но ударът му с глава беше спасен от Караджов.\nТака Литекс записа първата си победа в първенството и има актив от 3 точки и заема 10-ото място, а Арда е с 4 точки на осмата позиция.\nАрда (Кърджали) Литекс Втора лига


Шок в „Меден рудник”! Бургазлия отиде на гости на приятел, прости се с портфейл, пълен с пари и кредитни карти\nПолицията издирва извършителя на наглата кражба\n08 Март 2018, Четвъртък, 15:28 ч.\n35-годишният мъж разбрал за кражбата едва след прибирането си у дома\n35-годишен бургазлия изживя истински шок, след като гости при авер му излезе солено.\nМъжът отишъл при свой познат в бл. 484 в жк „Меден рудник”. След прибирането си у дома след шумно парти обаче бургазлията установил, че му го няма портфейлът.\nЗадигнатото портмоне било пълно с пари. По думите на собственика му вътре имало 750 евро и 600 лв., както и кредитни карти и лични документи.\nСлужители на Четвърто РУ-Бургас веднага започнали работа по кражбата. Издирването на извършителя продължава.\nСледователката от ДАНС лъсна по дупе Издирван от полицията мъж планувал атентати в България, арестуваха го Безценни хитринки как да сте във форма след безсънна нощ Нови сензационни разкрития: Криминалистите открили рапъра Кобака чисто гол, а любовницата му Валентина... От последните минути! Ето какво се случва с брадатия турчин, който окървави Холандия\nВярно е, че много боли, когато на крадеца му откраднат портфейла.\nНе се коси, брато, друг че си открадеш. :)))\nЯ ти първо кажи от кое село си се пръкнал такъв див селянин и що дириш в Бургас. Кой те знае в кой коптор си се скрил, иначе за циганско/селски събори пишеш.\nХайде, хайде... Защото другаде не крадат. Освен че ви крадат, пияници ви бият жените, пръскат ви със спрей и ви крадат чантите от ръцете. Ахмаци на 80 000 комплекс и хиляди купони, тази кражба е нищо в сравнение с това, което ви се случва на вас всеки ден със сините зони, обиколките да си търсете паркоместа с провиснали сополи и чувството, че сте прецакани. МР е по-високо от вас и вие сте му в краката...пък които и новобургазлии да сте.\nникой в меден рудник няма толкова пари ...лъже\nНещо напълно нормално за тоя район мусее случило\nПак като не са го били и ...ли\nБг филм "Маневри на петият етаж".\nЛъже.Да отиде на циганско/селски купон в Меден рудник и да носи толкова пари.Абсурд.Т'ва "шумно парти "означава кючеци до зори, ракия от туби и крадени луканки.Прибрал се тариката сутринта и установил че, му изчезнали последните 3лв.И решил да изкара някой лев от "приятелите" си.


Коронавирус в България – картината е доста противоречива - Анализи - Дневник\n06:08, 22 апр 20 , 9945\nПри голямото пътуване никой не направи нищо, за да предотврати онова, за което всички знаехме, че ще се случи.\npuknatastotinka 06:22, 22 апр 20 / Весело\nЯсене, Ясенеее... Ясен си ми! От гербер организация като от калинка насадени картофи. Тези рушиха 10 години ин...\nlout66 07:53, 22 апр 20 / Любопитно\nКакво разбрахме покрай тези празници , според властите и "експертите" по борбата с коронавируса . 1 Опасно и...\nРейтинг: 4120 06:12, 22 апр 20 Весело\n06:14, 22 апр 20\nРейтинг: 402 06:15, 22 апр 20 Неутрално\nбългарски е на дядо ти цървула.\n06:16, 22 апр 20\n06:21, 22 апр 20\nРейтинг: 458 06:22, 22 апр 20 Весело\nЯсене, Ясенеее... Ясен си ми! От гербер организация като от калинка насадени картофи. Тези рушиха 10 години институциите за да пресъздадат милиционерска държавност. Хора с пагони и полуграмотни прокурори да яздят населението. Всъщност, не могат на два влака разписанието да обявят. Ами... за това сме (или не сме) гласували. Каквото сме си поръчали - това е.\nРейтинг: 1658 06:32, 22 апр 20 Неутрално\nЧетейки оставам с убеждението, че само у нас има "меркии"! Иначе по света хората се движат безгрижно, магазини и обществени заведения работят на мах. Предприятията им произвеждат свръх продукция, безработицата им има рекордно ниски нива, болниците са презадоволени от предпазни средства и респиратори, няма нито отменени олимиади, нито паради, нито бирени пиянски сбирки, нито спрени полети, нито затворени граници! Абе в целия свят РАЙ!!!! Тук изедникът - милиционер ни налага диктатура, невиждана и нечувана!!! Че чак и Дойче веле ни съжалява!\n06:42, 22 апр 20\nРейтинг: 289 06:45, 22 апр 20 Неутрално\nПоведението на властта все повече ми напомня казармените години.\nЗаповеди, безсмислено хвърляни в различни посоки, за да се покаже, че се прави нещо и най-вече с цел да се покаже кой командва влака. Или по-скоро - че влакът има командир, а не е просто вагон, влачещ се след немския локомотив. Защото какъв е смисълът от началник влак тогава, ще се запита населението, а от това по-страшно няма.\nС маски, без маски, с каски, без каски, с щандове отделни, без щандове, фризьорските салони работят, парламентът заключен, София отворена да излязат заразените, затворена да не вземат да се приберат заразените, преди да са предали заразата. Падни, стани.\nЗабрани заради самите забрани - защото е по-лесно да забраняваш, отколкото да правиш нещо, особено като не знаеш какво да правиш. Фуражки на власт, без даже да са организирали военен преврат като хората. Фуражки с фурмички на пагоните.\nРейтинг: 767 07:53, 22 апр 20 Любопитно\nКакво разбрахме покрай тези празници , според властите и "експертите" по борбата с коронавируса .\n1 Опасно и вредно е когато хората от София отиват в провинцията щели да разнесат заразата , не е опасно когато половината Перник , Костинброд, Ботевград , Правец или от много други места идват на работа в София от работа заразата не се разпространява .\n2 Лошо е да се дават пари за тестове , добре е да се дават за полицаите на КПП който не успяха да си свършат работата, защото изрични забрана за напускане на София нямаше .\n3 Когато не могат да спрат населението да напуска града с убеждение или с заповеди властта става отмъстителна и почва да се гаври с хората които се прибират в собствените си домове .\n4 Добре е във всеки град стотици полицай да седят по КПП и да проверяват хората , но не е добре в самите градове да има полиция и да следи за нарушители по пътищата .\nРейтинг: 568 08:01, 22 апр 20 Разстроено\nСтранна статия, без особен смисъл...\nРейтинг: 1138 09:44, 22 апр 20 Неутрално\nХм... "територията между Тутракан и Радомир" ? Обидното и пренебрежително отношение към Родината в същност е и бащата и майката на агресията и ненормалността, която според метафората на автора убива нормалността.\nВината за беззаконието което младите провиждат като свой мироглед е на техните родители, заменили в моралната им система родолюбието със сребролюбието.\nРейтинг: 5035 10:03, 22 апр 20 Неутрално\nРейтинг: 5035 10:04, 22 апр 20 Неутрално\nЧовека работи за Дойче веле. Значи не е съвсем българин.\nРейтинг: 3222 10:28, 22 апр 20 Неутрално\n"При голямото пътуване никой не направи нищо, за да предотврати онова, за което всички знаехме, че ще се случи."\nТо си е до манталитет, авторе. Не можеш да сложиш навсякъде полицаи.\nРейтинг: 1831 11:27, 22 апр 20 Неутрално\nТипичен материал писан от матриал. В Холандия примерно никога няма да го напишат. Ще пишат "ние сме една нация, в която винаги си помагаме и се грижим един за друг, съзнателни и дисцилинирани сме и.т.н", след което ще направят една комисия, ще разследват какво не работи и защо, ще предложат мерки това да се избегне и властите ще ги приложат. Непрекъснатото ни мрънкане за народопсихологията ни е деструктивно и жалко, то на никой не помага, а вредите от него са огромни. Не знам защо "Дойче веле" е пълно с такива оплаквачи, оплювачи и дълбоки народопсихолози.\nРейтинг: 7710 11:53, 22 апр 20 Неутрално\nИмаме ли наистина информация, какво се случва. Съмнявам се. Знаем това, което ни кажат. А обикновено ни лъжат.\nРейтинг: 1416 12:10, 22 апр 20 Неутрално\nПоредния материал с излишно драматизиране тези дни.\nПри все, че голям процент от населението смята, че тая работа с мерките е пунта-мара, София са напуснали 10,000 допълнителни коли преди празниците. Иначе дневно влизат/излизат 100,000 коли.\nТези 100,000 коли "разнасят заразата" из цяла България по принцип. 10% повече хора отгоре не правят никаква разлика.\nЦялото това сочене с пръсти и потъпкване на националното самочувствие е абсурдно и ненужно. 90% от хората спазват мерките безупречно, както в целия свят.\nСтига делене на "ние" и "те". Безсмислено и безпредметно е.\nА фалшивата елитарност с лека тънка обида към кравара и началната и крайната точка дори няма да ги коментирам, защото са прекалено грозни.\nКато цялото общество мине от свобода на движение и поведение към точно обратното за кратко време няма как да се очакват чудеса.\nРейтинг: 565 12:17, 22 апр 20 Неутрално\nЦялата планета – мерки, регулации, извънредни неща...но не, „само тука е така, някой иска да ни мине" и дежурното: „никой нищо не казва!"\nМного е подло да не се казва къде как е, защото България е едина от най-най-най леките форми в ЕС, в Европа. В Сърбия, Северна Македония са втори уикенд с 60-часова забрана за всякакво движение, в Гърция още илизат само след СМС с позволение. Но не, ние само за някакво „отхлабване" – ето ви го отхлабването на „Запад":\nАвстрия: „От 1 май отварят всички магазини, фризьорски салони и малки фирми за услуги"\nСловения: „Според плана на правителството, тази седмица се отварят магазините за градински принадлежности, обектите за технически преглед и обслужване на автомобилите и велосипедите, химическото чистене и малките работилници. Очаква се скоро да бъдат отворени и фризьорските и козметичните салони."\nСърбия: „Според главния епидемиолог на страната Предраг Кон едно от облекченията би било да се разреши на хората над 65-годишна възраст три пъти седмично – във вторник, петък и неделя, да правят разходки на не повече от 300 метра от домовете си, без значение от полицейския час. Друга мярка може да е връщането на журналистите на пресконференциите на кризисния щаб, след като досега изпращаха въпросите си по електронна поща."\nРейтинг: 1138 12:34, 22 апр 20 Неутрално\nАко Щаба отпусне мерките, веднага некои от умниците ще се сетят за мерките в чужбина и ще почни вой, че правителството ни УБИВА с леките мерки... Но до тогава правителсквото ще ни УБИВА с "тежките" мерки... Това е позицията на "свободната журналистика" - каквото и да се направи винаги е грешно! Иначе си мисирка и подлога.\nРейтинг: 565 12:50, 22 апр 20 Разстроено\nИ с кое е „противоречива картинана в България"?!?! Че по време на световна пандемия (обявена от СЗО), криза външна, глобална, планетарна, ние, слава Богу, успяваме да се държим и да не страдаме много. Това ли е противоречивото, че нямаме чудовищни числа и задръстени болници?! Ще ли ти е „непротиворечиво", ако се докараме като Италия, като Испания, като Франция, като Великобритания, като Белгия, като САЩ и т.н.??? Тогава доволен ли ще си да напишеш „България закъсня, нищо не направи, провали се"?!? Какъв е тоя необясним яд и цинично съжаление, че страната ти се справя бе, че поне веднъж е начело в добрите статистики, че е реагирала навреме, че удържа и се бори?!? Срам!!!\nРейтинг: 1023 15:40, 22 апр 20 Весело\n"Властта лъже хората, те лъжат нея, а отделно се лъжат и помежду си."\nцелата държава описана във времето и пространството с едно изречение...


Web Portal - Нели Колева - Моден дизайнер, София\nМОДА ДАМСКА МОДА\nНели Колева - Моден дизайнер, София\n+359 2 8511454;\nСофия, бул. Пенчо Славейков 10\nПрегледано - 4372 Оцени\nЖенственост, сексапил, динамика и лукс са опорните точки в естествената философия на дизайнерката Нели Колева, която твори вече 20 години.\nДрехите на Нели Колева превръщат всяка дама в индивидуалистка, като същевременно излъчват кодовете на космополитизма. Философията е недвусмислена - ценностите не се променят, те са родени в пътешествията на творческата фантазия из културата на различни нации. Нели Колева разработва колекции изобразяващи различни етноси – българския фолклор с шевици, пискюли и пендари; монголски шапки и китайски дракони; огнени китайски реминисценции. Бродерии, апликации, мъниста и дантели са задължителни. Те обаче са в перфектна хармония с идеята и философията на дрехата. Моделите се сътворяват от абсолютни образци в текстилната индустрия. Тъканите са бутиково производство на фабрики в Италия.\nКостюмите за офиса са дискретни, с перфектна конструкция и линия, но щипката артистичност е задължителна. Бизнес класиката е закодирана и в цветовете, и в кройките, но дизайнерката внася етно елементи и романтизъм.\nНели Колева е носителка на множество награди и отличия за мода: наградата на Академията за мода "Златна игла", голямата награда в раздел "Рисувана коприна", наградата на телевизионна мода за предаването "24 карата", наградата на София за мода "Упия-Сердика". Няколко години подред, нейни колекции са излъчвани по FTV – фешън канал.\nНели Колева моден дизайнер моден дизайнер София Нели Колева дизайнер дизайнер София модни колекции София\nАдрес : София, бул. Пенчо Славейков 10\nТелефон : +359 2 8511454;\nEmail : nellykoleva_fashion@yahoo.com\nWebsite : www.nelykoleva.com\nМодна къща Аните ЕООД\nКозметично студио Пърл, София


Viale Carducci 312 , Валверде, Чезенатико, Италия, 47042 - Покажи на картата\nАко това, което търсите е хотел с добро местоположение в Чезенатико, не се колебайте, а изберете Hotel Ariston. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nСъоръженията и услугите предлагани в Hotel Ariston гарантират Вашия приятен престой. Хотелът предлага достъп до широк спектър от услуги като безплатен WiFi достъп във всички стаи, съхраняване на багаж, паркинг, бар, сейф.\nДизайнът на хотела е съобразен с най-високите изисквания за удобство и комфорт, осигурявани от съоръжения достъпни в някои стаи като събуждане, бюро, телефон, вентилатор, телевизор. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. Когато търсите удобно и комфортно място за настаняване в Чезенатико, изберете Hotel Ariston, който ще се превърне във втория Ви дом.\nPlease note that parking is subject to availability. Please note, only small-sized pets are allowed at the property.\nВсички типове туристи (104) Двойка (56) Самостоятелно пътуващ (9) Семейство с малки деца (25) Семейство с големи деца (8) Група (6)


Двустаен апартамент, София, Павлово 78000 EUR имот ид : 1486559 - апартаменти, Най-актуалните имоти в apartamenti.com\nПредлагаме нов двустаен апартамент с гледка към планината. В близост удобни транспортни връзки, търговски обекти. Жилището се състои от коридор, дневна с кухненска част, стая, баня и тераса. Възможност за закупуване на подземно паркомясто. Едно чудесно предложение за живеене и инвестиция. Референтен номер 511253\nТози апартамент е Двустаен с площ 54 m2, типа на строителството е Тухла - нова и на етаж 4-и c екстри АКТ16 намира се в Павлово София цената на апартамента е 78,000 EUR и публикуван е на 20/09/2019 от Продиджи (Агенция).


Бял лист: Януари 2011\nС тази американска банда, която си оспорва френски и албански села, за да ме пренесе там, докато я слушам и бродя нагоре надолу из софийските улички между Раковска и Мария Луиза, завършвам най-ползотворния месец на блога. Наистина, 7 от постовете са статии, които съм писала отдавна, но пък са съвсем новички за това пространство тук. И така, доволна съм тази Неделя. Усмихната :)\nПубликувано от zarichinova в 22:59 ч. Няма коментари:\nПубликувано от zarichinova в 22:25 ч. Няма коментари:\nСледя обявите за работа за юристи вече от 3 години. И не спират да ме изненадват с изискванията си за снимка. Тези тук обаче съвсем ме ядосаха.\n"При проявен интерес, моля, изпращайте подробна автобиография, придружена задължително с актуална снимка, мотивационно писмо и посочен референтен номер на обявата. Приложете описание или копие от дипломи за завършени езикови или компютърни курсове.\nЩЕ СЕ СВЪРЖЕМ САМО С ОДОБРЕНИТЕ КАНДИДАТИ, ОТГОВАРЯЩИ НА ИЗИСКВАНИЯТА И ПРЕДСТАВИЛИ ПОСОЧЕНИТЕ ДОКУМЕНТИ!"\nНе ми е ясно кои от следните задължения са пряко свързани с външния вид на служителя: юридически консултации по правни въпроси; решаване на казуси; изготвяне на становища; подготовка и провеждане на процедури за възлагане на обществени поръчки; кореспонденция по електронна поща с клиенти на български и английски език...?\nДали съм ниска и дебела или висока и слаба е все тая при положение, че работата е изцяло зад бюро. Не съм крайна в позицията си и наистина смятам, че външният вид е водещ за някои професии, не само манекен, ами примерно сервитьор, продавач, дори секретар или нещо като мениджър връзка с клиенти. Обаче това да седиш в офиса и да отговаряш на запитвания, просто не ми се връзва с външен вид. Освен това така или иначе на самото интервю ще видиш ''грозния'' адвокат, който не те кефи да работи за теб, за какво да го унижаваш още от първата стъпка?\nАко аз съм работодател за такъв тип работа, бих дискриминирала хората за някакви много по-важни неща, примерно ¨да представи неопровержими доказателства, че не мирише, не яде лук в обедната почивка, слага правилно пълен член, не се облича селски. На интервю ще бъдат повикани само шортлистнатите кандидати, ДОКАЗАЛИ ГОРНИТЕ ИЗИСКВАНИЯ."\nПубликувано от zarichinova в 12:54 ч. 1 коментар:\nКогато Боби ми каже задължително да гледам някой филм, знам, че е важно. И обикновено оставам доволна. Той си ги има личните критерии и знае кое на кого ще хареса. Затова се учудих в началото на този "В бездната". Стори ми се прекалено алтернативен. Някакси рядко гледаме филми, в които надрусаната с халюциногени душа на мъртвец обикаля над Токио в търсене на покой. Филмът обаче оставя дълбоока следа зад себе си. И разбива всички клишета в правенето на съвременно кино. Малко е протяжен на моменти, но това остава незабелязано, защото бавно те омагьосва с образите, които циклично се появяват на екрана. Спомням си едно време, точно бяха почнали да излъчват "Нова телевизия", тогава само в София, беше със странен статут, вероятно е била бедна телевизия и е нямала пари за филми. Та, тогава пускаха изтрещели нискобюджетни продукции и аз не знам по каква причина ги гледах сама. Веднъж имаше филм за някакъв мъж, облечен в бяло в бяла стая, който се въртеше на един бял стол и отвреме навреме при него влизаха други бели хора и го разпитваха някакви неща. Тогава съм била малка и тъпа и понятие съм си нямала от символи, препратки, авангардно изкуство и като цяло се чудех защо по дяволите не идва някоя жена да се влюбят накрая и да се свършва. Много ме беше потиснал този филм. Даже го сънувах дълго време след това. Сега изведнъж се сетих за него като гледах "Enter he Void" и самият факт, че се сетих, явно значи, че си е свършил работата. Загнездил се е някъде като усещане в съзнанието ми, не като история. И с този филм - снощния, ще е така. Режисьорът е бил толкова смел, докато го е снимал.. А идеята за опознаването на Вселената, ме преследва напоследък, защото чета едни разкази на Борхес и само ги мисля после. Днес в тролея, например: "Едно кресло загатва човешкото тяло, ставите и крайниците му; ножиците предполагат действието рязане; погледът на дивака не може да възприеме Библията на мисионера; пасажерът на кораба не вижда такелажа му така, както го вижда екипажът. Ако действително виждахме Вселената, навярно щяхме да я разберем.". Оскар я видя Вселената и накрая намери покой на едно място.\nПубликувано от zarichinova в 12:21 ч. 3 коментара:\nЧичко Тревичко ми е спомен от детството, ама такова каквото исках да имам, а нямах. Наш'те го отричат, обаче бяха строги. Примерно не ми даваха да си взема куче, не ми даваха да имам уокмен, нито синя рокля с огромна бяла яка като другите момиченца, нито несесер с барби, нито ми даваха да правя рождени дни, на които с гостите ми да чупим цялата къща, играейки на Сляпа баба, караха ми се като тичам в кръг из ресторантите, и особено като седя на земята в тези ресторанти и мажа другите деца с торта, освен това така и не ми купиха Чичко Тревичко. Въпреки че последното не съм сигурна дали съм поискала. Но пък те трябваше да се сещат за тези работи, абсолютно всяко дете в класа имаше Чичко Тревичко... и кактус /но това е една друга тема/. Та, днес като минах покрай съдебната и ги видях така наредени пред една цветарница, нещо ме накара да се замисля, че бих била същия родител като наш'те...:)\nПубликувано от zarichinova в 19:45 ч. 4 коментара:\nНякъде из фейсбук... какво да очаквате от човек с татуировка примерно там:\nПубликувано от zarichinova в 16:35 ч. Няма коментари:\n...защото всяка монета в действителност съдържа цял репертоар от възможни варианти за бъдещето. (Заир)\n...ya que cualquier moneda es, en rigor, un repertorio de futuros posibles. (Zahir)\nПубликувано от zarichinova в 0:40 ч. Няма коментари:\nНачи преди като трябваше да изкачвам Черни връх, правех следното - лифт до Алеко и оттам нагоре. И после обратно по същия път. Това беше максимално разнообразният маршрут на Витоша, който можех да си представя. Защото не съм добре с ориентацията, а там е маркирано перфектно. Скоро /скоро скоро - септември/ обаче направихме нещо ново - лифт от Драгалевци до Голи връх, после по желоните до Черни връх и после от хижата надясно /като си с гръб към входа/ към Златните мостове, Морените и накрая - Княжево. Въобще не е тежък, защото през цялото време е слизане, а и лифтът до Голи връх е доста по-евтин.\nДруг, по-тежък маршут направихме точно преди Коледа - Железница-Черни връх. Слиза се от автобуса на Чешмата - нещо като площадче. И после се тръгва право нагоре, покрай едно мостче, отляво лае куче, после наляво и само нагоре. После се излиза на един път, пресича се. И се продължава по нещо като огромно красиво поле, влиза се в една гора и оттам става гадното. Стига се накрая хижата на НСА. Яде се евентуално. После излиза силен вятър, времето се обръща. Май има зимна маркировка. Ама е много тежко през зимата, честно:) Аз не мога май да го мина сама, без някой да ми казва къде е пътят.\nТретият вариант е същият като втория - в началото само обаче. Просто след като се излезе на пътя и се тръгне по пътеката, не се отива към полето, а се завива вляво. Това го направихме миналата седмица. Няма маркировка, но пък е толкова красиво, че си заслужава да се загубиш по тези места. Стига се два малки, съвсем като на шега направени, заслончета - "Синята стрела".\nПрез деня са пълни с лелички и чичовци, които пеят планинарски песни и издават странни звуци с уста, предлагат ти от ракията си и въобще са много мили. Падне ли нощта обаче, натам се насочват млади хора с огромни раници за зимно бивакуване и тъй като на връщане засякохме две различни такива компании, само можехме да предполагаме каква ли война се е разразила за оскъдното място в заслончетата. Ние не останахме да спим. Продължихме нагоре. Хванахме най-кристално чистия въздух и виждахме Рила и Средна гора, и Стара планина, и даже планини, които вероятно не са в България. Минахме през връх Шаро.\nИ оттам изкачвахме... изкачвахме... изкачвахме... и стигнахме един смешен на пръв поглед връх, на име Купена /или Голям, или Ярловски Купен - имаше известен спор между водачите ни/. Смешен е, защото се намира в самия край на едно съвсем плоско пространство и не изглежда хм... особено величествено. Горе си има обаче тетрадка. Пишеш глупости през май и после ги четеш през декември. Тази тетрадка е там от поне десет години и е забавно да я разгръщаш, ако не са ти замръзнали пръстите от студ, разбира се.\nНямахме време да продължаваме към Черни връх и затова бързо слязохме долу. Пихме една бира на спирката. Автобусът дойде. И така. Връх Шаро и Връх Купена рул. Гледката е божествена. Ако имате опитен планинар наоколо си, който знае пътя до там, не се колебайте и тръгвайте.:)\nПубликувано от zarichinova в 12:13 ч. Няма коментари:\nПоствам една интересна статия, която ми даде Виктор за свръхиздръжливото индианско племе Тараумара, съдържащо и кратко описание на ракия, наречена лечугила, която се приготвя от труповете на гърмящи змии и смола от кактуси. А тук пък излиза и статия за бягането на бос крак. Въобще идеята на статиите и на Виктор е, че трябва да ходим боси, колкото се може повече. Ето, примерно сега в офиса, аз си събувам ботушите...\nУзана е симпатична хижа в центъра на Стара планина от онези, които са близо до всичко. Става за начинаещи планинари, защото изкачването не е трудно, а при липса на желание може да се стигне до нея дори с кола.\nНай-лесният път минава през Габрово. От там трябва да се стигне до село Зелено дърво, което е на няколко километра - примерно 10. Ние наехме автобус до селото, но и такситата са адски евтини и много. Има и пътека от Габрово до там, по която минахме на връщане. Но аз не бих се навила да минавам през нея, ако не бях с хората, с които бях и които постоянно ходеха на „експедиции”, когато се появеше кръстопът, защото нямаше добра маркировка. Затова пък от селото до хижата, маркировката е супер. Малко след като се излезе от него, се продължава по пътя нагоре и отвреме навреме има отбивки вдясно право нагоре. После пак се излиза на пътя, и после пак в пътечка, и така.. накрая си горе.\nГоре не е само хижата. Има и хотели, и писта. Хижата е сгушена зад вълшебна борова гора, нощувката е около 10 лв. И е стартова позиция за разни маршрути. Намира се много близо до георграфския център на България, който представлява една кръгла червена топка с нещо като паметник. На около 40 минути от нея има връх – Исполин. Само около 1500 м. е, но разкрива ужасно хубава гледка. Ние го качвахме на челници, доста препили, защото беше на връх Нова година и въпреки или благодарение на това въобще не го усетихме. Третото яко нещо наблизо е Шипка.\nТя е на около 4 часа, в сняг обаче. Маркировката е супер. Върви се по билото. Има доста слизания и изкачвания, но пък си заслужава. Това, което не направихме, но също си заслужава, и също е добре маркирано, е разходка до хижа „Мазалат”. Въобще човек веднъж качи ли се на билото на Стара планина, няма да остане недоволен.\nПреди да тръгнем към Мусала в средата на декември пуснах търсене „мусала през зимата” в гугъл и нищо не ми излезе. Поне нищо съществено. Понеже ходя на планина сериозно някъде от май миналата година и това щеше да ми е първото истинско изкачване при зимни условия, липсата на достатъчно резултати, ме обезвери. Зимни условия бях виждала през октомври, когато качвахме Мальовица, но въобще не можеха да се сравняват с това, което предвещаваха синоптиците от бТВ. Там бяха обявили код оранжево, плашеха с минус 20 в градовете, забраняваха да се пътува с коли, а за планините дори не говореха. Едва ли не код оранжево ще отвори голямата си оранжева уста и ще те погълне със все гетите, ако посмееш да излезеш от вкъщи. Та доста обезверена тръгнах. Но тръгнах. Както винаги правя, когато от бТВ казват да не се ходи на планина. Не защото се правя на голямата работа, обявила, а защото нямам достатъчно приятели, които ходят на планина, а тези, които ходят, са заети и когато се разберем за нещо, никаква прогноза не може да ни разубеди. София – Самоков с маршрутката в 7.30. Самоков – Боровец с някакъв шофьор, който ни каза, че не сме в ред. В Боровец нахлузихме грейки, гети и допълнителен чифт терлици и тръгнахме да се борим с атмосферните условия, но бързо се оказа, че не е било нужно. Някъде около половин час по-късно вече бях по тениска и така като се замисля, е трябвало да я пратя за „аз, репортерът”. Времето беше кристално ясно, дори вятър нямаше. Маркировка по принцип има, но тогава много и не внимавах. По едно време малко се объркахме, но мисля, че се наложи, за да избегнем клековете. В крайна сметка след нас вървеше едно момче, което си изпусна влака и се наложи да мине всичко сам, така че явно е било добре маркирано. Стигнахме хижата „Мусала” по залез слънце. Вътре хижарят си седеше сам и си гледаше някакви филмчета по Булсатком. Нощувката там е 15 лв., бирата – 4, кафето -2, тоалетната е навън.\nВъобще, ако мислите да се задържате, това не е хижата. Оказа се, че е станало доста студено и водата е замръзнала. Нашата и без това вече почти беше свършила, така че се наложи момчетата да разбият езерото отпред. (Въобще, ако някой ми разправя, че не са останали истински мъже на тоя свят, да отиде бързо на планина).\nТа пихме ние вода, ракия, ядохме супа, праз лук, яйца, хляб, лютеница и шоколад. И безславно се прибрахме в стаята в 8 полузаспали. Ако не друго, то поне парното на хижата няма грешка. Беше супер топло и приятно.\nНа другата сутрин се събудихме към 6-7. Някой правеше чай. Слязохме, облякохме се. И тръгнахме към върха. Времето днес вече се беше скофтило, колкото може да се скофти само времето нависоко. Виелица, минус 20 сутринта. И тук се намеси липсата на резултати от гугъл и прогнозата за времето. Чудех се какво да правя. В крайна сметка тръгнах. Зверска мъгла и въпреки че там е желон до желона, пак се обърквах на моменти. Ту затъвахме в сняг до кръста, ту се оказвахме на лед. Отвреме навреме малко като се отдръпнеше мъглата и виждах несвършващата огромна Рила. Отказах се около 10 пъти. Първият път на около 10 минути от хижата. После нагоре. Накрая имах чувството, че от бързото темпо, голямата денивелация и силния вятър не мога да дишам. Класическа паник атака. Не си усещах ръцете изобщо. В един момент, около 2 часа след хижата, стигнахме заслона – Еверест или Леденото езеро.\nБеше затрупан от сняг и нямаше никой. Момчетата проправиха път с пикел. И, точно когато си мислех, че е заключен, се оказа, че не е. Вътре има одеала, дърва и печка. За спешни случаи е направен. Доколкото знам през лятото има хора. Пихме ром, ядохме шоколад и се разделихме на две – три момчета се качиха до горе с котки, ние, другите трима се прибрахме надолу, защото нямахме.\nНо вероятно можеше и да успеем. Пиша това, защото Мусала звучи ужасно страшно за аматьори като мен. Но щом аз стигнах почти до там при такива условия, значи не е трудно. Обективно Мальовица, а може би дори Черни връх са по-сложни за изкачване. В планината не искам повече да се водя от предчувствия, защото си преча и се отказвам преди да съм опитала. Нямам търпение да стане малко по-хубаво времето. И наистина да кача този връх..\nПубликувано от zarichinova в 0:05 ч. 3 коментара:\nЛюбезно предоставена от Яна:\nПубликувано от zarichinova в 13:41 ч. Няма коментари:\nBuskers на английки било уличен музикант. И затова вчера в Софийския имаше фестивал, който се казва 'Buskers play in', демек не на улицата, а на топло. Беше 4 часа - между 7 и 11. Отидох към 8 с много хора, които бързо избягаха. Беше супер пълно, задушно, нямаше къде да си оставиш нещата, хората се настъпваха и блъскаха, системата с купуването на бира беше сложна и скъпа, защото включваше някакви талони. И така - тръгнаха си. Ми хубаво. Добре, че аз останах обаче. Излязоха някакви супер силни артисти - примерно Хаха Импро Театър, които вече са супер известни, но това не им пречи да са добри, вчера всъщност ги гледах за пръв път, преди само бях чувала, Дарио, който свири на кларинет и съм влюбена в музиката му след някаква случайност пред Народния, когато присъствах на негов лайв там:), Миленита, която беше мислена за гвоздея, но беше засенчена малко от Оратница, които излязоха накрая и разцепиха. Особено момчето на кахона Бъни, който направо ме уби. Накрая останаха съвсем малко хора, малко бях не на себе си и се огледах наоколо и ми се стори, че съм в роман на Дикенз. Видях жена с мъжка шапка, разстояние между зъбите и много тънки вежди, видях момиче със стъклена топка, която се плъзгаше в ръцете й, все едно никога няма да падне, видях друго момиче с червена коса, което крещеше, видях жонгльор, видях стар дядо с изпокъсано палто, видях момче на плитки, което се върти като пумпал в кръг, видях момче и момиче, които танцуваха и се биеха едновременно, видях фокусник с карти, който ми направи фокус и картата в моята ръка се оказа в неговата, а неговата в моята с моето име, написано на нея. После ми я подари. Сега си я потърсих в палтото, а я няма. Много странно.\nПубликувано от zarichinova в 20:39 ч. 3 коментара:\nПубликувано от zarichinova в 18:30 ч. 1 коментар:\nПубликувано от zarichinova в 18:28 ч. 1 коментар:\nРасизъм - начин на живот или проста предубеденост\nМаймуна или дилър, това са вариантите за чернокожите у нас\nРасизъм е дискриминация спрямо личности, обществени групи, части от населението или групи хора, политика на преследване, унижаване, опозоряване, насилие, подстрекаване към вражда и омраза, разпространяване на опорочаващи сведения и нанасяне на вреди според цвета на кожата, етническата, религиозната или националната принадлежност.\nНа 20 януари 2007 г. група скинари нападат в подлеза на НДК 20-годишния нигерийски футболист Муайуа Колауоле (Майк), който се връща от тренировка. С пет дълбоки прорезни рани, две от които в корема, множество удари и наранявания по тялото и главата, той успява да се добере до входа на дискотека „Амор”.В „Пирогов” докараха жив труп, казват лекарите.\nСамо спортната форма на футболиста и високият професионализъм на медиците спасяват живота му. Но следват два дни в кома, две тежки операции на корема и продължително възстановяване, които прекъсват за дълъг период футболната кариера на Майк, по това време състезаващ се в „Спортист" (Своге). Днес Майк все още живее в България и играе в Пазарджик. Дълбоко в себе си той отдавна е простил на нападателите си. Аз съм християнин и също не съм безгрешен, човек не трябва да мрази, независимо от обстоятелствата, споделя той.\nСлед две години нападателят получава присъда\nСофийският градски съд наложи на 31 октомври пет години затвор на 18-годишния Александър Гинчев, който е признат за виновен в опит за предумишлено убийство. За пръв път в България наказателно дело, заведено в резултат на акт на насилие над чернокож чужденец, е финализирано в съда и участник в него получава присъда за деянието си, казва Елена Дянкова, координатор на гражданска инициатива „Справедливост 21” към християнския център „Прелом”.\nХората от центъра са помагали на Майк през най-тежкия му период. Представете си колко е трудно за един чужденец, който е болен, който не знае български, не е запознат с българските институции и с българските закони, да се справи с живота тук, обяснява Дянкова. Доброволците подпомагат Майк и по време на делото, намират му адвокат, преводач и го подкрепят в съда.\nВъпреки че според нашата конституция не се допускат никакви ограничения на правата, основани на раса, народност, етническа принадлежност, произход или религия в границите на България, това безспорно право, признато във всяка демократична страна, не се потвърждава от много хора по улиците у нас.\nОбвиняват ни, че учим чужденците на самозащита, а не обществото на демократичност\nказва Анна Андреева, шеф на дирекция „Социални дейности” в Държавната агенция за бежанците. И наистина, когато един африканец пристигне в България, първото, на което се научава, не е нито българският език, нито българската история и култура, а как да не предизвиква агресия върху себе си. Избягвам района около НДК, парковете. Ако излизам късно, е само на места, където има и други чужденци – латино клубове, пиано барове, разказва Пакуан Джордж Куланг от Судан. Когато се движа по улиците в група с българи, нямам никакви проблеми, споделя пък Сейфе Арегай от Етиопия. Той не обича да излиза късно вечер.\nАфриканците имат проблем и с намирането на квартира, на работа. Собствениците предпочитат наемателят да прилича на тях. Когато е с различна прическа, начин на обличане и особено различен цвят на кожата, те се плашат. Все още обществото ни е затворено, консервативно, защото няма достатъчно различни хора, смята Анна Андреева.\nБългарското здравеопазване не работи за чужденци\nКолкото и парадоксално да звучи, се оказва, че софтуерът на Националната здравноосигурителна каза (НЗОК) и Националната агенция по приходите (НАП) има проблеми с отчитането на хора, които живеят в България отскоро. Бежанците плащат осигуровките си, но когато лекарят натисне копчето на компютъра, името на пациента не излиза и той отказва да го обслужи, обяснява Андреева.\nИ все пак в комисията за защита от дискриминация не са постъпвали жалби за двоен стандарт на базата на расов или етнически признак въпреки всички трудности, които срещат чужденците и факта, че за 15 години в България убежище са потърсили 17 хиляди души от целия свят. Има само няколко жалби от страна на неправителствени организации за отношението към ромите, казва Любомир Панев от комисията. Той не смята, че проблемът е в изискването жалбите да се попълват на български език.\nДосега избягвахме българските институции заради бюрокрацията, царяща там, но в бъдеще смятаме да работим усилено с тях, заявява Сейфе Арегай. Той е председател на Етиопското земляческо дружество в България, което подпомага африканците у нас. Преди няколко месеца го е фрапирала една случка - етиопец е нападнат в кв. "Надежда" от 5-6 скинари и едва успява да избяга без сериозни наранявания. Първият въпрос на полицаите към него бил: „Ти да не продаваш наркотици?”.\nПакуан, който в момента работи в отдела за бежанци към Българския червен кръст, също смята, че най-много проблеми имат хората от Африка заради цвета на кожата им. Младежите по улиците на София са най-агресивни, според него те се опитват да имитират Запада. Най-опасни са тези, които се движат в организирани групи, т. нар. скинхедс, те не просто се заяждат, често и нападат без причина, без да питат, без да обясняват.\nМай преди промените беше по-добре, замисля се Пакуан. Той пристига в София в началото на 80-те, за да учи химия в ХТИ. Тогава го посрещнали на летището, настанили го в Студентски град, получавал стипендия в университета. След като завършва, се връща в Судан, но скоро се налага да бяга оттам. Идва отново в София, защото знае български, и се сдобива със статут на бежанец.\nСлед промените сякаш хората са станали по-студени, явно имат повече проблеми, по-забързани са, смята Пакуан. Преди е можел спокойно да отиде на мач на любимия си „Левски”, сега вече за чернокож е прекалено рисковано. Заплахите по улицата, подвикванията „маймуна” са всекидневие. Но\nот втренчените погледи в трамвая боли не по-малко\nзащото са отправени от наглед съвсем възпитани хора. Чернокожите подминават всички обиди сякаш нищо не се е случило, за да избегнат конфликта, описва живота тук суданецът. Според него с тях се свиква, но неминуемо самочувствието на африканците се понижава в България, смята Пакуан и дава за пример новодошлите, които не знаят езика, все още нямат познати и приятели и остават с впечатление, че всички тук са враждебни към тях. Време е обществото да разбере, че бежанците не застрашават нашето здраве, пазар на труда или националната ни идентичност, заключава Анна Андреева.\nА и за доста от африканците път назад към родните им страни няма. Майк заявява, че остава в България, стига да има договор. Улиците на София не са го уплашили. Тук има много приятели, които биха му липсвали. Пакуан също е оптимист. Според него нещата ще се променят с времето, защото няма човек, който да е роден агресивен. Все пак се замисля и казва, че ако беше по-млад, би заминал за Великобритания или САЩ. Иска му се да отиде и в Судан. Там ситуацията вече е по-спокойна – след 22 години гражданска война между Севера и Юга в момента има мир.\nНо със статут на бежанец излизането от България е почти невъзможно. Арегай също иска да се върне в родното си място – Етиопия, но след като получи българско гражданство. Има само един етиопец, който е постигнал заветната цел, но той е женен за българка. Въпреки че Пакуан е бил тук 19 години, а Арегай 20, знаят български и не са криминално проявени, гражданство им се отказва. И те живеят с висящото положение на бежанци за неограничено бъдеще.\nПубликувано от zarichinova в 18:28 ч. Няма коментари:\nДоброволци от цял свят се борят „за” природата в българското село Желен\nВъв време на световна икономическа криза – във време на фалити, съкращения, потъване в кредити, хората са уплашени, но все още не са готови да променят начина си на живот. Посоката на движение продължава да бъде към мегаполисите, независимо че животът там е свързан с все повече въпросителни. С особена сила това важи за младите хора, които са готови на всичко, за да останат в големия град, където са забавленията и приятелите. И все пак – изключения има, като в страните от ЕС тези изключения се превръщат в мода.\nАко цял живот си в Париж, дишаш мръсен въздух, тютюнев дим, работиш по 10 часа на ден в малък офис, след това излизаш да пиеш, харчиш ужасно много пари за ресторанти, барове, квартира, дрехи и същевременно срещу тях получаваш генномодифицирана, претоплена храна, стая метър на метър и пуловер, чиято единствена стойност е марката, съществува огромна вероятност в един момент от този начин на живот да ти писне.\nВариантите за промяна не са много – например отиваш за месец при баба си на село. Ами ако си потомък на стара парижанска фамилия и баба ти живее насред „Шанз-елизе”? Има обаче и друга възможност. Европейският съюз отпуска пари по проекти, свързани с устойчиво развитие по програма „Младежта в действие”. Набира и доброволци чрез мрежата WWOOF (Околосветски възможности за органично земеделие) и ги изпраща в приемни центрове в различни райони на Европа, нуждаещи се от помощ, като поема разходите им.\nДългият път към устойчивото развитие\nВъзможно е така парижанинът да бъде изпратен в село Желен при хората от българското сдружение „Тринога”. Той ще кацне в София, оттам ще пътува 55 километра до Своге, впоследствие ще намери някакъв начин да стигне и до самото село, което е на около 10 км от града. Ще попита Мария магазинерката къде се намира къщата и от ръкомаханията разочаровано ще разбере, че има още път – 3-4 км изкачване извън селото.\nНай-накрая ще стигне подновената керпичена къща на върха на хълма и с изненада ще открие двор, пълен с млади хора, пристигнали от цял свят, за да поживеят в хармония с природата и същевременно да се грижат за нея. Около тях ще се разхождат кокошки, пъдпъдъци, кучета и каракачански коне.\nВ Желен всеки участва с каквото има – не само с пари, но и с енергия, с работа, с храна, с материали. Всеки може да дойде в двете къщи на сдружението, независимо от социалното си положение, стига да може да отговаря сам за себе си, да е трудолюбив и честен и да е готов да помага за каузата на устойчивото развитие.\nУстойчивото развитие представлява начин на живот, при който оставяш на бъдещите поколения поне толкова здрава и изобилна среда, колкото ти самият имаш, дори повече. Дейността на сдружение „Тринога” цели възстановяването на правилните връзки и правилния обмен между индивида, обществото и околната среда. Защото днес обществото притиска индивида, внушава му тип поведение и така той живее, без да е щастлив, като едновременно с това обществото експлоатира свръхмного и околната среда, обяснява Филип Кирилов, учредител на сдружение „Тринога”.\nТой е в Желен от 3 години, на пръв поглед – странен избор, като се има предвид предишният му начин на живот. Завършва Френската езикова гимназия в София през 2001 г., заминава за Тулуза, за да учи биология, но се отказва след две години. И отива на о. Реюниюн, най-южния френски департамент, до о. Мадагаскар, там остава още 2 години и учи скално катерене. Впоследствие заминава за Англия. През 2006 г. обаче се завръща в България и оттогава е в Желен.\nНа Реюниюн е срещнал човека, който е дал форма на мечтите му за начин на живот – ирландеца Йън Уинклес, учредил френската организация “Association des Trois Salazes”. Така Филип започва да прилага наученото от острова в България. И се превръща в двигателя на проекта за устойчиво развитие, човека, който събира съмишленици около себе си, кандидатства по проекти и се бори за природата. "Майка ми искаше да стана юрист, защото всичките ми роднини са такива.\nНо направи грешката да ме пусне да живея в Желен през първите ми 7 години. Ако искаш да правиш юрист, не го пускай 7 години на село", смее се Филип. В момента в Желен има само четирима души. Част от чужденците са се върнали вкъщи, други обикалят България, трети са на екскурзия в Монголия. Зимата тук няма толкова работа, колкото през лятото, така че той има време да разкаже за смисъла на това, което прави.\nОколна среда, традиции и икономика\nПри устойчивото развитие съществуват три области на отговорност – първата е околната среда, втората обхваща културата, традициите и знанията, и третата е свързана с икономическия аспект. Всяка от тях изисква много работа. Грижата за околната среда включва борбата с ерозията, обезлесяването, пресъхването на изворите, както и нуждата от максимално рециклиране на боклуците. В екологията всичко е свързано помежду си, така че не може да се работи само върху едното и да се забравя другото.\nВ момента „Тринога” води и обществена кампания за спасяване на старата българска порода „каракачански” коне, от които са останали само около 600 животни в цялата страна. Те са застрашени от изчезване, защото месото им се използва за домашен суджук.\nПо отношение на традициите - те трябва да се търсят от младите и да им се предават дословно от старите. Що се отнася до третия аспект – икономическия - парите са буквално навсякъде в природата, казва Филип.\nТой си припомня история от острова. Ирландецът Уинклес ги накарал да построят стена против ерозията. Тази стена след две седмици ще почне да изкарва пари, заявил той. Така и станало, защото в нея насадил растения, чиито корен се вари и от него става много вкусно кремче. Почнахме да го предлагаме на минаващите туристи и те го изяждаха, като ни даваха дарение, спомня си Филип. При сдруженията с нестопанска цел няма фиксирани цени – можеш да дадеш 10 лв., може и 5 лв. и кило ягоди.\nВъв времето на бързата, нездравословна храна все повече хора търсят т.нар. органични или биопродукти, независимо от цената, на която се предлагат. У нас голяма част от тях са внос от чужбина, а качеството не винаги е сигурно. За Филип органичните храни са не просто нещо, от което се печелят пари. Първо в тях няма химия. Продуктите, които произвеждат, отговарят на определени условия - произведени са от суровини, създадени чрез устойчиво земеделие.\nПочвата се обогатява, вместо да се изтощава, и не се слагат никакви химикали, никакви пестициди - нито относно обогатяване на почвата, нито при борбата с насекомите. Всичко, което ползват, е на растителна или животинска основа. Освен това продуктът е произведен по някаква традиционна рецепта, независимо дали става въпрос за ябълки, яйца, мехлеми против мускулна треска и т.н.\nНапример кокошките на Филип се хранят със специална смес от жито, овес, сърнели, печена яйчена черупка, царевица, пепел от широколистна дървесина, гасена вар и коприва. Най-важна е копривата, отбелязва Филип - колкото повече коприва им даваш, толкова повече яйца получаваш и системата действа безотказно. Скоро младежите ще вземат 130 кокошки, за да даряват пресни яйца на повече софиянци.\nДруга важна черта на органичните продукти е, че парите трябва да отиват при този, който работи. Намираш хора, настаняваш ги, показваш им как да работят, какви продукти да правят, как да изкарват пари от тях. Но печалбата си остава при тях – ти примерно получаваш едни 5%, казва Филип.\nТук обаче всичко опира до етика, защото големият бизнес често експлоатира хората, които реално най-много са допринесли за създаването на органичния продукт. Филип иска продуктите на „Тринога” да стигат по най-краткия път до самия консуматор - обикновено само чрез един посредник. Така вегетарианска концепция „Слънце-Луна” свързва желаещите столичани с дейността на „Тринога”.\nДоговори за партньорство\nОсвен това „Тринога” разработва договори за партньорство с местните жители - желенците. Договорът е за 10 години. Човекът си дава земята, а хората от сдружението инсталират растителна покривка – овощни дървета, малиноплодни растения и билки. Задължението на собственика е да не поврежда или разрушава растителната покривка, а на доброволците – да се грижат за земята му.\nДокато те отглеждат растенията, собственикът не може да продаде земята, а в замяна на това получава процент от продукцията, който варира в зависимост от ангажираността му - ако той помага, ако охранява мястото или го полива, получава до 50%. Така необработваните с години земи се превръщат в нещо доходоносно за желенци.\nЖелен – глобалното село\nПрез лятото в Желен идват доброволците, около 80% от тях са чужденци - англичани, французи, американци, австралийци. Последното лято е имало постоянен екип от 20 човека, но общият брой на чужденците, минали през къщата, надвишава 200. Къщата е малка и няма място за всички, а решението е едно – през лятото просто се живее под небето – в палатки или дори само в спални чували.\nОсвен купона в Желен се и работи здраво - от „Тринога” организират работата и са съветници. Не им заповядвам, а се опитвам да им обясня, например - ако не издоиш козата рано сутрин, ще хване мастит, казва Филип. Доброволците не се отопляват с отсечени дървета. Те обикалят цяло лято и търсят изсъхнали дървета.\nПовечето от тях остават няколко месеца и се прибират по домовете си, обикновено в същите тези мегаполиси. Но в мирогледа им е настъпила разлика. Едно лято живот с Филип е достатъчно, за да се пропиеш с екопринципи и да работиш за каузата цял живот, макар и живеейки на старото място. Ние тук промиваме мозъци, смее се той. Някои от доброволците впоследствие се свързват с него и му разказват, че са се изселили от градовете.\nПриродният начин на живот никога не е възможен на 100% - и на Антарктида е мръсен въздухът, всеки си има малки пороци – например пуши, обяснява Филип. Но всички можем да направим една стъпка към него – т.е. живееш си в София, но за няколко дни идваш тук и прекарваш време в хармонична среда, добавя той.\nВсяка година между 5 и 15 юли „Тринога” заедно с няколко други сдружения правят 9-дневен събор. В Желен идват лекари, ориентирани към природно лечение, кинезитерапевти, специалисти от чужбина. Те съчетават уроци на теория и практика – сутрин се бъркат биодинамични торове, после се правят преходи в планината, описва се правилният начин за събиране на лечебни средства, на билки.\nГрънчарят Слав от сдружение „Номад” е учителят по рециклиране на доброволците от „Тринога”. Той рециклира всичко, например от пластмасови шишета за минерална вода прави самополиващи се вази. Преди няколко години имало парти в Желен с над 1000 човека, той взел целия боклук и с камион си го закарал в двора. Запазил съм си няколко чувала в дългите зимни вечери да си ги отворя, да си разделям отпадъците, обяснявал Слав.\nДругата страна на планината\nДоброволците живеят в кирпичена къща – много по-стабилна от съвременните, с несравнимо по-добра топлоизолация. През лятото държи хладно, а през зимата – топло. Такава къща може да бъде построена в планината с материал в радиус от 100 м, казва Филип. Нужни са дърво, камък, кал, като дори не се хаби излишен транспорт. Но знанията, необходими за построяването й, не могат да се научат в нито един университет, нито да се прочетат в книга – тях ги знае само дядо. Това е една от причините за Филип да остане там.\nМного пъти съм искал да се откажа, защото е трудно. Преди да намерим субсидии, ние си се самофинансирахме – буквално си садяхме картофите и си ги ядяхме, а продавахме коприва в София срещу жълти стотинки, за да си купуваме брашно, разказва Филип. Той добавя, че в планината парите изведнъж стават много скъпи. На него обаче му е ясно, че ако не го прави, специфичните знания и умения ще умрат със старите хора на село – шладисването, обяздването на диви каракачански коне, строежът на къщи от кирпич.\nАко до десет години никой не приеме това знание - плод на хилядолетен опит, то ще бъде безвъзвратно загубено, смята Филип. Според него този процес на забравяне е следствие на световните войни и последвалия в България режим. Този режим е превърнал селянина в гражданин, след като му е отнел земята. Хората днес не са лоши, казва Филип - те са невъзпитани, отрасли без баба и дядо. Защото знаем, че мама и татко са тези, които се грижат да има храна, които заповядват, които казват какво ще се прави, но баба и дядо са тези, които казват как ще се направи.\nЗатова Филип остава в Желен, приема и изпраща доброволци от цял свят, не просто „раздава” еко-принципи, а ги учи на уважение към природата и продължава да се бори за каузата на устойчивото развитие, но не „против”, а „за”. Не „против” машините, които изсичат дърветата, а „за” гората.\nПубликувано от zarichinova в 18:27 ч. 4 коментара:\nКак един финансист заряза Лондон, за да намери света\nДва тънки панталона, няколко тениски, едно яке, чифт туристически обувки, четка за зъби, минигребен, слънцезащитен крем, препарат против комари, един телефон (само за спокойствие на родителите), лаптоп и фотоапарат - това е всичко, което се намира в раницата на Виктория Оризарска, когато през септември 2007 г. тя се отправя в посока... света, за да осъществи дългогодишната си мечта – околосветско пътешествие за година.\nНе взима нищо повече, защото знае, че това ще бъде върху гърба й, докато върви пеша с километри. Заминава само месец след като напуска работата си като финансов анализатор в инвестиционна фирма в Лондон - достатъчно време, за да си купи билети, да си направи имунизации и да раздаде всичките си вещи на познати и приятели в Лондон, защото е „икономически неизгодно” да ги прати до София. Виктория тръгва от Европа, минава през Азия, Австралия, Нова Зеландия, Южна Америка, Северна Америка и се връща в Европа.\nОбиколката на света е детската й мечта. Като малка е живяла с родителите си в Либия, години след това се мести в САЩ, после в Лондон. Пътувала е в Северна и Южна Америка и Европа, но явно никога престоят не е бил достатъчно дълъг. През юли 2007 г. решава, че моментът е или сега, или никога - предлагат й повишение, но условието е да не напуска компанията в следващите 2 години. Прецених, че до края на живота си ще работя, но времето за подобно пътуване изтича с нарастващите ангажименти на човек, и затова просто си тръгнах, казва Вики.\nОсвен това, когато Виктория решава да напусне работа, всичко вървяло много добре. Пазарите се движели нагоре. За нея предстояла просто една поредна хубава година с добро заплащане. Малко след като си тръгва, започват първите сериозни сътресения на пазарите. Шест месеца по-късно всички от отдела на Виктория са освободени, дванадесет месеца след това цялата фирма вече е затворила. Ако бях отложила заминаването си, щях да съм работила много, да съм преживяла съкращенията, да съм без работа и по-вероятно нямаше да имам смелостта да направя това пътуване, замисля се тя.\nПредставата на хората за човек, който може да си позволи една година около света, е по-скоро за някакъв богат човек без работа. Нищо такова не се отнася за Виктория. Тя завършва висшето си образование в УНСС в София, после прави магистратура в САЩ със стипендия от университета, работила е 5 години за американската компания „Мудис” в Ню Йорк, впоследствие се преместила в Лондон. Не съм богата, през последните години просто спестих, предвиждайки пътуването, и вложих в него всичко, държи да отбележи Виктория.\nДругите пътешественици, които среща по пътя си, също са най-обикновени хора. В Нова Зеландия например съществува и вариант за пътешественици, които нямат достатъчно средства. Отделят 2-3 месеца, работейки в селското стопанство, и впоследствие обикалят красивата държава, харчейки спечеленото.\nВъпреки че Виктория тръгва съвсем сама, тя постоянно се запознава с нови хора. Понякога пътуват заедно за известно време. После пътищата им се разделят. Когато човек стои в един офис по цял ден, той остава с впечатлението, че подобно пътешествие е много опасно, почти невъзможно. Но когато тръгнеш, обстановката е суперсоциална, понеже много хора пътуват сами и имат желание да се запознаят с други. Струва ми се, че в центъра на София е много по-трудно да си поговориш с непознати, отколкото по улиците на Китай и Сингапур, смята Виктория.\nБилет в посока "само на изток"\nОрганизирането на пътуването не е прекалено сложно. Около 5000 долара излиза специален билет, предлаган от големите авиокомпании на хора, които планират пътешествие около целия свят. Просто човек трябва да каже откъде иска да мине. Единственото условие е да се движиш само на изток или само на запад и веднъж като си излязъл, да не се връщаш повече на същия континент.\nИма малък проблем с визите, въпреки че много по-малко държави искат визи на българи, откакто страната ни е член на ЕС. За Израел и Нова Зеландия не е нужна, за Австралия се вади по интернет, китайската виза е безплатна за българите. Виктория не е запазвала хотели, а търсела на място, в повечето случаи изискването било просто да е евтино и безопасно. Единственият хотел, който резервирала по време на пътуването, бил в самото начало - в Делхи, Индия, защото приятели я предупредили, че няма да се оправи сама там в началото.\nПоръчала си дори такси предварително. Шофьорът обаче се оказал измамник и работел със собствениците на друг хотел, затова я закарал там. Така тя попаднала в другия край на Делхи посред нощ и нямала избор, освен да остане да спи там. Впоследствие се оказало, че и другите туристи в хотела са излъгани от същия таксиметров шофьор.\nКунг фу с монасите в Китай\nВиктория е пълна със случки от пътешествието, които звучат като разкази за друг свят. В Китай отседнала за седмица в манастир, където всяка сутрин се будела от молитвите на монасите в 5,30 ч. Тренирала кунг фу с тях по цял ден. Ядяла само ориз и зеленчуци, както всички останали. Вечер си лягала със залез слънце, прочитала по две-три страници от книгата си на светлината от свещта, докато не се струполявала в леглото. Не само тя била чужденката там – имало германка, японец, израелци.\nНай-краткото време, за което можеш да останеш там, е седмица. Но имало пътешественици, които оставали с месеци, дори с години. Отново само ориз и спагети е включвало и менюто й по време на изкачването до Еверест базов лагер. Хигиенните условия не били много добри по пътя и не искала да рискува с месо. Наела гид, но смята, че би могла и сама да се справи – пътеката била само една и на всеки 6 до 8 часа имало по някоя хижичка, където можело да се подслони и да похапне.\nПо-голямото предизвикателство била височинната болест. Някои хора се разболявали и не можели да продължат нагоре. Виктория останала здрава през цялото време, но когато се върнали в Катманду с няколко руснаци, с които се запознали по пътя, решили да изпият по няколко бири, за да отпразнуват оцеляването си. Само две малки бири и две цигари ми бяха достатъчни, за да се разболея и една седмица да се влача като парцал. Два месеца след това не поглеждах алкохол, мислех, че никога повече няма да вкуся, смее се пътешественичката. Няколко месеца по-късно Вики пък почти щяла да се удави, гмуркайки се в кораловия риф край бреговете на Австралия.\nНо все пак тя продължава да твърди, че не се е сблъскала с истински опасности по пътя си и е изцяло позитивно настроена към цялото пътуване. Няма си любима част на света от местата, които е обиколила, но много е харесала китайците. По думите й те са много грижовни хора, приятелски настроени. Когато я питаме къде иска да се върне, тя казва, че навсякъде е хубаво, но веднага посочва Китай. В цяла Азия хората са много меки – големи душички, смее се Виктория. Обожава и Перу – държава, която има много разнообразна природа, и високи планини, и джунгла, и море.\nВ Аржентина остава най-дълго - за два месеца и половина, когато вече е смазана от пътуване. Наема си апартамент в Буенос Айрес и започва да учи испански. Дотогава животът й е бил много активен – почти не е оставала на едно място за повече от седмица. Не бях дотолкова уморена физически, колкото емоционално. През няколко дни хващах автобус, лодка, самолет и заминавах за следващото място, а човек все пак има нужда да се спре за малко и да се опита да смели цялата тази информация, която му е влязла в главата.\nЧужденците плащат малко по-висока сметка в бедните райони, но бившата финансистка има собствена теория по въпроса. В Индия като ти кажат вместо 25 цента да платиш 50, разликата за европееца е минимална, а за този човек огромна, защото работи за долар на ден. Трябва да има баланс, смята тя – хем да гледаш да не те мамят навсякъде, хем да се съобразяваш. Все пак тя отбелязва, че подобни проблеми е имала основно в туристическите места, където чужденецът носи основното препитание на местните.\nСинът ми ще продължи училище, дъщеря ми остава вкъщи\nЗнаех, че, пътувайки, ще мина през много бедни държави, имах желание да не съм просто един турист, който отива там, за да пие евтина бира, а около мен невръстни деца да работят денонощно, за да изкарат за храна, казва Виктория. Исках да се гмурна в културата на чужди държави и същевременно да бъда полезна. Още преди да замине, идва идеята за благотворителността на пътуването.\nВ Латинска Америка се е сблъсквала с много голямата бедност и преди – видяла е децата, които на 5-6 години работят, младите момичета, които проституират. Обикновено, когато си в такава ситуация и го виждаш, се чувстваш безсилен да помогнеш, казва Вики. Първата книга, която прочела, след като напуснала работа, била „Да напуснеш Майкрософт, за да промениш света”, написана от основателя на организацията Room to Read (Стая за четене) Джон Уудс.\nНеговата цел е да помага на бедни деца от отдалечени райони, да им се осигури достъп до образование. Уудс започва да прави библиотеки, впоследствие строи училища. Прави му впечатление, че по тези места момичетата са тези, които много по-често отпадат от училище поради икономически и социални причини. Образованието на една жена не се цени толкова много, защото традиционно тя е тази, която остава вкъщи да гледа децата.\nАко имате пари да пратите само едно от децата си на училище - момчето или момичето ще бъде то? Това е въпросът, който често се задава на хората от бедните региони и отговорът, който следва, неизменно е „Синът ми”. Като една жена с образование, която е взела живота си в собствените си ръце, не мога да не се вбеся от подобна несправедливост и смятам, че момичетата имат право на равен шанс, категорична е Виктория.\nТя се заема да организира фотографски изложби със снимките от околосветското пътешествие. Първите две – в Сидни и Ню Йорк, минават под знака на успеха. Следва тази в София, която ще се проведе в центъра за култура и дебати Червената къща от 16 до 30 април. Откриването е на 16-и, четвъртък, от 19,30 ч. Входът е 1 лев, който ще отиде за каузата. Ще има около 60 фотографии от 15 държави – Израел, Индия, Непал, Китай (включително Тибет), Сингапур, Нова Зеландия, Австралия, Виетнам, Лаос, Тайланд, Венецуела, Перу, Аржентина и Чили.\nЩе се прожектира и слайдшоу с много повече снимки на фона на интересна музика от различните региони, през които е минала – като тибетски поп, класическа музика от щата Тамил Наду в Индия, боливудски песни. Целта на Виктория е 100 момичета от Лаос, зарязали образованието си поради липса на средства, да се върнат в училище. И като се има предвид, че само 250 долара са нужни на едно дете от развиваща се страна, за да остане в училище една година, каузата на Виктория няма как да не бъде успешна, ако се съберат достатъчно добри хора.\nСумата ще бъде удвоена от семейство Брюле от Ню Йорк, като част от тяхната глобална инициатива да удвоят средствата (до 1 милион долара), събрани в световен мащаб за бедната държава Лаос до 30 юни 2009 г.Така година и половина след заминаването си Виктория не просто е завършила едно дълго бленувано пътуване, тя знае, че то не е било полезно само за нея.\nСбъднах мечтата си. Изпитах екстремни температурни и височинни разлики, научих за различни култури и усетих безтегловното състояние да не живееш никъде и да си нищо друго освен себе си. Ще продължавам да събирам средства, с които да подпомогна обучението на момичета от бедните райони на света, за да могат и те един ден да имат шанс да сбъднат мечтите си, завършва Виктория с усмивка, загледана пред себе си.\nКак един парализиран българин изкачи Алпите\nЗа приятелството, всеотдайността и екипното покоряване на върхове\nНа 8 септември 2009 г. 35 български алпинисти забиват националното знаме на връх Монблан, разделящ Франция от Италия. В тази новина няма нищо необичайно – върхът е висок 4810 м, климатът през това време от годината е благоприятен и покоряването на върха не е прекалено сложно изпитание за професионалните алпинисти. Пропуснатата подробност обаче е, че в групата присъства и парализираният Иван Кожухаров. След тежък инцидент някогашният опитен планинар се придвижва в инвалидна количка и все пак това не го спира да покори най-високия връх в Алпите с помощта на верните си приятели.\nИван пострадва на 1 август 1990 г., когато заедно с група алпинисти изкачват Алпите. Катерейки западната стена на връх Пти-Дрю, групата попада под огромен каменопад. Иван е тежко засегнат и остава инвалид за цял живот, придвижва се с инвалиден стол и не може да говори, а само шепти.\nПодобен фатален инцидент би сломил почти всекиго. Иван обаче не се поддава на самосъжалението. Планината продължава да го вдъхновява, а приятелите му остават до него. Само 10 години по-късно той прави немислимото – успява да изкачи връх Мальовица (2729 м) в инвалидната си количка с помощта на другите алпинисти. Две години по-късно групата изкачва и Вихрен (2914 м), а през 2003 г. Иван лети с парапланер. През цялото време той не спира да планира покоряването на Монблан. Първият опит е направен на 23 септември 2007 г. Тогава обаче алпинистите успяват да стигнат само до Монблан дю Такюл (4248 м). Все още приятелите му не са наясно кой ще бъде най-удачният вариант за придвижването на Иван, срещат трудности с изкачването и се отказват да продължат до Монблан. Това обаче не спира Иван и той поема инициативата да намери спонсори, които да подпомогнат финансово начинанието.\nТренировките в България\nТренировките в България продължават. През януари тази година той покорява Мусала и преспива на открито. Температурата е минус 19 градуса. Иван няма усещане за студ и тогава направихме голяма грешка, от която се поучихме за следващото изкачване – преекипирахме го, навлякохме го с прекалено много дрехи и се оказа, че той всъщност няма усещане и за топлина, разказва неговият приятел Александър Шопов. Освен това става ясно, че инвалидната количка, оборудвана с леген отпред, който да предпазва Иван от снега, е подходяща за по-ниските върхове, но е неприложима за по-сериозните височини.\nГрупата се поучава от грешките си и започва да се подготвя за своята заветна цел – Монблан. Иван движи цялата организация. Свърза се с най-големия мобилен оператор в България и успява да договори спонсорство. В инициативата се включват и още много големи български фирми. Решава се, че той ще бъде придвижен догоре със спасителна шейна, която не е напълно подходяща, но пък върши много повече работа от инвалидната количка. Готовност да помогнат изявяват много млади алпинисти, някои от които изобщо не познават Иван. Дори се наложи селекция и много от желаещите трябваше да останат в България, разказва Шопов. Един от доброволците - Георги Георгиев, обяснява, че за рискованото пътешествие са използвани 1600 м въжета, които да подкрепят Иван по време на похода, изградени са 200 м парапети. Малко преди изкачването обаче пада лавина и част от парапетите са напълно разрушени. Доброволците бързо ги възстановяват и групата тръгва нагоре.\nШейната се тегли с противотежест – Иван е от едната страна на опорната точка, а от другата въжетата се дърпат от двама, трима или петима алпинисти в зависимост от стръмността на наклона. Част от групата се изкачва първа, за да изгради бивак на 4350 м височина, в който алпинистите ще спят, след като слязат от върха. Това се налага, защото след покоряването на върха групата няма да има време да слезе обратно по светло.\nРискът на приключението\nПрез цялото време алпинистите са притиснати от времето, защото нито един лекар не може да каже дали Иван ще оцелее навън повече от 35 часа. Във всеки един момент можеше да се развали времето или да се влоши здравословното състояние на Иван, разказват алпинистите. Те отчитат риска от подхлъзване или скъсване на основното въже. Съществува и опасност от обезводняване, измръзване, преуморяване и изгаряне. За щастие това не се случва, Иван се чувства добре, а времето е благоприятно. Не случайно през цялото време в шейната с Иван се вози и иконата на Дева Мария.\nПоходът към върха е заснет от „Другата България”. Операторът обаче не е професионален алпинист и на един от планинарите – Петко Дотев, се налага да се преквалифицира в такъв, когато започва същинското изкачване. Той заснема колкото се може повече кадри от най-високата част. През цялото време се чудех дали да снимам или да помагам, защото в това начинание беше нужна помощ от всекиго, разказва Дотев.\nНе безсмислено начинание, а сбъдната мечта\nНякой би могъл да нарече това начинание напълно безсмислено, но всъщност то се гради на съвсем простички ценности като приятелство, като всеотдайност, казва Иван щастливо. Не е най-важното, че човек в количка се изкачи толкова високо, а че това беше едно колективно предизвикателство, с което дружно се справихме, добавя той. Според приятелите му е хубаво, когато хората с подобни проблеми покажат, че са способни на неща, които обикновеният човек не си е и представял.\nСлед завръщането си от Монблан Иван получава изненадващ подарък - писмо от ООН. „Спортът позволява на хората с увреждания да постигат неща, които по-рано обществото е смятало за невъзможни. За да се подобрят условията в тази област, е важно да се повиши информираността и образованието, особено сред младежите по целия свят. За тази цел са необходими модели за подражание. Такъв модел за подражание е Иван Кожухаров.” Това пише в своето писмо Вилфред Лемке, специален съветник на ООН за „Спорта за развитие и мир”. Алпинистите са първите български спортисти, които получават такова високо признание от ООН.\nИван все още не е планирал следващото си приключение. Докато разказва историята си в пресклуба на БТА, вдъхновява един от присъстващите. Георги Василев, който от години живее на Хавайските острови, му предлага заедно да покорят нещо ново – вулканите на острова. Все още не е ясно кога ще се случи това. Засега Иван ще се върне обратно към обичайния си ритъм на живот. От инцидента насам той живее и работи в Швейцария и по собствените му думи по цял ден „тича” по задачи.\nПубликувано от zarichinova в 18:20 ч. Няма коментари:\nЕтикети: Планини, Текстове пътували навън, Хора