Статии с етикет: етноконфесионална\nСъбота, 30 Март 2013 12:28\n1.1.Съвременни тенденции в развитие на етнонационалните и етноконфесионалните отношения.\nБезспорно е, че за последните двадесет години политиката на етнонационална сигурност се превърна в централна част от оцеляването на съвременните държави. Големите многонационални държави рухнаха не под напора на външни рискове и заплахи, а поради натрупване с десетилетия нерешени етнически проблеми. Етническият проблем, който в началото на 21 век пряко се свърза с религиозния фактор, е „ахилесовата пета“ на политиката на сигурност на много демократични съвременни държави – Франция, Германия, Белгия. В исторически и съвременен план етническия проблем или в по-широк контекст т.н. „национален въпрос“ съпътства българската държава от нейното възстановяване в края на 19 век и е причина за две национални катастрофи, вътрешни вълнения и несигурност. Сръбско-българската война /1885/, Балканската и междусъюзническата война /1912-1914/, Първата и Втората световна война.\nНай-общо политиката на етнонационална сигурност може да бъде определена като поддържането на единство и консенсус между различните етнически групи, предотвратяване на рискове и заплахи , които биха поставили под заплаха целостта на обществото и държавата. Политиката на етнонационална сигурност на всяка съвременна държава се развива в контекста на три противоположни, но съвместно проявяващи се тенденции:\nтенденцията към интеграция , към преодоляване на различията между етническите групи;\nтенденцията към етнонационално обособяване, към дезинтеграция на държавите на етническа основа, към сблъсъци на етническа основа.\nтенденция към трайно свързване на етническия и религиозен фактор.\nТези тенденции не са географски локализирани, едновременното им действие може да бъде наблюдавано както във високоразвити, така и слаборазвити общества и държави.\nВ исторически аспект най-дълго съществуваща е тенденцията към интеграция, към заличаване на различията между етническите общности. Самото съществуване на съвременните нации като политически нации, залегнало в основата на държавното строителство на почти всички съвременни държави, се основава на претопяване на различията между съставящите държавата етнически групи. Процесите на глобализация, на създаване на големи интеграционни групировки стимулират тези процеси. Към тях трябва да се добавят и съвременните миграционни вълни, при които големи групи от хора в рамките на едно-две поколения придобиват националната идентичност на приемащата държава.\nПогрешно е да се счита, че тенденцията към етнонационално и етнодържавно обособяване и дезинтеграция на съвременните държави се е появила след рухването на двуполюсния модел на устройство на света. Процесите на „етническо възраждане“ могат да бъдат открити още през 50 и 60-те години на миналия век. Пример за това са етнорасовите вълнения през 60-те години в САЩ, в етнорелигиозен план това е стремежът за отделяне на Северна Ирландия. От 60-те години датират и стремежите за отделяне на баските, корсиканците, фламандците. Разпадането на биполярният свят, който в продължение на пет десетилетия тушираше националните различия и противоречия за сметка на глобалното противопоставяне на двете политически и идеологически системи, доведе в целия свят до взрив на желанията на по-малките етноси да придобият своя държавност. В Източна Европа този процес бе стимулиран допълнително и от тежките икономически последици от прехода към пазарна икономика, рязкото спадане на жизненото равнище и стремежът за търсене на по-благоприятни алтернативи на прехода.\nВ началото на 90-те години най-изявените мислители на нашето съвремие се изкушиха да разработят сценарии за бъдещето на световното развитие. Голяма част от прогнозите не се оправдаха, но поне двама от тях се оказаха прави в своите разсъждения. Това са теориите за края на идеологиите на Фр. Фукояма и за сблъсъка на цивилизациите на Самюел Хънтингтън. В интересуващия ни аспект на глобалната сигурност тези две теории в съвкупност могат да дадат обяснение на протичащото в съвременния свят.\nС краха на комунистическата идеология започна трайна криза и на нейния антипод – либералната идеология, господстваща в демократичния свят. Сближаването на лявото и дясното като част от западния либерализъм доведе до криза в доверието в политическите институции, неразличимост на програмите и алтернативите, които те предлагат. Настъпи вакуум в ценностната система на съвременните общества и този вакуум бе запълнен от религиите. Тук не става дума само за настъплението на исляма, но и за активизирането на основните релгии, владеещи съвременния свят. Двадесет и първият век, както отбелязва С.Хънтингтън, започва като век на религиите. Религиите запълниха вакуума, който оставиха идеологиите. Идентификацията на човешките общности, включително и на етническите, е неизменно свързана с принадлежност към една от световните религии, религиозната идентичност започна да доминира при самоопределянето на нациите и етническите групи и това важи не само за ислямския свят.\n1.2.Етническите конфликти и глобалната сигурност\nДнес в света има над 180 държави. Само двайсетина измежду тях биха могли да се смятат за „етнически еднородни”: там националните малцинства съставляват под 5% от населението. За 40% от държавите на планетата се смята, че имат „пъстър етнически състав”, т.е. в тях живеят пет или повече национални малцинства. Като цяло, в света има около осем хиляди големи и малки народи, които теоретично биха могли да претендират за собствена независима държавност. Тоест, мнозинството съвременни държави са потенциална арена на междуетнически конфликти.\nПрез втората половина на ХХ век в света са избухнали над триста такива конфликти. По официални данни на ООН, след Втората световна война, в т.нар. „вътрешни войни” (сред които доминират именно междуетническите сблъсъци) са загинали повече хора отколкото в „класическите” войни.\nСлед края на „студената война“ и постепенното налагане на еднополюсния модел, междуетническото напрежение значително нарастна, като към старите конфликти се прибавиха и много нови. В тези условия, особено тревожни нса тенденциите в държавите от Азия и Африка.\nВече няколко десетилетия повечето страни от тези два континента оформят своеобразна зона на хронична политическа нестабилност. Острите сблъсъци между нововъзникналите държави в постколониалния период често прерастваха в опустошителни войни. Паралелно с това, в повечето от тях се разгоряха и кръвопролитни вътрешни етнически или религиозни конфликти. В тази сложна ситуация, управляващите в страните от Изтока използваха широк набор от средства за укрепване на единството и териториалната им цялост и преодоляване на дезинтеграционните тенденции.\nКакви са основните черти и особености на националната политика на повечето държави от Азия и Африка и какви са поуките от техния, преобладаващо отрицателен, опит?\nНа първо място, следва да подчертаем, че правителствата на африканските и азиатски държави, твърдо защитавайки принципа за неприкосновеност на съществуващите национални граници, провеждаха през последните четири-пет десетилетия национална политика, която имаше (със съвсем редки изключения) ярко изразен репресивен характер. Предприеманите от тях мерки често бяха насочени не само против въоръжените бунтовнически групи, но и против „неблагонадеждните”, от гледна точка на централното правителство, етнически и конфесионални малцинства. В редица страни се отричаше самото съществуване на етнически малцинства, които бяха подложени на тотална дискриминация. Турският управляващ елит например, дълги години обявявше кюрдското малцинство за „планински турци”, съчетавайки мерките за максимално ускорената му насилствена асимилация, с репресии срещу марксисткото кюрдско движение в югоизточните райони на страната.\nВ повечето случаи обаче, силовите методи и свързаната с тях скъпоструваща модернизация на националните армии се оказваха недостатъчни за ограничаването и потискането на дезинтеграционните тенденции. Редица азиатски и африкански правителства не се спираха пред налагането на блокади на районите, населявани от различни малцинствени групи, целейки да провокират появата на допълнителни икономически трудности и дори на масов глад. Доста разпространени бяха и насилствените депортации и опитите за „разтваряне” на малцинствата в чужда среда (както сред доминиращия етнос, така и сред представители на други малцинствени групи), с цел сепаратистките движения да бъдат лишени от масова подкрепа.\nНякои режими заложиха на разпалването на трайбализма и религиозната врежда в периферните райони. Така централните власти получаваха възможността да отхвърлят всички обвинения в извършването на геноцид, тъй като смазването на бунтуващите се малцинства и сепаратистките движения бе възложено не на националната армия, а на местни съюзници или наемници. Най-показателен в това отношение е примерът на Судан, където въоръжените и покровителствани от местния ислямисткия режим племенни опълчения нееднократно извършваха масови кланета над изповядващите християнството жители от южните райони на страната.\nСрещу сепаратистите и подкрепящото ги местно население бяха използвани „приятелски настроени” бунтовнически движения от съседни държави, при това както на тяхна територия така и на собствена, във взаимодействие с правителствените части. Именно тази тактика следваше през 70-те и 80-те години на миналия век марксисткото правителство на Етиопия, използвайки въоръжените отряди на Народно-освободителната армия на Судан (т.е. християнските сепаратисти на полковник Джон Гаранг) за смазването на сепаратистите ,изповядващи исляма от западната част на страната.Чисто теоретично погледнато, военно-репресивните мерки действително биха могли да доведат до някакво решение на проблема със сепаратизма: например при пълното изчезване на конкретно малцинство по пътя на физическото му изтребване, или пък чрез тоталната му асимилация от доминиращото мнозинство. В днешния свят обаче, масовото изтребване на хора е практически невъзможно да се скрие. Затова и проявите на геноцид стават все по-редки (последният такъв пример беше Руанда през 90-те години на миналия век). Повечето народи съумяват да мобилизират целия потенциал на своята общност за да гарантират физическото оцеляване и съхраняването на културната си специфика. И оказват толкова мощен отпор на асимилационните процеси, че в крайна сметка подобно силово решаване на проблема става все по-малко възможно на практика. Известни успехи би могла да донесе и стратегията за изтласкване и изолация на бунтуващите се малцинствени групи. Така, мароканското правителство изгради специална отбранителна стена за да изолира т.нар. Фронт ПОЛИСАРИО и подкрепящите го жители на бившата испанска колония Западна Сахара в пустинята и на територията на съседен Алжир. Едновременно с това стартира интензивната експлоатация на природните богатства на Западна Сахара в районите, надеждно защитени от нападенията на бунтовниците. Скоро обаче възникна въпросът, доколко целесъобразна, от икономическа гледна точка, е подобна тактика: в крайна сметка ресурсите на Западна Сахара не само не съдействаха за просперитета на Мароко, но и станаха косвена причина за натрупването на гигантския външен дълг от 18 млрд. долара, вложени предимно в изграждането на грандиозното отбранително съоръжение в пустинята.\nЕтническите конфликти, както посочихме по-горе, представляват опасност не само за участващите в тях страни, но и за целия свят. Съвременните етнически конфликти са опасни и поради небивалия ръст на бежанците от регионите, обхванати от тях. Така, ако през 1970, по данни на ООН, в света е имало 8 млн. бежанци, то след етническите конфликти, свързани с разпадането на СССР и Югославия, броят им достигна 27,4 млн.\nНе по-малко тежки са конфликтите на религиозна основа – като например кашмирският между Индия и Пакистан, иракският – между местните шиити и сунитите, или пък тези в окупирания от Китай Тибет, Косово или Босна. Всъщност, ХХ-ти век преживя три вълни на етнически конфликти, приключили със създаването на нови национални държави (след Първата и Втората световни войни и след разпадането на Съветската империя). Мнозина експерти смятат, че днес светът се намира в завършващия стадий на третия период. Отчитайки обаче, че на планетата (както отбелязах по-горе) има повече от достатъчно народи, не разполагащи със собствени държави, никой не може да предскаже, кога ще започне четвъртият период, или пък дали той вече не е започнал.\nНа Африканския континент, където се намират 33 от 45-те най-бедни страни в света, живеят над половината от всички бежанци на планетата. Там има над 50 нации и повече от 3 хиляди племена, а през последните 40 години са извършени над сто военни преврата и са избухнали 18 пълномащабни граждански войни, в които са загинали над десет милиона души. Само в шест африкански държави (Судан, Етиопия, Мозамбик, Ангола, Уганда и Сомалия) са загинали над 4 млн. души. През последните години въоръжените етнически конфликти бяха особено интензивни в региона на африканските Големи езера и, особено, в Руанда, Бурунди и Заир. /1/\nВ Бурунди, в резултат от етнически конфликт загинаха около 100 хиляди души, а около един милион други бяха принудени да напуснат родните си места.В Заир, между 1967 и 1993 управляваше военен режим, начело с маршал Мобуту Сесе Секо. През 1990-1993 бе направен опит за експериментално въвеждане на многопартиен политически модел, който обаче се провали и през следващите пет години властта на практика отново бе поета от военните. През 1998 страната беше обхваната от гражданска война, приключила със създаването на т.нар. Демократична република Конго, президентският пост в която бе зает от бившия марксист и партизански командир Лоран-Дезире Кабила. По време на неговото управление (от края на 90-те до 2001, когато бе убит от свой телохранител) и това на сина му Жозеф (управлявал Конго през 2001- 2003) в страната се водеха едновременно няколко войни. Първата – между президента и конгоанските бунтовници, втората – в източните провинции срещу местните жители от племето тутси, а в третата активно се включиха и съседните държави. Така, в подкрепа на президента Кабила се обявиха Ангола, Намибия, Зимбабве и Чад. Бунтовниците пък бяха подкрепени от Руанда и Уганда. В основата на конфликта бяха етническите, расови, религиозни, социално-икономически и политически противоречия, както и стремежа за контрол върху добива на изключително ценния минерал колтан, използван в производството на мобилни телефони. В крайна сметка, дългогодишната гражданска война приключи с преговори и провеждане на избори през април 2003, като точният брой на загиналите в нея остава неизвестен – смята се, че те са между два и три милиона души.\nВ Нигерия, която е най-голямата държава в Тропическа Африка, конфликтът има религиозен характер. Между 40 и 50% от населението на страната изповядва исляма, 25-30% са християни, а останалите се придържат към традиционните местни култове. Етнополитическите конфликти там доведоха до постоянно напрежение и спорадични кървави сблъсъци между мюсюлманското и християнско население, между северните и южните племена. Като в хода на гражданската война в Биафра (края на 60-те години на миналия век), етническият сепаратизъм едва не доведе до разпадането на федеративната държава на множество малки племенни княжества.\nКонфликтът в Етиопия е пример за съвършено безсмислена война между две съседни африкански държави за контрола върху няколко голи и безплодни пясъчни вериги в пустинята. След две кървави войни, през 2000, Етиопия и Еритрея (бивша етиопска провинция, получила независимост през 1993) се съгласиха с изводите на комисията по демаркиране на границата между тях, включително за преминаването към Еритрея на граничния град Бадме. Въпреки това етиопците продължават да изграждат селища в оспорваната територия, без да се съобразяват с резолюциите на Съвета за сигурност на ООН. Което означава, че войната там може да бъде възобновена буквално всеки момент.\nОпитът от последните двадесет години сочи, че превантивните действия на международните институции за предотвратяване на конфликтите се оказват слабоефективни. От общо 57 конфликти, в които са се намесвали умиротворителни части на ООН, в повечето тази намеса почти не е оказала влияние за по-бързото им прекратяване. Причините за това са няколко. На първо място, защото поради тромавия бюрократичен апарат на въпросните институции умиротворителите се оказват зле информирани за реалната, бързо променяща се ситуация. На второ място, те обикновено са малочислени. На трето, най-често биват изтегляни от съответната страна преди там да се е формирало действено местно управление. И, което е най-важно, държавите-членки на международните институции нямат особено желание да финансират подобни операции, още по-малко пък са склонни да изпращат свои военни контингенти за осъществянето им. А, докато това е така, навлизането на света в ерата на етнически войни от „четвърто поколение” изглежда само въпрос на време.\n1.3.Европейските измерения на етнонационалната сигурност\nТеорията на С. Хънтингтън за сблъсъка на цивилизациите като основно поле на конфликтност в съвременния свят намира като че ли най-силно потвърждение в европейското политическо пространство. Европа бе подготвяна в продължение на десетилетия за сблъсъка на цивилизациите. Принципите на либералната демокрация, съчетани с нуждата от намиране на работна ръка за застаряващата Европа, доведоха до ново „велико преселение на народите“ още от 60-те години и позволиха във водещите държави на континента- Великобритания, Франция, Германия , Италия, Холандия и др.- да се обособят големи етнически „ анклави“ от имигранти, идващи главно от ислямски страни. Трудно е да се определи броя на мюсюлманското население в Европа поради липса на точна статистика от отделните държави, но в страни като Великобритания това са 1,48 млн., Франция - 6 млн., Германия- повече от 3 млн.,Италия- 1,5 млн и т.н. /2/ Този процес особено се активизира след 1989 г. когато , според специалистите при средногодишен приток на имигранти от 500 000 около 400 000 от тях са мюсюлмани. Изброяването може да продължи, но следва да се отбележи, че в Европа бе създадена критична маса от мюсюлманско население, достатъчно голяма да заяви своите претенции за религиозно, а това значи и културно самоопределение. В християнска Европа се създадоха обширни зони на алтернативен ислямски начин на живот. Според песимистични прогнози до средата на века мюсюлманите могат да надминат по брой немюсюлманите в Европа.\nСитуацията в Европа много напомня политическата история и съвременните етнически съотношения на САЩ, където заселването на чернокожото население преди двеста години води до сегашната ситуация , при която около 45 % от американското население е съставено от малцинствата, преди всичко чернокожо население.\nИзвестно е , че ислямът, като никоя друга религия, съчетава в себе си морални, социални, политически и правни норми и в същото време е най-близък по характеристики до идеологиите. Не беше трудно да се предвиди, че концентрирането на големи маси от хора, което винаги е било благоприятна почва за развитие на идеологиите , ще доведе както до политическо организиране на това население, така и до организиран / в това число и насилствен/ отпор на враждебната християнска цивилизация.\nОсобеност на ислямската цивилизация е това , че политическото организиране и управление на ислямското общество няма практика да се основава на дейността на политическите партии. Въпреки че политически партии на ислямска основа в западните държави има още от края на 80-те години - през 1989 е създадена „Ислямската партия на Великобритания“,през 2003 г. в Белгия- „Партията на гражданството и просперитета“ /2/, политически сдружения на мюсюлманите в различни варианти има в повечето европейски държава, все пак те не се вградиха в политическите системи на европейските държави като изразители на колективните интереси на големите ислямски общности. Според анализатори тези партии на практика са клонове на радикалната организация „Мюсюлмански братя“. Затова и основни форми на противодействие и отстояване на интересите на ислямските общности са радикални противопоставяния, граждански вълнения, насилствени действия и все по-често - терористични актове.\nЕтническият фактор е изпитание на политиката на сигурност на почти всички големи европейски държави- Франция , Германия, Италия, Великобритания,Испания. Не са пощадени и по-малките европейски държави- Холандия , Дания, Белгия. Според някои анализатори вземането на решения по ключови въпроси на глобалната сигурност, засягащи поведение на международната общност спрямо една или друга ислямска страна , много често европейските правителства се съобразяват с реакцията на ислямското население на своя територия, какъвто бе случаят с отказа на Франция и Германия да участват в американската военна операция в Ирак.\nАко все пак споменатите форми на сблъсък на двете цивилизации не поставят под въпрос контрола на държавите върху етнонационалните процеси и етнонационалната сигурност, то разпространението на ислямския тероризъм поставя под съмнение бъдещето на така грижливо изграждана стъпка по стъпка съвременна европейска архитектура на сигурността. Възходът на радикалния ислям, по-нататъшното въздействие на идеологията на отричане и противопоставяне на политическите правила, ценности и норми, установени в рамките на европейската християнска цивилизация надхвърля възможностите на националните държави за контрол върху етнонационалните процеси. /3/\nКартината на етнонационалната сигурност в европейското политическо пространство не би била пълна ако не се анализират дълбоките промени в движещите политически сили, изграждащи и поддържащи съвременната европейска архитектура на сигурността.\nДо началато на 90-те години движещите сили на европейската икономическа, политическа и военна интеграция бяха класическите десноцентристки, социалистически и социалдемократически партии, подкрепяни от малките либерални партии. Те бяха постигнали консенсус по основите на настоящето и бъдещето на европейския дом и смяната на правителствата по никакъв начин не влияеше на установеното статукво.\nГолемите миграционни процеси от 80-те и особено от началото на 90-те години коренно промениха движещите сили на европейската интеграция. Трайното заселване на големи групи от неевропейско население създаде допълнителни рискове за сигурността на европейските градове, натовари допълнително социалните мрежи и промени радикално трудовия пазар на европейските държави. Общественото недоволство стана почва за създаването на крайнодесни националистически и ксенофобски партии, които преминаха през няколко фази на развитие: първоначално те завоюваха влияние и власт в местните органи на власт, впоследствие станаха общонационални партии, като следваща крачка бе превръщането им в участници във формирането на общоевропейските решения в рамките на ЕС, НАТО,ОССЕ, Съвета на Европа, на настоящия етап те са управляващи или партньори на управляващи партии в редица европейски държави.\nИзлизането на крайно десните партии на европейската политическа сцена първоначално бе посрещнато враждебно от класическите десно- и левоцентристки партии. При появата на евродепутати от австрийската Партия на свободата на Йорг Хайгер в началото на 90-те години останалите евродепутати демонстративно напускаха заседателните зали на парламента и комисиите. По подобен начин бяха посрещани в началото и представителите на крайнодясната „Форца Италия“ на Берлускони.\nПостепенно обаче тези партии се превърнаха в част от общоевропейския консенсус, което стана чрез взаимни стъпки на сближаване и от двете страни- крайнодесните партии се отказаха от най-радикалните си идеи за справяне с имиграцията, а класическите европейски леви и десни партии възприеха част от идеите и програмите на тези партии. Като цяло, въпреки опасенията на анализаторите, включването на крайнодесните партии не разруши формирания консенсус за управлението на Европа.\nВ същото време не могат да не бъдат отбелязани и някои тревожни тенденции. Участието на крайнодесните партии в управлението на редица западноевропейски страни във втората половина на 21 век /Холандия , Дания , Финландия и др./доведе до формирането на „критична маса“ от държави, които вече са в състояние да ерозират постигнатият консенсус за устоите на европейската сигурност. Пример за това е общата позиция на Холандия и Финландия за налагане на вето върху приемането на България и Румъния в Шенгенската зона въпреки изпълнението на критериите за членство на двете държави в шенгенските споразумения. Дали тази тендения ще се утвърди, ще покажат резултатите от предстоящите в следващата и по-следваща година парламентарни и президентски избори във водещи европейски държави.\n1.4.Европейски и балкански измерения на етноконфесионалните проблеми на сигурността.\nРазпадането на бивша Югославия, крахът на комунистическата идеология, както и войната в Босна и Херцеговина доведоха до завръщане на религията в обществения и личния живот във всички страни на Балканите. След близо 50 години на атеистични режими процесът на връщане към ценностите на религиите- християнката и ислямската - се превърна в неотменна част от демократичния преход. Това е процес, който започна още след 1989 г., но едва след атентатите на 11.09.2001 г. дебатите и изследванията на религиозния фактор бяха сведени до спорната връзка между завръщането на исляма и вероятните терористични заплахи. Опасенията и предупрежденията за ислямски фундаментализъм и тероризъм бяха неизменно посочвани през последното десетилетие като основни проблеми на сигурността на Балканите, а оттам и на ЕС. Налице е феномен, различно описван като „ислямско възраждане”, „възход на ислямския фундаментализъм или „възход на политическия ислям”. /4/\nПриемането на стратегическата парадигма за Глобалната борба срещу тероризма във външната политика на неоконсервативната администрация на Буш след атентатите на 11.09.2001 г. позволи на няколко балкански държави умело да раздухат демона на „ислямската заплаха”. Балкански държави поддържат информационни кампании, които демонизират ролята на ислямските общности в държавите от ЮИЕ. Според тях уахабитското движение вече се е разпространило в почти всички държави на Балканите и най-вече в Македония, Косово, България и дори Гърция. Подобен едностранчив подход не само не дава реална представа за измеренията на процесите на развитие на исляма на Балканите, но и пречи на разработването на всеобхватна стратегия за противодействия на негативните страни на този феномен.\nСлед 1989 г. неизменна част от европейския политически дискурс стана въпросът за ролята на ислямската религия и предизвикателствата, които тя поставя пред западния модел на управление – демокрацията. В началния период , обаче, ислямът не беше разглеждан като заплаха, а по-скоро като удобен инструмент за мобилизация в края на ерата на блоковото противопоставяне, какъвто бе случаят с войната в Афганистан. Независимо от това политизирането на исляма през този период нямаше за цел отхвърлянето на западния модел в държавната устройствена система, а противопоставянето на идеите, практиките и тенденциозните политически интервенции на прозападните светски политически елит. В същото време, тази политизация като правило нямаше външни за ислямските държави проявления по време на Студената война, с изключение на случаите на пряка западна намеса, както в Афганистан.\nСлед 1989 г., след отпадането на блоковото противопоставяне, тенденцията за завръщане на ролята на религията в личните и обществени отношения получи нови измерения. Развитието на исляма като религия, както и появата на нови ислямски движения доведоха до качествена промяна в идеологията на радикалните ислямисти. Тази идеология дефинира като основен противник т.нар. „далечен враг”, като необходимо условие за свалянето на близкоизточните ислямски режими. Преди, обаче тази идеология да се наложи, Балканите в значителна степен възвърнаха историческата си роля на мост между Европа и Близкия изток. Процесите на завръщане на исляма бяха катализирани от войната в Босна и дадоха възможност за навлизането на чужди ислямски течения и секти в региона, който като правило единствено познаваше битовия ислям и суфизма. /5/\nТерористичните атаки от 11.09.2001 г. (САЩ), 11.03.2004 г. (Мадрид) и 07.07.2005 г. (Лондон) не само, че доведоха до напрежение между мюсюлманските и западните общности в ЕС, но и до провала на известните дотогава модели за интеграция на мюсюлманите в Западна Европа. Същите провокираха и погрешни интерпретации и целенасочено демонизиране на исляма . В тази насока, предприетата от САЩ глобална война срещу тероризма не само засили опасенията на ЕС, но и постави на дневен ред опасността от радикализация на мюсюлманските общности на Балканите и евентуалната заплаха от ислямски тероризъм за ЕС. В тази връзка, войната в БиХ беше умело използвана от сръбската пропаганда за хиперболизиране на тази потенциална връзка и насаждане на страх от т.нар. бяла ал-Кайда и др.\nДнес между 12,5 и 15 милиона мюсюлмани живеят в ЕС, в т.ч. имигранти и граждани, сравнени със само 800,000 през 1950 г. /7/. По този начин ислямът е не само въпрос на външна политика, а се превърна и във вътрешен проблем за съюза. Мюсюлманските общности нараснаха бързо в Европа през последните десетилетия и ислямът се превърна във втората най-разпространена религия в много европейски държави. В същото време, на Балканите се обособи и първата де факто мюсюлманска държава, в която религията беше основен признак, по който населението беше разделено. Дебатът за турското членство в ЕС, както и за изключване на бошняците от БиХ от списъка на безвизово пътуващите граждани в ЕС поставиха и въпросите за членството на страни с мнозинство от мюсюлманско население в ЕС. С приемането на нови членки, населението на ЕС, изповядващо исляма почти ще се удвои.\nСпоред приетата през 2003 г. Европейска стратегия за сигурност, както и Докладът относно нейното изпълнение , като основни заплахи за сигурността на съюза се определят тероризма, организираната престъпност, липсата на държавност и регионалните конфликти: „Европа се явява едновременно цел и база за тероризма: Европейските държави представляват цел и вече са били обект на терористични нападения. В Обединеното кралство, Италия, Германия, Испания и Белгия бяха разкрити логистични бази на бойни групи на Ал Кайда. Съгласуваните европейски действия са наложителни … Като се обединят тези различни елементи — тероризъм, който се стреми към максимална проява на насилие, наличие на оръжия за масово унищожение, организирана престъпност, отслабване на държавната система и „приватизация на силите“ — всъщност би могло да се окаже, че сме изправени пред много сериозна заплаха /9/\nПодобен анализ през 2003 г. съвпадна и със заключенията, публикувани в доклада на Националната комисия за терористичните атаки срещу САЩ (по-известна като „Комисията 9/11”), който недвусмислено посочва Централна и Източна Европа като удобно място за устройването на терористични бази поради „имигрантските и местни мюсюлмански общности, слабия граничен контрол и служби за сигурност”.\nНезависимо от факта, че след изготвянето на Европейската стратегия за сигурност Балканите не бяха обект на терористични атаки, подобни на тези в Мадрид и Лондон, още от началото на 90-те години на миналия век регионът е във фокуса на експертите и анализаторите, занимаващи се с тероризма и ислямския радикализъм. Основната причина за подобен интерес беше продиктуван от войната в Босна и Херцеговина (1992-1995). Поради бавната реакция на международната общност в лицето на ОССЕ, ООН и САЩ тази война катализира процеси на завръщане на съвременни ислямски и ислямистки идеи, ценности, ресурси, неформални неправителствени и социални мрежи от Близкия изток към Балканите и в частност Босна. Тези процеси протекоха на няколко нива – междудържавно и чрез глобалните ислямистки неформални мрежи и организации.\nФакторите, които определят спецификата на проявление на ислямския религиозен фактор в ЮИЕ са следните:\nНа първо място, Балканите са единственият регион в Европа, който исторически е населен с мюсюлмани. Като изключим албанските мюсюлмани, последните представляват местно население със славянски произход (което е приело исляма) или с турски етнически произход, което е останало след разпадането на Отоманската империя в пределите на новосформираните държави. Това определя и дългото съжителство на балканските мюсюлмани с местното изконно християнско население, както и създаването на своеобразен модел на мултиетнически общества. Тези характеристики не са валидни за страните от Западна Европа, където мюсюлманите не са коренно население. Поради тази специфика подходите за изследване на мюсюлманските общности в западната научна мисъл стават трудно приложими без да се вземат предвид социалната динамика на отношенията вътре в самите ислямски общности и на обществата, в които живеят. По този начин често се говори за „български етнически” модел. На Балканите не са установени движения на религиозна основа, въпреки, че в миналото е имало такива, като богомилите например.\nОт друга страна, следва да се има предвид и факта, че преобладаващите държави в ЮИЕ в предходния исторически период бяха управлявани от атеистични по своята същност режими в продължение на повече от 50 години. Последствията от това историческо развитие следва да се търсят поне в две измерения. Първо, мюсюлманските общности като правило останаха изолирани от тенденциите и развитието на ислямската мисъл и идеология в Близкия изток и ислямския свят. На второ място, създадените официални ислямски общности бяха под контрола на държавата. В новата среда същите не знаят как да се справят с настъплението на секти, НПО и фондации от Близкия изток.\nНа трето място следва да се отбележат и доминантните на Балканите стереотипи и възприятия на християнските общества спрямо исляма и мюсюлманските общности. Тези възприятия са последствие от турското робство, като се превърнаха в лесно манипулируеми елементи от обществената психология и нагласи. В пряка зависимост от този фактор е и възприемането на религията като белег на национална идентичност и използването й като фактор за етническа мобилизация на определени социални групи. /10/\nВойната в бивша Югославия и непризнавания от някои балкански страни статут на независимо Косово оставят въпроса за преформулирането на държавните граници на Балканите открит. Опасенията за използването на религията, като етноопределящ фактор подобно на случая в Босна се преекспонират в общественото пространство. Конкретен пример е тълкуването на конфликта в Македония през 2001 и този в Косово на религиозен признак, въпреки че албанците са в съотношение 70/20/10 (мюсюлмани/католици/православни), а и са били подвластни на един от най-жестоките атеистични режими на Балканите.\nВъзникването на нова държава, в която основен признак за разделение на населението е религиозният, събужда вековния страх у християнското население от възможността за възстановяване на Отоманската империя.\nСилното влияние на Балканите на САЩ доведе до включването на почти всички страни в „антитерористичната” коалиция в Ирак, както и в Афганистан (Албания, Босна, България, Македония и Румъния). Това неминуемо е свързано с възприемането на схващанията на администрацията на Буш за глобалната война срещу тероризма. Проблемите на страните от Западна Европа с имигрантските мюсюлмански общности не доведе до ясна и цялостна политика на ЕС за справяне с този проблем. Поради тази причина, правителствата на Балканите са оставени сами да решават потенциалните си проблеми като външна граница на съюза. В резултат, голяма част от усилията на органите за сигурност са насочени към граничния контрол и престъпността, отколкото към следене на процесите в етнически смесените райони.\nНаличието на коренно мюсюлманско население на Балканите и съществуването на три държави с преобладаващо мюсюлманско население, като Албания, Босна и Косово, определят и различна динамика на протичащите процеси на етническо и религиозно взаимодействие между християнската и ислямската общност на Балканите. Прилагането на готови теоретични подходи и агресивни методи на пропаганда могат единствено да доведат до създаването на предпоставки за използването на религията като мобилизиращ фактор, подобно на периода 1992-1995 по време на войната в бивша Югославия. Липсата на единна европейска политика относно проблемите на Балканите, нерешените етнически и политически проблеми, както и очаквания поток от имигранти към новите граници на ЕС определят и острата актуалност на подобни разработки, като предлаганата.\nЗа начало на организирано участие на ислямския фактор в европейската политика се счита войната в Босна. Поставено в условията на международна изолация, мюсюлманското правителство на Босна, начело с покойния Алия Изетбегович прибегна до помощта на водещите страни в мюсюлманския свят, а именно Саудитска Арабия и Иран. Последните осигуриха необходимите материални и финансови ресурси за оцеляването на мюсюлманите в Босна. От друга страна, за ал-Кайда и салафитите-джихадисти войната даде възможност за прехвърлянето на ислямски бойци от Афганистан, които окрилени от победата над Съветския съюз се нуждаеха от нов фронт за постигане на своите идеологически цели. С навлизането на муджахедините и неправителствените организации (НПО) от Близкия изток в Босна, мюсюлманското население естествено беше обект на целенасочено влияние и въздействие. Следва да се отбележи, че мюсюлманите в Босна, както и тези на Балканите по време на комунизма и блоковото противопоставяне се намираха в ситуация на изкуствена изолация от процесите на развитие на исляма и ислямската идеология. Разпадането на обществените отношения и взаимодействието на вътрешни фактори (социалн-икономически, религиозни и идентичностни кризи), както и на външни влияния (сръбска и хърватска етническа заплаха, разпространението на ислямски НПО) улесниха разпространението на ислямски, ислямистки, джихадистки и уахабитски идеи в страната. Поради дългогодишната изолация, в която бяха поставени, босненските мюсюлмани нямаха възможност да развият необходимия опит за справяне с масовото навлизане на различни от традиционните интерпретации на исляма, а официалната Ислямска общност нямаше потенциала да формира ясна позиция спрямо развитието на плурализма на ислямската мисъл в страната.\nВследствие на обективни обстоятелства, това, което се случи беше динамично и не винаги мирно и контролируемо разширяване на влиянието на ислямския фактор в доминиращата от християнски държави европейска политика. Един от най-важните фактори за Европа и ЮИЕ беше свързването на религията с държавността и използването й като мобилизиращ фактор за оцеляване на новите ислямски държави.\nНаред с „одържавяването“ на исляма в Босна протичаха и други процеси, които бяха характерни за останалата част на Балканите, а именно завръщането на религията в личния и обществения живот. Въпреки, че регионът беше разтърсен от няколко поред кризи, които бяха политически по своята природа, политическите върхушки в съответните страни неминуемо използваха религиозните символи за оправдаване на действията си – Албания (1997), Косово (1999-1999) и Македония (2001). България също не беше подмината от подобна криза през 1989 г. когато се стигна до масово изселване на български турци в Турция. Навлизането на чужди за Балканите ислямски течения породи и ответната реакция от европейските и балкански християнски общества, които ги разглеждаха, като по-голяма заплаха от християнските секти и учения. Независимо от това, по време на войната в БиХ съдбата на босненските мюсюлмани беше използвана от западните интелектуалци, журналисти и политици като доказателство за нуждата от мултикултурно разбирателство и възможността за постигането му в глобализиращия се свят. /13/ След 11.09.2001 г. обаче, вниманието към региона беше подновено, но този път анализаторите и експертите започнаха да използват реториката на администрацията на Буш, която имаше за своя рамка Глобалната война срещу тероризма.\nИзследването на ролята на ислямския религиозен фактор в ЮИЕ представлява сериозно научно предизвикателство. Една от причините е, че това е един съвременен феномен, който се развива и еволюира постоянно. От друга страна, проявленията на ислямския религиозен фактор на Балканите са разнородни – в Босна същите доведоха до държавност, докато в България и останалите страни тези процеси индикират единствено за дейността на определени структури и отделни активисти, които се явяват поддръжници на вече действащи в Близкия изток организации, течения и движения.\n1.5. Проблеми и противоречия на етнонационалната политика на сигурност на Република България. Двойният стандарт на етнонационалната ни политика.\nПричина да включи авторът тази част в общата монография са затрудненията, които изпитва като преподавател, да обясни пред своите студенти двойствения характер на тази политика, разминаванията между записаното в Конституцията, законите и политическите програми на правителствата и фактическото реализиране на тази политика, което почти не се променя независимо от политическия цвят на управляващата партия или коалиция. По-конкретно авторът не може логично да обясни на студентите защо Конституцията на страната забранява съществуването на парти на етническа основа и в същото време неизменна част от управлението на страната е една от тях; защо Конституцията обявява страната като еднонационална държава и в същото време ратифицира европейски и универсални международни конвенции за защита на етническите и религиозни малцинства. Списъкът на въпросите с разминаване на факитическо и юридическо положение може да бъде удължен, но не това е важното. По-важно е да се обяснят дълбоките причини за сегашната етнонационална ситуация в страната\nПричините за това разминаване са колкото субективни, толкова и обективни. Те се дължат на особеностите на историческото третиране на заварените народи на Балканите от Отоманската империя, което е дало своето отражение върху формирането на нациите в Югоизточна Европа в последните два века.\nБългария , както и останалите страни от ЮИЕ се характеризират с една изключителна пъстрота на етническите и религиозни анклави, които обаче имат един общ корен, едни и същи закономерности. Само историческия поглед върху развитието на тази част от континента би показал дълбоките причини за това явление.\nПървият въпрос , на който следва да бъде даден отговор е: защо във всяка една от настоящите държави от ЮИЕ има разпръснати изолирани етна от друга етнически и религиозни „анклави“ било от местно ислямизирано население, било от заселено през 15-16 век ислямско население /турци, черкези, татари и др./ и кои са дълбоките причини за тази етническа и религиозна фрагментация в тази част от континента.\nЛогично е във времето на политически възход на Отоманската империя през 15 век, когато тя завладява целия Балкански полуостров да установи и единен идеологически ред на завладяните територии, така както е правила при предходните си завоевания и да установи господството на исляма върху цялото местно население. Това обаче не се случва и причините са няколко.\nОтоманската феодална държава е била тежка и скъпо струваща административна и военна машина. За нейното поддържане са били необходими огромни средства, които са събирани от поробеното население. Ако употребим съвременен термин, данъчните „ставки“, събирани от ислямското и неислямското население са били коренно различни. Нещо повече, райони на полуострова, които са допринасяли най-много за хазната, са се ползвали с най-голяма възможна автономност. Това обяснява например защо подбалканският район, дал най-много свободомислещи хора за освобождението на страната, с най- високо развито и доходно занаятчийско производство и скотовъдство, се е ползвал с най-много самостоятелност. Житниците на България- Тракия и Дунавската равнина, също не са чувствали в пълна степен гнета на робството. Следователно, не пословичната източна леност, а икономически са причините за това, че ислямът не е залял целия полустров, а се е ограничил до ислямизирането на отделни райони.\nЕтническите „анклави“ с ислямско или ислямизирано население също не са случайно разпръснати на полуострова. Ако се сравни тяхното разпространение с границите на тогавашната отоманска империя, може да се констатира,че те са с най-голяма честота по границите на империята-Източните и Западни Родопи, Босна, Косово, Лудогорието, Югоизточна България. Ако пак употребим пак съвременен термин, това е политика на сигурност на отоманската империя за поддържане на нейната териториална цялост и предотвратяване на опасности от откъсване на части от територията. Освен като фактор на запазване на териториалната цялост на империята, от тези компактни ислямски и ислямизирани групи се е набирал местният административен, управленски, полицейски апарат за управлението на региона и поддържане на реда. Тези първоначално малобройни заселени или ислямизирани групи, по силата на различията в културните традиции на исляма и християнството, са увеличавала броя на населението с темпове, превъзхождащи възпроизводството на населението в християнските семейства , изтласквали са ги от исторически обитаваните от тях земи за да достигнат до сегашните компактни маси, претендиращи и някои от тях вече получили политическа и държавна независимост.\nЧесто пъти в научната литература се среща тезата за несъвпадането на историческото време на на съществуване на държавите от ЮИЕ с това на останалата част на континента по отношение на формирането на съвременните нации .Това вярно твърдение също има своите обяснения в политиката на Отоманската империтория по отношение на етносите на нейна територия. „Доктрината“ на османската държава по отношение на завладяното население е непризнаване на съществуване на отделни народи. Османската империя , както е известно, класифицира поданиците си първо по религиозен , после по социално-професионален , и едва накрая по народностен принцип. Поданиците на империята са били две категории: правоверни и неверници. Цялото население на „неверниците“ е в категорията „рум миллети“ /ромейски, гръцки народ/. Духовната власт върху цялото християнско население е предоставена на гръцката православна църква, която , естествено, прокарва националните и културни интереси на гръцкия народ. Всеки , който е запознат с българската възрожденска литература може да констатира омразата, дори по-голяма отколкото към политическия поробител, на българските църковни лидери и писатели към духовния гнет , упражняван от гръцкото духовенство и спънките, които поставя пред стремежа на българския етнос към самоопределение./14/\nИменно това непризнаване на различията между току-що започналото формиране на балканските нации спира етнонационалното развитие на балканските държави за повече от четири века. Петвековното турско робство наруши естествения процес на формиране на националните държави на Балканите. Когато балканските народи в края на 19 и началото на 20 век получават своята независимост и започват да изграждат националните държави , този процес в останалата част на Европа вече е завършил.\nКогато говорим за изоставане в решаването на етнонационалните въпроси на държавите от ЮИЕ не може да не споменем и волунтаристичните решения по националните въпроси, вземани от комунистическите управления на тези страни. Насилственото налагане на принципа на “пролетарския интернационализъм” спря естественото историческо развитие и решаване на националните проблеми на страните от ЮИЕ.След края на тоталитаризма, когато Западна Европа дооформяше икономическия си съюз в политически, енергията на част от държавите и обществата в ЮИЕ бе впрегната не в преодоляване, а легитимиране на границите между етносите. Изкушавам се да цитирам класическата дефиниция на понятието за балканизация, цитирано от всички съвременни историци и политолози: “група от малки, нестабилни и слаби държави , базиращи се на идеята за националността в един район, в който държава и нация не съвпадат и не биха могли да съвпаднат, всички влизат в конфликт едни с други с териториални претенции и етнически малцинства, които са потиснати или асимилирани:, създават нестабилни и променящи се съюзи помежду си,търсят подкрепа от външни сили за да защитят националното си съществуване и на свой ред са използвани от тези сили за тяхната стратегическа изгода.” /15/\nОбременена от исторически несправедливите за българския етнос действия на Отоманската империя, новата българската държава полага основите на противоречива и недалновидна политика към турския етнос, с удивителна последователност повтаряща се в периода на третото българско царство и комунистическото управление. Големи периоди на предоставени граждански и политически права на турския етнос се редуват с периоди на политически и духовни репресии, принудителни изселвания, „възродителни“ процеси и др.\nРуско-турската освободителна война коренно променя баланса на населението в полза на българите, след като един милион турци напускат домовете си и бягат с отстъпващата турска армия. Малцинството на турците в българските земи се формира според класическия модел, когато в резултат от разпадането на дадена империя и прокарването на новите държавни граници, доскоро доминиралата в политическо отношение народност става по-малобройна, изолирана и обкръжена от по-многобройната и доминираща народност и принудена да съществува в чужда за нея среда.Това естествено поражда у останалите в Княжество България турци, татари , черкези силни чувства на привързаност към империята, а по-късно и към Република Турция в продължение на десетилетия. Липсата на далновидна държавна политика още от началото на съществуването на новата българска държава засилва отчуждението на този етнос от българската държава. Районите с компактно турско население в продължение на десетилетия остават най-недоразвитите в икономическо и културно отношение, което българските турци приемат като официална политика спрямо тях.\nРезките обрати в етнонационалната политика на българската държава спрямо турското и ислямизираното българско население правят тази враждебност постоянна.\nВ отношението на българската държава в двете основни форми на нейното съществуване – Третото българско царство и комунистическата държава могат да бъдат отбелязани по два големи периода, удивително близки по съдържание и поставени цели.\nПървият голям период е от Освобождението на страната до средата на 20-те години на миналия век. В този период турският етнос ползва една много широка политическа, духовна, религиозна и дори съдебна автономия. Берлинският договор, както е известно, поставя пред българската държава много задължения, между които е и задължението за предоставяне на широки права на турското население. В края на 19 и началото на 20 век турският етнос се радва на непозната за онази епоха и за балканския ареал автономия. Държавата не се намесва в работата на независимата турска правосъдна система , основана на шариата. Съгласно Устава за духовно устройство и управление на мюсюлманите в Царство България в духовно, административно и съдебно отношение те се управляват от Главното мюфтийство, мюфтийските наместничества и духовни съдилища. Образованието на децата се осъществява в местните духовни и светски училища на турски език по собствени програми. Турският етнос има собствени вестници, театри, културни институти, близки до българските читалища.\nВ политическо отношение съществува широко представителство на българските турци в Народното събрание /10 депутати по време на земеделското управление/, както и участие в изпълнителната власт на централно и местно равнище, особено застъпено при същото управление.\nСлед преврата на 9 юни 1923 г. и свалянето от власт на земеделското правителство на А. Стамболийски започва обрат в отношението на българската държава спрямо българските турци. Постепенно турският етнос губи своята съдебна, културна и образователна автономия, намалява участието му в политическото управление /през 1934 г., преди разпускането на парламента и забраната на политическите партии, включително и турските, българските турци имат 4 представители в Народното събрание./\nПричините за репресивния характер на българската етническа политика могат да бъдат разкрити в няколко направления.\nКакто беше отбелязано в началото, след края на Първата световна война, в редица европейски държави се установяват режими, които в стремежа си да спрат разпадането на държавността и изправени пред необходимостта да спрат разпространението на комунистическия тип държавност, засилват репресивния характер на своето управление. България, след неуспешния опит за комунистически преврат през септември 1923 г., е типичен пример в това отношение. Рестрикцията на политическото управление неминуемо засяга и автономията на турския етнос, който не е само потенциален източник на заплахи за съществуването на българската държавност.\nИма и една друга причина и тя е свързана със създаването на модерната турска държава на Кемал Ататюрк. Появата на кемализма променя отношението на турската държава към останалите извън нейните предели нейни сънародници и слага началото на нова политика към т.н. „външни турци“- на политическа, духовна и финансова подкрепа на организации на етническите турци в полза на водената от Турция политика. През 1926 г. се създава съюз „Тюран“, която е първата прокемалистка националистическа организация, обединяваща всички турски културни, образователни и културни общности, която дава заявка за развиване на политическа дейност. Репресивният характер на българската държава спрямо турското население става още по-изявен след деветнадесетомайския преврат от 1934 г. На следващата година българската и турската държава сключват дългосрочно споразумение за ежегодна емиграция на 10 000 български турци. До 1944 г. по силата на тези споразумения страната напускат между 150 и 200 000 български турци.\nПоемането на политическата власт от комунистическата партия не променя принципно отношението на българската държава към турския етнос. И при това управление могат да бъдат открити сходни периоди на широки граждански, политически,образователни права и на репресии и насилствена асимилационна политика.\nПериодът 1944-1958 г. , ако се изключи забраната за религиозната автономия на турското население, в много отношения е близък с този от началото на 20 в. До 1958 г. българската държава разрешава преподаването на турски език в изцяло турски училища ,чийто брой през 1958 г. е 1150.В районите с компактно турско население се разкриват турски гимназии, полувисши училища, а в Софийския университет- факултет по турска филология. Статистиката от това време сочи, че в периода 1944-1958 година на турски език излизат три централни, четири местни вестника и две списания. Държавата субсидира три самодейни турски театъра.\nСлед 1958 г. комунистическата държава прави завой в своята етнонационална политика. Възприема се идеята за ускорено създаване на българска социалистическа нация, утвърждава се политика на унификация на българското общество, отрича се правото на етническа идентификация и започва постепенното обосноваване на тезата, че всички български граждани са етнически българи.\nКулминационният момент в асимилационната политика по отношение на българските турци е т.н. „възродителен процес“, осъществен през 1984-1985 г. През този период се провежда директна атака по отношение на идентичността на турското население. Българските турци са принудени да променят имената си с български, забранена е употребата на турски език и практикуването на мюсюлмански религиозни ритуали.\nЗа освобождаваната огромна политическа енергия от етнически сблъсъци, която може да ускори падането на политическите режими, можем да съдим по събитията от пролетта на 1989 г., които ускориха падането на управлението на Т. Живков.\nПоследният период от държавното развитие на България е твърде кратък за да се определи коя е двете алтернативни политики е доминираща -репресивната или либерално-демократичната.\nСлед смяната на комунистическия режим започна постепенното възстановяване на накърнените права на на турската етническа общност и на други етнически и религиозни групи в страната. През 1990 г. е приет Закон за имената на българските граждани. Възстановено бе правото на представителите на всички етнически общности да ползват майчиния си език на публични места и да получават и разпространяват информация на него. Отпаднаха ограниченията за осъществяване на религиозните права на мюсюлманите в България.\nВъзстановени бяха и правата на българските турци в областта на образованието и получаването на информация на майчиния си език.\nПолитическият изразител на колективните интереси на тази етническа общност, въпреки конституционната забрана за съществуването на политически партии на етническа основа, стана Движението за права и свободи /ДПС/. В цялото последващо развитие / до спечелването на изборите от ПП „ГЕРБ“/ тази партия зае удобното място на политическо балансьор и формален и неформален участник в управлението на почти всички правителства след 1989 г. В изборите за Велико народно събрание ДПС печели 23 депутатски мандата, в изборите през 1991 г.- 241,1994- 15, 2001- 21,2005-36, 2009-….\nПолитическите претенции за гарантирана „квота“ на участие във властта на ДПС понякога водят до дълбоки деформации в системата на държаавно управление, включително и системите за сигурност. Типичен пример за това е управлението на „тройната коалиция“ с установената система за разпределение на властовите позиции в съотношение 8:5:3, превърнало се в символ на неимоверно раздухване на административния апарат в угода на политическите апетити на ДПС и НДСВ / в този период ДПС има 36 народни представители, трима министри, 17 зам. министри,14 председатели и зам. председатели на държавни агенции, 4 областни и 22 зам. областни управители/.\nТрудно може да се определи настоящия кратък период на управление на ПП „ГЕРБ“ като връщане към репресивната политика спрямо турската етническа общност било поради краткия период на неговото управление, било поради разминаването на декларираното враждебно отношение на управляващата партия към ДПС и пасивността на изпълнителната властпо този въпрос. Всяко едно управление си дава сметка, че резки репресивни действия към лидерите на тази партия могат да предизвикат неконтролируема верижна реакция с непредвидим край.\nИзложеното в настоящата част е основа за извода , че политическата история на България от края на 19 , целия 20 и началото на 21 век е създала трайни стереотипи на взаимна враждебност между двата най-големи етноса , съставляващи българската политическа нация. Историческата памет трудно изтрива негативите от миналото и това е една от причините за отсъствието на настояща трайна и последователна етнонационална и етноконфесионална политика на всички правителства от времето на т.н. „демократичен преход“. /17/\n1.6.За българския етнически модел.\nБългарският етнически модел за изминалите години бе нещо като запазена марка за безконфликтен политически преход. Вярно е, че политиците преиграваха в неговата възхвала, но ако се обърнем назад , ще видим, че лош или добър, той изигра своята политическа роля. Обществото ни избегна не само кървавите етнически конфликти, но и не регистрира до средата на 2005 г. сериозни кризи на етническа основа.Ако перефразираме една китайска поговорка,че не е важно дали котката е черна или бяла , важното е да лови мишки, то и съществуващият етнически модел със цялата му едностранчивост е бил полезен за обществото.\nВ същото време критиците и анализаторите все повече виждаха неговите недостатъци. С годините се увеличаваше и броят на неговите противници, а сега вече официално и много партии – ГЕРБ, ДСБ Атака са превърнали критиките към този модел в част от своите политически платформи. За всички ни бе ясно , че създаденият политически модел на междуетнически отношения не се разви, остана непълен, защото не включи политическо представителство и диалог с всички достатъчно големи етнически групи и в най-голяма степен ромската. Ставаше все по-ясно , че този модел капсулира турската етническа общност и не спомага за нейното свободно развитие и ориентация към определена политическа сила съобразно нейното социално положение –например-по-заможните към десноцентристките партии, служащите и интелигенцията – към левоцентристките , и т.н. Но този модел изпадна в криза тогава когато стана ясно , че върху него паразитира несменяем политически елит, който извлича неправомерни политически и икономически изгоди; когато стана ясно , че ДПС се е настанил удобно в нишата на несменяем политически балансьор , който винаги осребрява участието си във властта. Не знам кой измисли псевдополитическата закономерност, че управление без ДПС не е възможно, но тя неизменно се възпроизвеждаше във всички парламентарни управления до 2009 г. Така постепенно се натрупваха негативите , които доведоха до сегашната му явна криза. И не е вярно , че явното изчерпване на модела се дължи на появата на Атака, а тъкмо обратното – сляпото придържане на всяка цена към погрешна вече формула на политическо управление доведе до появата на Атака.\nКакто в останалите европейски страна, така и у нас с появата на партия „Атака“ тя бе демонизирана от своите политически противници. От времето на своето създаване досега тя измина път , подобен на крайните националистически партии в Европа. След първоначалното им избухване като нова “звезда” в политическата галактика с хаотично и непредвидимо поведение, с неприемане от класическите партии, започва процес на “опитомяване”, на възприемане на политическите правила на играта и превръщането им в необходим елемент на политическите системи на тези страни,изразяващ по легален начин недоволството на европейския гражданин от емигрантите , бедните съседи, коварния “трети свят” , и т.н. Това стана и тук. Разликата между българската крайна националистическа формация и националистическите и ксенофобски партии в Европа е в това , че там те дебютираха в местното управление и след това тези партии се превърнаха в общонационални. В местното управление крайната националистическа реторика бе изговорена и за централното управление останаха малка част от претенциите на тези партии. При нас стана обратно – „Атака“ победи като общонационална партия без да изговори натрупаните проблеми в местните парламенти. Но поне засега виждам една голяма полза от съществуването на Атака: артикулирането на сложните етнически проблеми на страната. Дотогава всички политици, за да не се попречи на членството първо в НАТО , после в ЕС не смееха да изговорят проблемите в етническата област. Сега вече езикът на Атака започва да става постепенно и език на останалите политически партии. Такива псевдоаксиоми като напр. непременно участие на ДПС във властта, започнаха да се подлагат на съмнение. Крайно дясното политическо говорене показа и погрешността на туширане на социалните конфликти чрез системите за социално подпомагане на етническите групи.\nВ същото време краткият период на съществуване на „Атака“ я превърна в генератор на етническо напрежение, на етническа и верска враждебност, тя върна позабравените приоми на насилие при решаването на конкретни конфликтни ситуации. Ескалацията на напрежението в момента на вакуум на властта би било най-голямото зло за етнонационалната сигурност. За съжаление у нас не съществува система за ранно предупреждение на етнически кризи и конфликти, която би сравнила и обобщила тези сигнали, които се излъчват.\nНа сегашния етап определено може да се констатира, че т.н. „български етнически модел“, в който бяха вкарани както много позитивни елементи , така и пропагандни клишета, е в дълбока криза. Не съществува възможност за неговото продължаване в сегашната му форма, но в същото време няма и консенсус между основните политически сили, включително


Корнелия Нинова да се поучи от Иван Костов - Retro.bg\nКоментари 27 юли 2021, 15:55\nПрез последните десетина дни ръководството на „Позитано“ 20 има големия късмет никой да не го забелязва. Политици, анализатори, както и обикновени кибици са се вторачили в (не)желанието на „Има такъв народ“ да състави правителство и изобщо не обръщат внимание на БСП. Това обаче е временно явление. На изборите на 11 юли социалистическата партия постигна най-ниския си резултат на парламентарни избори и това не може да бъде нито забравено, нито отминато с две-три клиширани реплики. Още повече че обясненията, които дават ръководителите на Столетницата за този исторически неуспех, са крайно неубедителни. Също толкова неубедителни бяха и обясненията за провала на 4 април, когато БСП уж щеше да победи ГЕРБ, пък се свлече до третото място. Тогава на соцръководството му беше виновна ковидната епидемия. Електоратът ни се състои основно от възрастни хора, пък те се уплашиха от ковида и не отидоха да гласуват, оправдаваха се шефовете на „Позитано“. Сега оправданието пак е с хората на пенсионна възраст. И понеже в момента няма страх от зараза, трябваше да се измисли ново оправдание. То е също толкова нефелно като предишното. Възрастните хора не отишли до урните, защото... се притеснявали от машините. Това обяснение е не просто глупаво. То е обидно именно за хората, за чиито интереси партията винаги е твърдяла, че най-яростно се бори.\nКраят на Червено-синята мъгла 2021-07-27 22:59:01\nАаааааа ха ха ха ха ха ха ! Корнелия Нинова Е ОПАШКАТА на Иван Костов ! И ако се задържи още малко , току виж БСП-то станало точно като СДС-то ! И за двете отдавна вече НЕ ми пука , и НЯМА да ми е мъчно !


Засрами се, Европо! Русия, Китай и Куба заслушават поклон до земята!\nГлавна > Важно > Засрами се, Европо! Русия, Китай и Куба заслушават поклон до земята!\nБезкористно или не, но Русия, Китай и Куба помагат на другите по време на коронавирусната епидемия. Напротив, малко се чува за „европейската солидарност“, отбелязва Der Tagesspiegel. Мотивите нямат значение: спасяването на човешки животи е най-важното. Европа би трябвало да благодари, а не да обвинява.\nПревод от Der Tagesspiegel (Германия):\nПървата група от Китай пристигна в Рим на 13 март. Доставени бяха 31 тона спешно необходими медицински материали: защитни костюми, маски и апарати за изкуствена вентилация на белите дробове. Няколко дни по-късно Си Дзинпин проведе телефонен разговор с италианския премиер Джузепе Конте. Следващата група от Китай пристигна в Милано на 18 март. Китайски самолети с помощи заминаха за Испания и Франция.\nСлед китайците пристигнаха руснаците. 15 транспортни самолета Ил-76 докараха група вирусолози, епидемиолози и медицинско оборудване в Италия миналата неделя.\n«Никога досега толкова много руски самолети не са кацали в държава-членка на НАТО», пише La Repubblica.\nДруги вестници публикуваха статии със заглавия, предизвикващи асоциации с Джеймс Бонд — From Russia with Love — От Русия с любов.\nКритики към Китай, Русия и Куба\nМалко след руснаците, също в неделя, в Ломбардия пристигна медицински екип от Куба — 37 лекари и 15 медицински сестри. Преди това те са работили в Африка — борейки се с епидемията от Ебола.\nКогато се появиха тези новини, предупрежденията започнаха да набират скорост в Европа: един след друг се чуваха укори.\n«Китайците, руснаците и кубинците просто искат да подобрят имиджа си, да забият клин между страните от ЕС», казаха някои.\nНо тези страни помагат!\nТази проста фраза буквално ликвидира яростта на скептиците, които се стремят да омаловажат помощта, защото тя им напомня за собствената им пасивност.\nЗа недоглеждането и мълчанието. В същото време на всички е ясно:\nДори ако някой спаси удавник с надеждата за медал, той все пак е спасил човек.\nХората в нужда са благодарни на всички, които помагат.\nХората в Италия, Испания и Франция не питат тези, които идват на помощ, защо го правят. Благодарни са на всички. Липсва им помощ от Европа и за това се сещат десетки пъти, когато, включително от Берлин, призовават за „европейска солидарност“. Рядко се случва думите „Европа“ и „единство“ да имат такъв горчив привкус, както днес, по време на коронавирусната епидемия.\nКитай, Русия и Куба помагат.\nВероятно го правят безкористно.\nНо те помагат.\nСедем от десет деца, живеещи под прага на бедност, са от работнически семейства във Великобритания\nТоп-мениджър: Бедните семейства във Великобритания са принудени да търпят ниските заплати » « Седем от десет деца, живеещи под прага на бедност, са от работнически семейства във Великобритания


Permalink Submitted by Blagovesta Vasileva on Mon, 11/30/2020 - 14:26\nPermalink Submitted by Svetlio Damqnov on Mon, 11/30/2020 - 17:59\nPermalink Submitted by Rhapsody of fire on Mon, 11/30/2020 - 18:26\nОрганизация завладяна от\nPermalink Submitted by Svetlio Damqnov on Mon, 11/30/2020 - 21:20\nОрганизация завладяна от Прокопиев и кликата му в България!\nМай не познаваш не само Отворено общество,\nPermalink Submitted by Петър Пеперлиев on Mon, 11/30/2020 - 22:29\n..ами и клика не разбираш какво е!!\nО извинявай,само ти си най\nPermalink Submitted by Svetlio Damqnov on Tue, 12/01/2020 - 12:21\nО извинявай,само ти си най компетентния тука.Разбиращ що е Отворено общество,клика,сигурно и ЛГБТИ!:))))\nPermalink Submitted by Rhapsody of fire on Mon, 11/30/2020 - 22:43\nPermalink Submitted by Петър Пеперлиев on Tue, 12/01/2020 - 08:50\n...не могат да просъществуват самостоятелно.\nТе обаче няма да търсят близост с Русия. Тя винаги е играла самостоятелно.\nПо-скоро Полша и Унгария ще потърсят сближаване с Великобритания.\nДа ви се струва позната конфигурацията към която отново отива света?\nДа сте чели за историческото противопоставяне между Централните сили и Антантата?


Психоорганичен синдром: причини, симптоми, диагноза, лечение\nПрофесор Eyal REINSTEIN\nНякои симптоми и патологии, които водят до органични нарушения в мозъка, често се комбинират в един термин - психоорганичният синдром. Този синдром се характеризира с триада признаци: увреждане на интелектуалните способности, загуба на памет, емоционална нестабилност (лабилност). В допълнение към тези характерни симптоми, други могат да се появят в зависимост от зоната на увреждане на мозъка.\nСиндромът се проявява най-често при възрастните хора, но може да се прояви в млада и дори в детска възраст.\nПричини психо-органичен синдром\nСред причините за психо-органичния синдром трябва да се подчертаят следните условия:\nнарушения на метаболитните процеси, особено хронични;\nнамален кислород в кръвта (хипоксемия);\nотравяне, включително хронични (например, хронична алкохолна интоксикация);\nвъзпалителни и туморни процеси на мозъка.\nПатогенезата на психо-органичния синдром, като психично разстройство, обикновено се състои от редица фактори:\nпряко излагане на токсични вещества и техните продукти на разлагане върху нервни клетки;\nлипсата на определени вещества в тялото, без които нормалният ход на процесите в нервната система не е възможен;\nразграждане на метаболизма на азота в тялото;\nнеправилна работа на антиоксидантната система;\nдезактивация ацетилхолина и моноаминов;\nнедостатъчност в GABA-ергичните системи.\nУстойчив психоорганичен синдром се наблюдава при хора, които злоупотребяват с алкохол за дълъг период от време. Хроничната интоксикация и липсата на витамини от тип В водят до неправилно функциониране на цикъла на Кребс, нарушено усвояване на глюкоза, натрупване на глутамат в невроните. Изброените метаболитни промени, на свой ред, предизвикват появата на проблеми с мечта, припадъци, психотични разстройства.\nС течение на времето механизмите на невротрансмитерите са изчерпани и се наблюдават стабилни когнитивни увреждания.\nСимптоми психо-органичен синдром\nКакто описахме по-горе, първите признаци на психоорганичния синдром се определят от три характерни проявления:\nвлошаване на възприемането на нова информация, загуба на способност за запомняне;\nвлошаване на умствените преценки и възприятия;\nемоционална лабилност, неразумни промени в настроението.\nПонякога тези симптоми се допълват от чести и продължителни депресии, халюцинации, периодични деликатни състояния. Възможно е да има периоди на епилептични пристъпи и психоза.\nВ зависимост от етапа на психоорганичния синдром, се прави разграничение между леки, умерени и тежки лезии на нервната система. Най-тежкият етап заплашва развитието на органична деменция, която се характеризира освен проблеми с паметта и настроението, продължителна непрозрачност на съзнанието по вид зашеметяване.\nПо-късните стадии на заболяването, се считат за особено тежка има дисфункция или депресия на нервните клетки на мозъчната кора, трудни за цереброспиналната течност и притока на кръв в специфични области на мозъка.\nПсихо-органичен синдром след инсулт\nПроявите на психо-органичния синдром след инсулт винаги се появяват остро, непосредствено след поражението на мозъка. Бавно увеличаване на симптомите е изключено.\nСамокритиката намалява, оценката на другите се влошава. Усещането за такт изчезва, интересите и комуникацията са ограничени, мислите придобиват едностранчив характер. Речта става оскъдна, банална, понякога абстрактна.\nВлошаването е запаметяването на текущите събития и факти.\nНастроението на пациента обикновено е намалено или безразлично. Често се променя, понякога се случва внезапно. Има сълза, чувствителност, депресия, следвана от еуфория, глупост, която е придружена от определен израз на лицето.\nПсихо-органичен синдром при деца\nВ ранното детство психо-органичният синдром се проявява като такива признаци:\nбърза регургитация, повръщане;\nалергични прояви на продукти, считани за хипоалергични;\nнарушение на периодичността на съня и събуждането;\nпрекомерна чувствителност към звуци, светлинни ефекти и др .;\nчесто настроение, промени в настроението.\nПриблизително от 5-годишна възраст при дете с психоорганичен синдром започва да преобладава нарушената двигателна активност и емоционалната сфера. Обръща се внимание на следните характеристики:\nафективни състояния без видима причина;\nостра реакция на околните стимули;\nподдържане на разстояние в комуникация с други хора, дори с местни хора;\nотслабена концентрация на внимание;\nнедостатъчно двигателно развитие.\nС възрастта, докато детето расте, вегетативните прояви на синдрома постепенно се заместват с други симптоми. По-специално, има изразена липса на самокритика и прекомерна раздразнителност към другите.\nАстеничният вариант се характеризира с изразени промени в интелектуалните и паметните процеси. Първият знак е емоционална инконтиненция, която трудно може да се пренебрегне. Поради емоционалната нестабилност пациентът става трудно да се ориентира в ситуации, той постоянно е тормозен и тревожен. Това състояние може да причини главоболие и дори нарушения на ориентацията.\nПациенти с астенични прояви на психо-органичен синдром недостатъчно реагират на проблясъци, трептене и колебания в визуални образи: всичко това ги кара гадене, болки в главата, общо чувство на психологичен дискомфорт. Подобни чувства се наблюдават, ако пациентът попадне в запушена и особено затворена стая с голям брой хора. Следователно, пациентите с астеничен психоорганичен синдром често са несвързани и предпочитат самотен спорт.\nЕксплозивният вариант продължава с очевидно намаляване на интелигентността. Пациентът едва успява да извършва някаква работа или да извършва някаква дейност, за него е трудно да превключи вниманието, в резултат на което се ядосва, раздразва и се оттегля. Наблюдавани са атаки на неоправдано агресивно поведение, което значително усложнява намирането на пациент в обществото.\nУмереният психо-органичен синдром се проявява в трудността при упражняване на умствена активност на пациентите. Независимо от това, дори това несъответствие се определя като начален стадий на деменция. Пациентът има остри и неразумни промени в настроението, главно в еуфоричната страна. Възможно е обаче да има периоди на гняв, редуващи се с прекомерна чувствителност и сълзи. Такъв курс на психо-органичен синдром също се нарича еуфоричен.\nИзвестният психо-органичен синдром обръща внимание на абсолютната липса на мотивация на пациента за двигателна, умствена, речева дейност и други дейности. Пациентът, като правило, е апатичен, избягва комуникацията, за него е трудно да премине теми на разговор, да прояви интерес към всичко. Освен това не е изключено наличието на неспокойна подозрителност и все по-голямо намаляване на умствените способности.\nТъй като психо-органичният синдром прогресира, неразбирането от другите нараства и възможността за нормална адаптация в обществото се губи. Затворените хора също не винаги разбират и подкрепят пациента, понякога пускат ръцете си в отговор на безпристрастно отношение от своя страна.\nУвеличаването на деменцията понякога води до факта, че човек губи възможност да се самообслужва. Неврологичните разстройства се свързват до развитието на кома.\nДиагностика психо-органичен синдром\nКомплексът от диагностични мерки за психо-органичен синдром се състои от следните видове изследвания:\nИзследване на пациента, проучване, оценка на оплакванията както от пациента, така и от неговата среда.\nАнализи: общ анализ на кръвта и урината, определяне на ALT и AST, кръвен билирубин.\nИнструментална диагностика: изчислена томография на мозъка, рентгеново изследване на черепа, доплерография, електроенцефалография.\nОсвен това е предписана консултация с невропатолог и терапевт.\nДиференциалната диагноза най-често се извършва с шизофрения.\nЛечение психо-органичен синдром\nЛечението се предписва с оглед на провокиращи фактори: например, ако смущения в причина psychoorganic сервират алкохолна интоксикация, лечението се извършва детоксикация и синдром, причинени от удар, след удар се извършва възстановяване на пациента.\nЛекарства, които могат да се използват в режима на лечение на психо-органичен синдром:\nноотропични лекарства (пирацетам, фенотропил, пиритинол, меклофеноксат, семакс, цербролизин);\nневротрофични, коригиращи мозъчни нарушения на кръвообращението (нирголин, винкамин, ксантинол, винпоцетин);\nцеребропротектори, невропротектори (кортиксин, цитиколин, глицин, емоксипин, глиатилин);\nвитамини (витамин Е - токоферол, витамин С - аскорбинова киселина, витамини В, никотинова киселина).\nСредната доза е 150 mg два пъти дневно. Продължителност на приема - от 14 дни до 3 месеца.\nНарушения на съня, главоболие, алергии, повишено кръвно налягане.\nЛекарството не е подходящо за лечение на деца.\nДневното количество от лекарството е 800-8000 μg. Назначен строго индивидуално.\nСърбеж и изгаряне на носната лигавица.\nНе използвайте за лечение на деца под 7-годишна възраст.\nСтандартът приема 10 до 40 mg три пъти дневно в продължение на един месец.\nНамаляване на кръвното налягане, алергични прояви.\nЛекарството не може да се използва за директни интравенозни инжекции.\nС психоорганичния синдром, взет вътре 150 до 600 мг три пъти дневно след хранене.\nНамаляване на кръвното налягане, хиперемия и усещане за топлина в тялото, нарушено храносмилане, замайване, чувство за слабост.\nДа не се прилага при пациенти с увредена бъбречна функция.\nИзползва се под формата на интрамускулни инжекции, 10 mg дневно в продължение на 10 дни.\nАлергии, зачервяване и подуване на мястото на инжектиране.\nЛекарството е подходящо за лечение на деца. Дозировката на Cortexin се определя от лекаря поотделно.\nПриема се под езика до пълна резорбция, 100 mg до 3 пъти дневно в продължение на 2-4 седмици.\nВ редки случаи е възможна алергия.\nЛекарството е особено ефективно при мозъчни разстройства, свързани с черепно-мозъчна травма, инсулт и алкохолна интоксикация.\nВземете 10 mg до 2 пъти на ден, в продължение на 2 седмици.\nЗачервяване на горната половина на багажника, усещане за топлина, болка в главата, алергични прояви.\nНе използвайте за хепатит и цироза.\nФизиотерапия при psychoorganic синдром позволява положителни промени предизвикват функциите на централната нервна система за укрепване на имунната защита на организма и активират процесите на адаптиране. Ако няма противопоказания за физиотерапия (неопластични процеси, заболявания на кръвта, кървене, туберкулоза, сърдечна декомпенсация или респираторна функция, треска, остри инфекции), може да се използват редица процедури за укрепване на кръвоносните съдове, подобряване на притока на кръв към мозъка, както и за премахване на някои патологични симптоми.\nПри пациентите в адекватно състояние се предписва електрофореза с вазодилататори, релаксиращи вани с игли и морска вода, магнитотерапия.\nАко целта на физическа терапия е да се намали мускулния тонус (например, в конвулсии или натрапчиви движения), тя може да ви помогне с парафин или озокерит приложения, акупунктура, мануална терапия.\nПри наличие на болка, диадинамиката (импулсните токове), ултразвукът, термичната стимулация имат добър ефект.\nКогато функцията на крайника е нарушена, се използват процедури за електростимулация.\nВ случай, че психоорганичният синдром е следствие от остра мозъчно-съдова атака (инсулт), физиотерапията се предписва само месец след острия период.\nХомеопатията предлага използването на комплексни лекарства, доказали се в областта на възстановяването на организма след мозъчна исхемия, токсични ефекти върху мозъка и други органични лезии на нервната система.\nС психо-органичния синдром се препоръчва използването на доказани хомеопатични лекарства на марката Heel:\nUbihinon compositum - детоксикиращо, антиоксидантно, имуностимулиращо, противовъзпалително и метаболитно средство за инжектиране на растения. Правете 1 инжекция 1-2 пъти седмично. Лекарството няма странични ефекти, само в редки случаи има болезнено усещане в зоната на инжектиране.\nКоензим композитум е хомеопатично лекарство, нормализиращо метаболитните процеси в тъканите, включително в мозъчните тъкани. Лекарството се предписва за 1 ампула от 1 до 3 пъти седмично, в продължение на 14-60 дни. Странични ефекти - алергии.\nCerebrum compositum е комплексно хомеопатично средство за лечение на заболявания на нервната система с функционална и органична етиология. Лекарството се използва под формата на интрамускулни инжекции 1-3 пъти седмично. Продължителността на терапията е до един месец и половина. Нежеланите реакции са редки и могат да бъдат изразени като зачервяване и нежност на мястото на инжектиране.\nVertigoheel е хомеопатично лекарство с психотонизиращ, вазодилатиращ и олигодинамичен ефект. Лекарството се инжектира с 1 ампула до 3 пъти седмично или под формата на перорален разтвор от 10 капки 2-3 пъти на ден, половин час преди хранене. Не са наблюдавани нежелани реакции.\nNervochel е хомеопатичен препарат от комбиниран растителен и животински състав. Има антидепресанти, успокояващи и антиконвулсанти върху организма. Вземете под езика 1 таблетка три пъти дневно. Много рядко може да има алергия към лекарството.\nС помощта на хомеопатията често е възможно да се справят с два важни фактора, които се появяват при психоорганичен синдром - исхемия и хипоксия. В резултат на това е възможно да се постигне период на ремисия и да се подобри качеството на живот на пациента.\nАлтернативното лечение не замества конвенционалната лекарствена терапия, а ефективно я допълва. Разбира се, билковото лечение е дълъг процес, но понякога търпението и редовността на приемането на билкови лекарства наистина върши чудеса.\nПрепоръчително е да пиете пресен сок от моркови дневно или да ядете моркови. Това помага за укрепване на съдовите стени, предотвратява спазмите, което служи като добра превенция на исхемия.\nИнфузията на мента, в комбинация с лайка и валериана, ще помогне да се нормализира нервната система, да се премахне раздразнителност и депресия. Обикновено се приготвя 1 супена лъжица. Л. Събиране на билки 0,5 литра вряща вода. Вземете 200-250 ml до 4 пъти на ден.\nТова ще помогне за възстановяване на кръвоснабдяването на мозъчните структури и инфузията на плодовете от глог. За да се приготви лекарството, 200 g сушени плодове се изсипват с ½ литър вряла вода (за предпочитане в термосферична бутилка). Инфузията се приема през целия ден в големи глътки.\nЕдно добро и некомплицирано предписание за подобряване на кръвообращението в мозъка е чаят, базиран на плодове от вименен и морски зърнастец. Пропорциите са произволни, тъй като съставките се добавят "на вкус". Освен това можете да добавите конфитюр на мед или ягода.\nРастителното третиране се извършва ефикасно, като се използват билкови смеси, съставките на които взаимно подсилват терапевтичния ефект:\nИзпечено 3 супени лъжици. Л. Еквивалентна смес от мащерка, мента и майонеза в 0,5 литра вряща вода. След няколко часа инфузията се филтрира, пиейки 100-150 ml два пъти дневно след закуска и вечеря.\nИзсипете смес от сухи брезови листа и билки от дървени цистеи, настоявайте 3 часа. Вземете 1 супена лъжица. Л. Два пъти дневно след хранене. Продължителността на допускането е 2 седмици.\nПодгответе еднаква колекция от билки от мелиса, риган, диви моркови, момина сълза и глог. Изпечено 2 супени лъжици. Л. Смес от 0,5 литра вряща вода, оставена под капак в продължение на 4 часа, филтрирана и изпита през целия ден.\nС люлеенето на настроение помага за събирането на сушени зеленчуци и мелиса. Съставките се приготвят в термос за нощта и се пият най-малко 5 пъти на ден.\nПрофилактиката на прогресирането на психо-органичния синдром се извършва при първите признаци на патология. Предполагаеми курсове за поддържаща терапия, които пациентът получава няколко пъти в годината, както в болницата, така и вкъщи. Особено внимание се отделя на употребата на ноотропни лекарства и терапия с витамини.\nПрогнозата на заболяването зависи от основната му причина. В по-голямата част от случаите пациентът губи контакт с обществото, губи способността си да се самообслужва и става напълно зависим от своите близки.\nМедицинските експертизи често установяват трайна загуба на работоспособност, невъзможност за физическа и интелектуална дейност.\nЗа съжаление, няма данни за лечението на пациенти, които са имали психоорганичен синдром. Въпреки това науката и фармацевтиката непрекъснато търсят нови начини и методи за борба с болестите, така че остава да се надяваме, че скоро ще се намери лекарство за специфично лечение на болестта.


Pranarom Feminaissance, Комбинация Хармонично кърмене, 5 мл.\nMarvi.bg » Билкова аптека » Сиропи и Екстракти » Тинктури / Екстракти » Pranarom\n21 , 28лв.\nКомбинация за хармонично кърмене.\nАктивни съставки - Био етерични масла: Копър*, Анасон, Босилек*, Ниаули* Растително масло от BIO Рапица*.\nБлагоприятното действие върху секрецията на мляко и намаляване на коликите у бебето.\nПодбран състав за улесняване кърменето:\nЕтерични масла от Копър и Босилек, използвани традиционно от кърмещата жена, заради благоприятното действие върху секрецията на мляко и намаляване на коликите у бебето.\nСутрин, преди хранене, сложете 3 до 5 капки от сместта под езика и оставете да се разтопи. След като се разтопи (необходими са около десетина секунди) напълно, започнете вашето хранене. Въпреки, че участъка под езика е най-бърз и най-ефикасен проводник, за предпочитане е да смесите с малко мед, за да омекотите вкуса на анасон на продукта. Да се приема ежедневно през целия период на кърмене.\nБио етерични масла: Копър*, Анасон, Босилек*, Ниаули*, Растително масло от BIO Рапица*.\n* Съставки от биоземеделие (контролирани от Certisys BE-BIO-01)*\nДа не се използва по време на бременност. - Спрете да приемате продукта след като кърменето приключи. - Напълно безопасно за бебето. - Да се избягва контакт с очите. - Да не се превишава препоръчителната дневна доза. - Да се съхранява на място, недостъпно за малки деца. - Не замества балансираното хранене и здравословния начин на живот. - Да се съхранява далече от източници на топлина и светлина.\nПродукта "Pranarom Feminaissance, Комбинация Хармонично кърмене, 5 мл." не е коментиран.


ПРЕМИЕРАТА на MIRABILIA: ЧУДЕСА И ЧУДОВИЩА, нов проект: MIRABILIA: MIRUS ET MAGICUS\nПроф. В. Лозанова благодари на всички участници, с чиито усилия настоящият сборник стана реалност и даде думата на г-н Живко Кушев, който от името на издателство „Парадигма” сподели удоволствието да се работи с екипа на Института за балканистика с Център по тракология.\nСлед това проф. дин Валерия Фол представи тригодишния проект, който настоящето издание и неговото представяне финализираха. „Това издание е плод на тригодишен проект, който имаше за цел да развие тема, присъстваща в културния пейзаж на всички епохи, но остава в страни от вниманието ни – темата за чудесата, чудовищното и чудовищата. Изданието изяснява теоретични конструкти, които позволяват по-добро разбиране на цялостния контекст на културите, които създават и в които функционират идеите за чудесата и чудовищата. Надяваме се с това издание да открехнем прозореца на научните дирения към един непознат културен пейзаж, в който да открием ключови отговори на досега непоставяни въпроси.”\nНакрая проф. Ваня Лозанова обяви новия тригодишен проект: MIRABILIA: MIRUS ET MAGICUS. „Чудесата нямат край, каза тя, и затова днес обявяваме началото на новия проект MIRABILIA: ЧУДЕСНО И МАГИЧЕСКО, т.е. неочакваното, изненадващото, удивляващото, съчетано с магическото като чудеса. Проектът е насочен към изследване от различни гледни точки и с различен научен инструментариум на релацията: magicus – miraculosus – mirabilis – трите сфери, между които се поделя светът на свръхестественото, съответстващи на понятието за чудесното. Фокусът на научно-изследователските усилия ще бъде пречупен през понятието за мagicus и трансформациите на съдържанието, влагано в него – от сбор начини на мислене, обредни действия и заклинания, чиято цел е да въздействат върху хора, животни, природни явление и дори върху боговете, до представата за пагубното свръхестествено, сатанинското свръхестествено.\nЗащо и как магията и чудото от единство се превръщат в два полюса в контакта със свръхестественото в монотеистичните религии, но същевременно в традиционните култури продължават да са свързани. Културните категории „чудеса” и „чудовища” с акцент върху магията и магическото ще бъдат изследвани в техните динамични взаимоотношения и функционални измерения спрямо области като религия и митология, литература, политика; към проследяване анатомията и еволюцията на тези категории, както и към метафоричните им метаморфози в сакрален и профанен контекст.\nБеше определен и срокът за следващата Втора интердисциплинарна конференция MIRABILIA: ЧУДЕСНО И МАГИЧЕСКО – 1 февруари (четвъртък) 2018 г., деня на св. Трифон Зарезан. В близко време ще бъде разпратено съобщение за конференцията; условията за участие в нея; техническите изисквания за оформянето на текста за публикация и цитираната литература.\nНакрая, на чаша вино гости и участници в представеното ново издание MIRABILIA: ЧУДЕСА И ЧУДОВИЩА (т. 31 от поредицата Studia Balcanica) споделиха радостта си от постигнатото и своите научни планове относно новия проект MIRABILIA: ЧУДЕСНО И МАГИЧЕСКО.


1 унция златна монета лунар кон 2014 - Tavex\nпродай за: 2942 лв.\nОбратната страна на монетата изобразява: кон, текст “Year of the Horse”, буква “P”, с която Perth Mint означава монетите си, китайски символ за “кон”.\nЗнака на годината на Коня носят родените през 1930 г., 1942 г., 1954 г., 1966 г., 1978 г., 1990 г., 2002 г., 2014 г. Тези хора са галантни, енергични и импулсивни. Обичат да се срещат с хора, да посещават празненства и светски събития. Допада им да бъдат център на внимание. Буйният им и независим темперамент понякога ги прави нетърпеливи. Родените в годината на Коня са със силно изразена интелигентност. Притежават трудолюбив характер, харесват предизвикателствата и са амбициозни. Склонни са да се претоварват с работа. Чувството за хумор и безгрижният им дух ги правят много търсена компания.


25-годишният Малума казва на Джими Фалън за произхода на името му - Развлечения\nПроизходът на сценичното име на Maluma буквално предизвика тълпа в „Aw!“ S\nРоден в Хуан Луис Лондоньо Ариас, Малума обясни в интервю за The Tonight Show с участието на Джими Фалън, че той избра сценичното си име като начин да почете семейството си.\nОказа се Малума е комбинация от първите няколко букви от имената на ключови членове на семейството.\nДокато обсъждах своите хитове в класацията (и потенциално сътрудничество с Джъстин Тимбърлейк ), Maluma, 25, току-що сподели трогателната история зад сценичното си име, което е доста изненадващо. По време на явяване на The Tonight Show , латино певецът обясни, че докато се е родил Хуан Луис Лондоньо Ариас, той е създал името Малума, за да почете семейството си.\n„Името на майка ми е Марли, името на баща ми е Луис, а сестра ми - Мануела“, обясни Малума. „Затова взех първите букви от всяко име и го сложих като моето име на изпълнител.“ Звуковите викове 'aw!' от публиката в крайна сметка обобщаваме чувствата си по този въпрос!\nЗвездата на Малума се издигна до нови висоти този месец, когато той изпълнен заедно с Мадона на наградите Billboard Music Awards , така че не е изненада, че много хора са любопитни да научат повече за произхода му. Ако това сте вие, може да искате да разгледате предстоящия документален филм в YouTube МАЛУМА: Какъв бях, какъвто съм, какъв ще бъда , което хроникира възпитанието му в Колумбия, кариерата му във футбола и как в крайна сметка той е намерил успех като певец.\nОсвен забавната история с имената, Малума, която се среща с модела Наталия Барулич , срещна реакция тази седмица, след като сподели публикация за Деня на майката, на която той целува майка си. Картината бе критикувана от мнозина като „твърде страстна“, а представителят на певеца публикува изявление в своя защита.\nСвързана история Дженифър Лопес излиза нов филм\n„Това е нормално в латино културата, особено ако сте единственият син или бебето на къщата“, каза представителят. „Това е обич и форма на уважение. Той е отворен за това кой е и за своите културни ценности, това е само част от него. '\nНезависимо от погледа ви на неговата целуваща се снимка, едно е ясно: Малума ни учи все повече и повече за латинската култура.


Балкон настилки от дърво - стойност бележка - Mous-Design.com\nДървените подови настилки от балкон излъчват естественост и топлина. Ето защо, той е и един от най-популярните подови настилки в открити площи.\nбалкон настилки от дърво\nВ сравнение с други материали като бетон, камък и теракот, балкон настилки от дърво на някои предимства. Той е приятно топъл и се състои от естествени материали. В допълнение, модерните дървени плочки и таваните с щракване и щепселни системи се инсталират лесно. За отделните плочки или дъски могат лесно да бъдат свързани заедно.\nПри избора на балкон покритие трябва да сте сигурни, че дървеният материал на трайност клас 1 до 2 еквивалент. Това гарантира, че то е подходящо за използване на открито. Този дървен паркет е устойчив на UV радиация и други климатични условия. Естествените гори като акация и дъб, но също така и тропически гори като кедър и Bangkirai подходящ например за използване като балкон настилка.\nЗабележка стойност за полагане работи\nли на балкона над план невредим повърхност, на терасата плочки, изработени от дърво могат да се полагат директно върху нея бъде. В противен случай неравностите трябва да бъдат компенсирани предварително, в противен случай плочките могат да се счупят. С търговски нивелиращи и изравняващи съединения се създава равна повърхност. Повечето дървени подови системи са оборудвани с пластмасова подложка. Пластмасовата решетка се нарязва на необходимия размер и се поставя върху пода. В резултат на това отделните парчета дърво могат лесно да се вмъкнат един в друг. Носещата конструкция също така гарантира, че може да се оттича дъждовната добре и дървени плочки не влизат в контакт с локви.\nПри полагане на подовата настилка на достатъчно разстояние съвместно водене един, за да работят. Поради влиянията на времето, дървото може да се разшири. Ако ставите са твърде тесни, плочките могат да се издигнат, което трябва да се предотврати. За да се компенсира естественото движение на дървения под, запазвайки фиксираните компоненти, от двете страни на разстояние от около 15 mm\nПовече за балкон настилки, изработени от дърво. Балкон Под - на 5-добрият>\nпреди и след: балкон етаж - средиземноморски дизайн Помогнете ми да избера>\nбалкон - - накрая запечатани>\nбалкона и терасата етажа в естествен вид>\nдървени плочки за балкона най-красивите идеите>\nАко дървената подова настилка е правилно и редовно поддържана, ще я ползвате дълго време. За да направите това, почиствайте пода редовно. Някои дървета получават сребристо-сива патина с течение на времето. Ако този външен вид е желателен, дървесината не трябва да се поддържа. Ако това не е желано, приложете специален защитен препарат за дърво. Предотвратява синьото петно и защитава срещу плесени, гниене и разрушаващи дървета насекоми. Има и масла за грижа за дървесината за необработени или омазани дървета, глазури за индивидуална цветова схема и терасовидни покрития. Освен това, специални почистващи препарати за дървени подови настилки също са на разположение в търговската мрежа.\nВидео: Book 2 - Chapter 11 - The House of Mirth by Edith Wharton|


▷ Термостат (онлайн авточасти) | AutoMix.BG\nНачало » Термостат\nМоля, да ни извините за причиненото неудобство! Сайта няма да работи известно време, очаквайте ни с по-добри цени и подаръци към всяка поръчка!\nТермостатът е елемент на охладителната система, предназначен да контролира потоците на охлаждащата течност, в процеса на работа на двигателя. Както знаете моторните превозни средства, и в частност двигателите с вътрешно горе ( леки, лекотоварни и товарни автомобили) използват два кръга на охлаждащите цикли, съответно малки и големи.\nВ началото течността циркулира в първият кръг, като след това, при достигане на оптимална работна температура на двигателя, клапанът се отваря, и така циркулацията вече е на големият контур. Той е във формата термостат и клапан.\nУстройството на термостата и елементите му са следните:\nНаправляващо устройство ( Повишаването на температурата, отразявайки му се, позволява на вентила да промени позицията си). На съвременните автомобили се използват термостати с твърд пълнител. По този начин термостатът е термочувствителен механичен вентил.\nПринципа на действие на термостата е следният: Когато двигателят е стартиран, този вентил е в затворено положение. Охлаждащата течност се движи по малкият кръг, минавайки през главният воден радиатор. Това осигурява бързото загряване на двигателя до оптималната му работана температура. Щом тя достигне зададените параметри (около 80 градуса), термоелементът започва да се топли. Така корпусът на термостата се движи по стеблото. Табелата започва да преодолява усилията на работната пружина. В следствие на това се отваря достъп до голямата верига ( големият кръг ) на охладителната система. Вентилът се отваря постепенно, а не веднага, като по този начин има равномерен преход на течност от единият към другият кръг. Термостатът всъщност е напълно отворен само при 95 градуса и повече.\nКогато двигателят е заседнал, температурата на течността пада. Съответно термоелементът започва да придобива твърдо състояние. Този процент е многократен, през работата на двигателят.\nТемпературата на термостата може да бъде различна. Обикновено тя варира от 69 до 85 градуса.\nНеизправностите на термостата в повечето случаи са когато вентилът (клапата) е отворена наполовина или въобще не се отваря. Или говорим за така нареченият заседнал елемент. При наличие на някои от тези проблеми, термостатът трябва да бъде незабавно замемен с нов такъв.\nМагазинът ни разполага с голяма богата и разнообразна гама от термостати. Брандовете, с които работим са утвърдени и наложили се на пазара, а именно: PIERBURG, REINZ, CALORSTAT by VERNET, ELRING, ERA, VALEO, VEMO, WAHLER, ASHIKA, AUTOMEGA, BEHR, MAHLE, MOTORAD, NIPPARTS, FACET, FEBI BILSTEIN, TOPRAN, VAICO, GATES, HELLA, STC, THERMOTEC, BGA, BLUE PRINT, JAPANPARTS, HOFFER, JP GROUP.\nБисквитки - Настройки . Общи Условия и Политика за поверителност