100+ истински истории за инвазия в дома\n100+ истински истории за домашно нашествие\nИстински истории за нашествие в дома\nДомашното нашествие, което почти беше\n„Седях в детската спалня и ги спях… съпругът ми работеше в хола. Къщата беше доста тиха. Чухме как някой завърта копчето на задната врата и го чука силно два пъти, сякаш се опитва да отвори вратата. Съпругът ми ми донесе пушката и отиде да изследва отвън с пистолета (той беше окръжно резервно ченге). Никога не съм виждал никого. Странното нещо? Обикновено не заключвам вратите, докато не си легнем (обикновено няколко часа след децата), но по някаква причина имах заяждащо чувство да го заключа рано тази нощ. Ако не бях, Бог знае какво би станало. Беше очевидно, че сме вкъщи и поне някой се е събудил (съпругът е включил светлини в кухнята и хола), така че каквото искат, не е само да взимат нещата.\nТой говори с колегите си офицери, но така и не се намери нищо. На следващата сутрин намери отпечатък до гаража. беше твърде голям, за да бъде неговият. Чакахме и чакахме последваща почивка, а тя никога не се е случила. Аз съм престой у дома, мамо, затова държах пистолета на разстояние известно време, когато децата бяха в училище и аз бях вкъщи сама. Нищо подобно не се е случвало отново ... КАКТО, няколко месеца по-късно моят 11-годишен син се измъкна от спалнята си, защото се почувства като наблюдаван. Каза, че продължава да чува стъпки пред прозорците си. Преди да се приберем, стаята му беше задна веранда, в която бяха боксирани предишните собственици. Старите бетонни стъпала на верандата все още са извън стаята му и водят до голям прозорец, който предишните собственици сложиха (не се отваря). Сигурен съм, че може да са бездомни бездомни котки, но това стана само няколко месеца след инцидента на вратата. '\nПлъзгащата се стъклена врата\n„Един от домовете ми в детството имаше балкон, който беше прикрепен както към спалнята на майка ми, така и към моята чрез големи стъклени врати във всяка от нашите стаи. До балкона са две дървета, едното често използвах да се изкачвам нагоре и надолу от балкона. Една вечер, когато брат ми и майка ми не бяха вкъщи, а аз бях на 13, четях в леглото с много слаба светлина за четене. Чух какво звучеше като нещо, което се движи в едно от дърветата навън, но това не ме притесни, тъй като опосумите и прилепите са често срещани в нашия район. Сега имах тънки завеси на стъклените врати, които разделяха моята стая и балкона, а вратите гледаха към улицата, където през завесите винаги се виждаше светлината на уличната лампа. Малко след като чух шумоленето на дървото шумолене, виждам как сянка бавно се движи покрай вратите, в този момент веднага изключвам светлината си за четене и замръзвам като елен на фарове.\nСянката е висока, така че не е била съседно дете и не е била цялата ми майка на 5 фута. Лицето се движеше бавно, пълзящо, сякаш се опитваше да не бъде забелязано. Вероятно няма да могат да видят в моята стая, но аз ги виждам благодарение на уличните светлини зад тях. Минаха покрай вратите ми от поглед, аз седях, че не можеха да се движат или дори да мисля какво да правят, освен да са абсолютно неподвижни.\nТоест, докато не чух друг звук, звукът на някой, който се опитва да отвори стъклена врата, вратите на майка ми към балкона. Не знаех дали ги е заключила или не, но не рискувах. Преместих се възможно най-бързо и безшумно към вратата на спалнята си и я заключих. Слушах какво прави този човек, все още щракаха дръжката на стъклената врата, но звучеше така, че вратите не се отваряха. Чувствах облекчение, този човек не можеше да влезе със сигурност. Всичко, което трябваше да направя, беше да изчакам да разберат това и тогава ще си тръгнат, нали?\nЕ, чух леки стъпала на краката да се движат назад по балкона към моя комплект стъклени врати, докато не видях как сянката му спира точно пред тях. Отново замръзнах, той не ме виждаше, не знаеше, че мога да го видя. Видях как сянка на ръка достига до дръжката на вратите ми и сърцето ми спря, всъщност днес ли бях заключил тези врати? Бях навън по-рано, ами ако забравя?\nСекундите, водещи до него, хващащи дръжката, се чувстваха като вечност. Но за щастие, когато този човек се опита да отвори вратата, тя не се отвори, тя беше заключена. Въздъхнах такава въздишка на облекчение, притеснявах се, че го е чул. След това той започна да крачи по дължината на балкона. Нямах мобилен телефон, стационарната линия беше в другия край на къщата, но се уплаших да не откъсна очи от тях. Безмълвно плаках и се молех те просто да си тръгнат.\nТогава го чух да спира да се движи, а след това каза „Бих могъл да счупя чашата, която знаеш“.\nПреди дори да успея да обработя това, видях, че фаровете на автомобила се завъртат зад ъгъла на улицата ми и след това се спират на портата ни. Майка ми беше вкъщи. Човекът на балкона се измъкна от полезрението и чух силен тупт, когато те скочиха от него. Когато майка ми влезе вътре, бях в истерия и почти не бях съгласна да й кажа какво се е случило. В крайна сметка получих съобщението и тя се обади в полицията. Те никога не са намерили или хванали никого, но съсед съобщил камион на улицата, който съответствал на описанието на камион, който е бил докладван наскоро за опити за отвличане на деца в близост до моето училище на разстояние…\n„Живеех по това време в Лас Вегас и бях на 19 години. Живях в парк с ремаркета в Северен град. Не толкова приятен район на Вегас. Ремаркетата сме на разстояние около 10 фута в най-добрия случай. Около 11:00 ч. Чух звука на тела, които прелитаха по земята от ремаркето в съседство, звучеше като някой да се бори или да се бие, но без крясъци или силни гласове. След това чух как се отваря вратата на екрана на ремаркето и скоростта на автомобила е изключена. Не мислех нищо от това и държа на себе си.\nСъквартирантът ми беше на работа и нямаше да е вкъщи до сутринта. Легнах си. Събудих се с почукване на входната си врата. Когато отворих очи, видях полицай, който държеше пушка, подпряна на прозореца ми. Събудих се набързо и отговорих на вратата. Полицейският служител ми каза, че трябва да освободя помещенията за моя собствена безопасност. Явно звуците, които чух, бяха от моя съсед, който намушка и уби някого в ремаркето. Колата, която шофираше, беше приятел на жертвите на убийството, който се отправи към военновъздушната база Нели за помощ. съседът ми пазеше тялото в къщата, докато екипът на SWAT не се появи и извади мъжа от домашния си сълзотворен газ VIA. Това беше само началото на луди неща, които се случват, докато са на запад, но далеч са едно от най-запомнящите се. “\n„Някой влезе в къщата ми като 2 сутринта и каза, че„ просто гледа “. Казах ми, че не беше много добросъседски, когато му казах да си тръгне или ще стреля. '\nЗаписах гласове, които не би трябвало да са там\n„По това време работех на трета смяна, децата ми казаха, че съм започнал да хъркам. Не им повярвах и реших да се запиша да спя докато са в училище. Включи диктофона и каза: „Това е, за да видя дали хъркам.“ Първо можеш да ме чуеш как дишам, след това влязъл в дълбок сън, след известно време, хъркане, после ясно като ден, два гласа разговаряха един с друг над мен. Бях сама вкъщи. Те казаха: „Може ли?“ „Не мисля, че може.“ Носех касетата от години. Винаги съм мислил, че се чудят дали мога да ги чуя. '\nНо тогава кой беше кран?\n„Бях в къщи за моя приятел и кучетата й се държаха луди, лаят в нищо, хленчат и т.н. В крайна сметка чух странен шум горе. Преброих кучетата, всички бяха с мен. Знаеш ли този човек, на когото крещиш, че огледа къщата, а не просто да се обадиш в полицията? Да, това бях аз. Чекмеджето за ножове бе защитено от бебето и аз съм идиот, затова хванах вилица за месо.\nИзпратих групов чат, че ако не получават актуализации от мен на всеки пет минути, трябва да се обадят на ченгетата. Отидох да се огледам. Опитах се да донеса куче със себе си, но те нямаха нищо от него. В крайна сметка намери източника на шума и с облекчение видя, че това е просто мивката. Изключи го и изпрати съобщение на груповия чат „Nvm, това беше просто мивката.“ Един от приятелите ми отговори „Но кой го включи“ и веднага лостът на фригинът се изтегли и водата започна да излиза. Закрепих го с гумена лента (запазването на водата е важно) и го отметнах оттам. Седях там с вилица за месо в ръка, гледайки филми цяла нощ. Няма начин да спя в тази къща. '\nЧовек в сянка\n„Бях сам вкъщи, с моето тогава 3-месечно. Моят човек работеше нощувки. Започвам да чувам статично за бебевия монитор, така че ставам да проверя, само за да съм сигурен. Стигам до вратата и виждам силует на много висок мъж. Само дето беше като негатив на светлината там, където стоеше. Светлината в коридора трябваше да го удари и някакъв цвят трябваше да покаже, но беше просто черен. Отсъствие на светлина. Просто стоя там и гледам.\nБръкнах около вратата, включих светлината и хванах сина си. Обърна се за бърз поглед, преди да загърбя ада, се наведе за замръзнала нощ навън, а той не беше там. Спрях, изключих светлината и сянката беше там, но на няколко крачки по-близо. Затръшнах вратата, счупих рамката в процеса и прекарах остатъка от нощта в напълно осветената си спалня с малкото си. Той просто се кикоти. Това не беше последното, което видях за него в стаята на сина ми и моят сега 5-годишен често говори за него. '\nЗащитете, съдържайте, защитавайте\n„Събудих се късно една нощ на компютъра, четейки за SCP, за които бях научил едва наскоро. По онова време не знаех, че материалът се основава на видео игра. Мислех, че е сборник на страховити истории. Не можах да проверя валидността или фикцията на информацията, защото например сайтът на базата данни нямаше информация за уеб администраторите.\nНай-много ме безпокои един SCP, който прочетох за хуманоидно същество, което ако директно погледне, тича към и те убива. Разбира се, че имаше негова снимка, така че започнах да се притеснявам, че е започнал трек и може би седмици или месеци по-късно ще се сблъска с мен. Представих си как тече в пълна пролет през пустини, покрай пътища и тела на вот, за да стигне до мен. Седнах, за да видя странна фигура с приличащи на издължени ръце на паркинга на жилищната сграда. Партидата беше малка, както и сградата (само два етажа бяха високи с осем единици), беше споделена с малки фирми и влязла в нея от няколко структури. Прозорецът на хола ми беше изправен пред него.\nОтново се изправих, за да се уверя, че не халюцинирам. Вторият поглед, започна да идва към мен. Потънах веднага. Трети път, след като изчаках доста време, проверих. Той продължи да напредва още веднъж. Спрях да проверявам. Прекарах нощта прегърбен, за да не се виждам. Не помня дали съм спал, но сутринта погледнах и видях, че го няма. Все още мисля за тази нощ и се чудя, ако SCP са просто част от игра, какво и защо видях това нещо? '\n„Ядях сандвич и търсех нещо, което да гледам по телевизията, така че набирах номера (още през 80-те) и го завъртях до статично, но чух хора да говорят, така че го оставих да слуша.\nТогава мъжкият глас попита „que estas haciendo?“ (Какво правиш?)\nНямаше отговор, затова продължих да слушам. Отхапах от сандвича си и тогава същият глас попита: „que estas comiendo?“ (Какво ядеш?)\nТоку що изключих телевизора и напуснах хола! ”\n„Чух, че някой шепне„ О, гледай, той спи “през монитора на бебето в стаята на моя син. Сега знам, че тези неща могат да се смесват с други монитори, които са наблизо, но ние живеехме в малък комплекс с куп бездетни хора, който беше доста далеч от всички други къщи. В друга къща, много преди да се оженя или да имам деца, бях вкъщи сама, правейки неща в кухнята и чух как нещо пада на пода. Обърна се и свещник, който беше на тезгяха (не близо до ръба), се плъзгаше с постоянен темп по пода. Стоях и го наблюдавах за секунда, преминах, взех го и зачаках на верандата, докато някой не се прибере вкъщи. В тази къща имаше много дейности. '\n„Веднага след като моят зет почина, бях в къщата на сестра ми сама и я чаках да се прибере, а стереото се завъртя на пропуснати компактдискове и пусна песен, която обичаше, помолих го да го събори и той се обърна се! '\nКучето ми усети нещо\n„Бях в ранните си тийнейджъри и лягах в леглото късно една вечер, като четях и моят златен ретривър лежеше в леглото с мен. Беше доста късно и всички останали в къщата заспаха. Кучето ми седна и започна да се взира в тъмната зала. Изведнъж започна да ръмжи това дълбоко ръмжене, такова, което никога не съм чувал досега. Протегнах се и я докоснах, но тя продължаваше да се взира и ръмжи. После, като някой удари превключвател, тя спря. Тогава тя стана, приближи се към мен и легна към отворената врата. Изплаших по дяволите от мен и ми даде изцяло ново ниво на признателност за кучетата. '\n„Останах вкъщи болен веднъж в гимназията, докато всички останали бяха ходили на училище или на работа. Легнах в леглото около 9:00 ч. И чух стъклен бюст в кухнята. Влязох там и всички врати на шкафа бяха отворени, а задната врата (която никога не използвахме и винаги беше заключена) стояше широко отворена. И това беше като януари, така че замръзваше. Затворих вратата и се огледах, но не можах да намеря нищо счупено, но щом започнах да се връщам в стаята си, черна птица изскочи от нищото и изплаши писъка от мен. Изгоних го с метла и се върнах в леглото.\nНе съм сигурен какво се е случило там, но знам, че има една стара приказка за жените, която казва, че черна птица в къщата ви е лоша поличба, че някой ще умре. След всичко, което се случи, леля ми почина на следващата сутрин.\nВратата се отвори сама\n„Бях тръгнала да отида на един от моите часове и имах моята чанта за книги, кабела за кучета (държахме я навън, когато беше хубаво навън) и купичките в ръцете ми. Мисля си за себе си „как ще отворя вратата“. Обърнах се и вратата се отваря. Казах ви благодаря и продължих да излизам от къщата.\nОтваряне и затваряне на шкафове\n„Когато бях дете, израснах в къща с много паранормална активност. Всички се уплашиха от мястото. Изпитваше много потискащо чувство, като някой, който те мрази, те гледаше. Бях на 17 и родителите ми бяха навън. Влязох в кухнята си, за да закусвам и целия ад се разпадна. Всички шкафове започнаха да се отварят и затръшват, вратите на хладилника и фурната също. Продължи, докато не изтичах от стаята, след което с един голям шум всички затвориха. Бях толкова шибано доволен, когато най-накрая се преместихме.\n„Бях на около 15 години и сам вкъщи, човек, когото не познавах, се измъкна на моята алея. Този пиян пич се измъкна от този стар, ръждясал, преби белия Дацун. Той беше залитащ и с бутилка бира в ръка. Мислейки, че вероятно някой търси баща ми, попитах дали мога да му помогна, той каза, сигурно може ли захар, да дойде тук и да купонясва с мен. Казах, не сър, няма да го направя и трябва да тръгне. Добре, че каза, че просто ще дойда там. Голяма история, накрая снимах бутилката от ръката му. Не знам колко зле го нараних, но имаше кръв. Той изцеди истински бързо и си тръгна още по-бързо. '\nНякой отвори чекмеджето\n„Всъщност не бях вкъщи сама, но бях единствената в къщата. Седях на диван в хола и чух как някой отваря чекмедже в кухнята. Случи се, че единственото чекмедже, което скърцаше, беше това, в което държах лекарствата си за астма, така че ми беше любопитно защо някой ще трябва да рови през него. Чух отново чекмеджето да се затвори и гледах някой да излезе от кухнята. Когато никой не станах да проверя и там нямаше никой. Напълно ме изплаши. '\n„Влязохме в къщата на моята мама, след като тя се отдалечи, тя каза, че след като съпругът й умря, нещо в къщата се опитва да я убие. Избутвайки я от леглото. Откачам я… Имала е очила и чаши да летят в главата. Затова тя се премести във Ва. Мислехме, че се опитва да привлече внимание. Влязохме и имахме неща като неща, които се движат там и чукат по стените, но нищо подобно, което тя е преживяла. Тя се върна на посещение на 1 септември и не беше там вечер и нещо просто я посети. Една снимка отлетя от стената при нея, тя седеше на масата за хранене и нещо се блъсна в стола й толкова силно, че тя беше чукнала от стола и това накара да я нарани ръката. След това тя отиде в хотел и не е стъпвала тук. Тук нещата са добре. '\n„Съпругът ми взе нов телефон, така че той постави деактивирания си на масата в трапезарията. един ден след няколко седмици, когато беше напълно мъртъв, иззвъня. виж го погледна и номерът беше от починалия му брат, който беше мъртъв няколко години. Отървахме се от този телефон бързо. '\nИнтуиция на мама\n„Не бях сам, но луди жени се опитваха да влязат в къщата ми. Непрекъснато казвах на баща си, че не мога да спя, че нещо лошо ще се случи, затова започнах да заключвам нашата врата,\n(малък град) достатъчно сигурен. Тя ни казваше, че сме в нейната къща. Имах двегодишно и още едно бебе на път, когато това се случи. Отдавам кредит на интуицията на главната мама, за да знае.\nЖивях до гробище\n„Малко момче на около 8 или 9 г. надникна към мен от вратата на банята. Синът ми беше само на 2 и беше в леглото. Когато бях дете, живеехме в стара селска къща до гробище. Ще се събудя няколко нощи, за да видя мъж на вратата си, който ме наблюдава как спя. Той ще си отиде, когато се събудя. Винаги имаше шал около врата. Същата къща, щях да чуя жена да вика моето име. Бих викала на майка ми да я питам какво иска, но тя никога не ми се обади. Къща преди това, определено имахме призрак - господин Крейг. Предишен собственик, беше умрял в къщата. През цялото време играеше шеги. Преместени книги, играчки, играех с играчки и пр. Имах гараж с цена на рибар, който звънна, когато завъртя дръжката. Това понякога би изчезнало от само себе си. Родителите ми имаха звънец на мантията, който беше сватбен подарък. Ще звъни посред нощ. Той се появи при баща ми, когато работеше в работилницата в мазето. “\nМисля, че някой беше там\n„Гледах шоу и чух как някой затваря чекмеджета и шкафове в кухнята ми, така че спрях шоуто си… звукът спря. Включих шоуто си и малко по-късно отново чух шума. И така отново спрях шоуто си. И тогава отново звукът спря. Така че бях изплашен и се взирах в вратата си, защото се уплаших, че някой е в къщата ми. Случайно погледнах надолу и видях светлина, която грееше под вратата ми. Бавно излизам в кухнята и светлината на кухнята свети, но никой друг не е вкъщи. Никога не оставям светлини ... много евтино, що се отнася до сметката за ток. '\nТе мислеха, че никой не е вкъщи\n„Преди години някой копаеше в металната ни пощенска кутия за резервния ни ключ и реших, че моят (сега бивш) съпруг пиянски мърмори и не можа да намери ключа си. Така че аз си казвам, че е отключена и никой не влезе. Той все още беше навън в бара и който знаеше къде ни е резервата и се опитваше да влезе, мислейки, че никой не е вкъщи. '\nВсе още беше топло\n„Веднъж бях седнал в къщи за родителите си, докато те бяха на круиз. Те живеят в къща, която наистина е богато украсена отвътре и всичко винаги е на мястото си. Нямах кола, така че тя смучеше, тъй като беше на 8 мили до най-близкото нещо. Беше на 3-тата нощ, когато си легнах нормално, станах посред нощ, защото чух котката да луди и щях да го вкарам в клетката си, за да мога да спя. Когато включих светлините, забелязах нещо определено на мястото си на масата за хранене, което обикновено е ясно и никой не яде. На близката до мен седалка имаше чаша и чаша на Макдоналдс. Ледът все още не беше разтопен, а храната все още беше топла. Изплаших се толкова лошо, че спях с котката на пода пред ъгъла останалите нощи. Всички врати бяха напълно затворени и заключени, докато родителите ми не се върнаха. Не можаха да разберат защо съм си направил гнездо, докато не им го кажа. Все още нямам представа как Макдоналдс е стигнал там, но вече не преживявам много. '\n„Дъщеря ми беше на 16 години и отиде да пренощува в къщата на приятелите си. Останах до късно, за да гледам филми, около 2 часа сутринта стереото й се включи и взриви хеви метъл музика. (Нещо, което тя дори не е слушала). Качих се горе и се опитах да го изключа, без да знам как да работя по дяволите и да не нося очилата си, натиснах бутони и извадих шнура от стената. Най-накрая изгасих музиката и стерео светлините угаснаха. Около 10 минути по-късно най-накрая се успокоих, когато отново се включи !! Уплаших се наполовина до смърт, но живеейки в малко градче с близки съседи, трябваше да се кача и да го обърна надолу. Хванах очилата си, отидох горе (включих всяка светлина в къщата, докато отидох.) Изключих бутона за захранване, намалих силата на звука толкова ниско, колкото щеше (изкушавах се да извадя нещата от рафта и хвърли го в кошчето.) Музиката спря. Когато дъщеря ми се прибра вкъщи, аз се скарах с нея за настройка на таймер или за оставяне на силата на звука. Попитах я и къде са батериите, защото щях да ги разкъса, за да го изключа. Тя мислеше, че съм луда, и ми каза; „Мамо, няма батерии в него и няма„ таймер “… Престорих се, че не е голяма работа и зарязах темата, но малко ме разтърси. “\nНещо се опита да ме измъкне от леглото\n„Усещам, че се измъквам от леглото си с краката си само на няколко сантиметра от пода в 1 ч. Сутринта от невидима сила, може би повече от един, който им казваше просто да си отидат и най-накрая го пуснаха с благодарност, нямаше никакви признаци на маркира само много болки в глезените. И до днес все още съм разтърсен. '\nМислех, че съм сам\n„Вкъщи работех по някаква документация късно вечер. Освен къщата от светлината на бюрото беше черно бяло и само дома. Чух някои странни шумове, но тъй като леко ми е трудно да чуя, реших, че това е просто хладилникът, който пуска лед. След около час документиране с настолна лампа трябваше да си почине. Влязохме в кухнята и всички шкафове и чекмеджета бяха отворени. “\n„Не се чудя“\nСнощи лежах в леглото, гледайки видеоклипове на youtube на телефона си и заспивах, когато чуя някой да се бори с ключалката си в съседство. След това замлъкнете и след това различен съседен апартамент звучи като че ли имат проблеми. Това не звучеше правилно, аз безмълвно станах от леглото и грабнах M&P 9 (забележете: моят апартамент има изключително отворен етаж, всички стаи са отворени в основната стая). Тогава, вратата ми. Fidgeting, а след това нищо. Тогава, виждам очертанията на човек в здрача при напукания ми отворен прозорец, виждам силуета му през щорите. Камара кръгла.\nТой проби екрана ми и се опита да се качи вътре. Прокара главата, едната ръка и единия крак. Все пак не съм стрелял. Бях набрала 911, ми отне почти 30 секунди, за да накарам някой с всички менюта за автоматично съпровождане да ме пита дали говоря испански. През цялото време крещя, мачкайте се от къщата ми, някой се обади на 911. Отпращането най-накрая отговаря, започвам да викам моя адрес. Викайте, майте се от къщата ми, инвазията в дома е в ход, не мога да се измъкна и ще се защитя (забележете: живейте в Портланд, Или. Няма задължение да отстъпвам).\nЕто моето чукане: Сложих пистолета и хванах мотосбора си Mossberg 500 12, натоварен с 00 долара. Подреждам слайда, в момента, в който се надявах, че отличителният звук ще покаже, че не се чукам наоколо. Той казва: „Не се чудя.“ Уелп. Превключвам M&P, практикувам го повече и съм по-уверен в него. Плюс това, 17 изстрела срещу 5. Но при глупаво превключване на оръжия свалих очи от целта. Оставих се уязвим. Голямо ебане, може да се окаже лош изход.\nНо той само ме гледаше, след което си тръгна. Това беше. около минута по-късно, 3 крайцера се търкалят. Общото време на инцидента от първоначалното вдигане на пистолета ми до показаните справки беше под 4 минути. Когато секундите се броят, полицията е на минути. Дори и с доста бързо време за реакция по този начин. Аз също ще кажа, че Portland PD винаги са били много професионални, когато съм ги оросявал, няма оплаквания. След като бяха направени изявления и те оставиха да платят района, аз грабнах своя Shield 9 и отидох до къщата на GF за през нощта.\nТестът на прозореца\nТе счупиха прозорец (тестваха дали той има аларма?), Но не откраднаха нищо. Той не каза на никой, който мисли, че децата са тъпи. Няколко дни по-късно те се връщат и почистват мястото му, докато е на работа.\nПреживях 2 домашни нашествия\nПървата инвазия в дома се случи през 1994 г., аз бях на 5 и живеехме в груб район (жилищна комисия), аз бях в хола с новата ми бебешка сестра, когато тухла дойде, разбивайки се през прозореца до нас, тухлата кацна вътре в моя сестра басинет, но тя беше щастливо невредима, следващото нещо, което си спомням е, че родителите ми бързаха себе си и двамата ми братя горе и ни казаха да се скрием под леглата си, гледах как баща ми вади нож и го залепя до края на метла, те се опита да рита входната ни врата, но не успя и полицията пристигна и ги уплаши… излишно е да казваме, че същата нощ спахме в една и съща стая и легло.\nВтората инвазия в дома се случи, когато бях на 10 години, аз се прибрах при семейството си, за да се запознаят с нормалното си поведение, баща ми имаше някакви приятели, те бяха на кухненската маса, смеейки се и говорейки, беше около 19:00 (за тези в Австралия гледахме вкъщи и встрани) баща ми и приятелите му влязоха в стаята на родителите ми, докато майка ми, сестра и по-големият брат и един от приятелите на татковци останаха в салона, след няколко минути чухме звука на неща, които падат и гръмват горе до стената, така че всички погледнахме нагоре към залата и излязох приятелят ми на татковците, който държеше нож за гърлото си и искаше пари, те прерязаха телефонната ни линия и ни принудиха в същия салон, но държаха баща ми в същото положение, ужасен сестра ми и аз плакахме неконтролируемо, казаха ни да млъкнем или ще ни наранят, не можехме да спрем и бях намушкан в горната част на бедрото (белегът днес е нещо като отстъп), баща ми ги убеди, че всички слизат долу , всичко, което чухме, се биеше и входната врата затръшна моята татко се върна горе с голям разрез през горната част на ръката си, казвайки, че ги няма, всички хукнахме в съседство и звъннахме на полицията.\n(Другият ми брат остана в стаята си през цялото време и дори не знаеше, че се е случило, защото имаше слушалки)\nходи на кино с човек\nМоето (потенциално) нашествие в дома\nДнес работех от вкъщи. Съпругът ми трябваше да замине за зъболекаря веднага, тъй като водопроводчикът пристигна да работи на ваната. Няма проблем. Водопроводчикът е бил тук преди, той е легитимен, аз съм на конферентен разговор с клиент. Водопроводчикът трябва да напусне, за да получи част. Връща се, оправя ваната (ДАЙ !!), след което тръгва.\nВсе още съм на конферентни разговори (на приглушен звук), прегледайте внимателно кранчето, за да се уверите, че се чувства добре, седнете пред компютъра и звънецът на звънеца звъни. Обзалагам се, че водопроводчикът е забравил инструмент!\nТичам към вратата и я отварям, а там стои непознат човек, със странна усмивка на лицето. По-къса съм от 5 '″, а този човек беше близо 6 фута висок.\n'Хмм, мога ли да ти помогна?'\n'Здравей' Той поглежда през рамото ми към стаята зад мен и започва да влиза. Вратата ми не е напълно отворена, блокирам входа с тялото си и той започва да влиза в мен, като дори не съм там. Тежа около 120, а този човек беше доста над 200.\nХвърлих рамо в доста големия му корем и се блъснах назад.\n'Не сте позволени в моята къща'\nТой отстъпи назад и аз затръшнах вратата. Тогава разбрах, че клиентското обаждане е спряло. (Надявам се, че не са чули това)\nОстанах на разговора, много професионален, отговорих на всички въпроси на клиентите, когато разговорът приключи, се обадих на ченгетата. Уплашен съм. Това ли беше потенциална инвазия в дома? Човекът беше огромен! Нямам представа кой беше. Той със сигурност не е бил водопроводчикът или с водопроводчика.\nКолкото повече мисля за това, толкова по-ужасявам се. И колкото по-голям той получава в съзнанието ми. Държах го заедно по телефонното обаждане, но сега, треперя.\nПрекалявам ли с това? На непознат, който се опитва да влезе в къщата ми? Той дори не беше свидетел на Йехова, не ми каза нищо освен „здравей“ и се опита да влезе право в къщата ми, очаквайки от мен да се отдръпна от пътя му.\nЖена ми ни спаси\nСъпругата ми току-що роди първото ни дете преди месец и след като видях как се справя с труда, реших, че уважението ми към нея е максимално. Е, тя отиде и повиши предястието:\nСнощи около 20:00 двама мъже нахлуха в къщата ни през задния прозорец. По това време бях далеч и съпругата ми мислеше, че съм аз вкъщи. Стигнаха го до трапезарията (само на няколко метра от хола, където тя седеше с едномесечната ни дъщеря), когато разбра какво се случва и изтича горе.\nСлед като сложи дъщеря ни на леглото, тя грабна Ruger SP101 (който поддържаме натоварен и достъпен за точно такива случаи). След това тя слязла надолу по стълбите, предупреждавайки главорезите, че е въоръжена и опасна.\nМежду крясъка и звука на първата празна камера се разчистваше, главорезите сигурно бяха помислили по-добре да се придържат и да грабнат каквото могат, докато побеждават прибързано отстъпление. Не се съмнявам, че те бяха на секунди от това да променят живота си.\nТой гледаше право в мен\nИмам доста голяма къща, в стаята ми има огромен прозорец, където леглото ми е точно до това, така че през нощта обикновено стоя на моя iPod на леглото си с отворен прозорец. Отвън на прозореца ми има алеята, където са паркирани колите на баща ми. Прозорецът беше затворен онзи ден и всички светлини, когато бяха изключени, с изключение на червеното сияние на будилника ми. Около 3:00 ч. Аз по някаква причина поглеждам през прозореца. Това е около 5 -8 човек в голям черен пуловер, гледащ директно в прозореца ми. Той е на около 10 фута от мен и аз гледам право в лицето му. Мислех, че ще избяга, но осъзнавам, че изобщо не може да ме види. Докато всичко това се случва, той върви много бавно настрани, все още гледа право към прозореца ми. Изтичам до стаята на баща си, събуждам го, чукайте, вземам прилеп, който лежах наоколо, и тичам към входната врата, която води право към алеята. Отключвам вратата, обръщам копчето и прогонвам лайна от вратата, за да може ясно да го чуе. Излязох навън, за да му дам време да тича. Огледах се и вратата на колата на татко ми беше широко отворена, също светлините, чувствителни към движението в задния двор, бяха включени, което означаваше, че той тичаше около къщата ми от дясната страна. Не са необходими ченгета. Като шеф.\nМолех се да няма седящ\nБях сама вкъщи през нощта (бях на 11, но умолявах баща ми да не седи) и седях на компютъра в 'хола' с големи френски прозорци. Светлината на движението в задния двор продължава, но не мислех много от това, тъй като живеехме в гората, а зайците и елените бяха често срещани. След като не мина 10 минути или така, поглеждам през рамо към прозореца, за да видя дали някои сърни ядат градината на баща ми и видях по-възрастен (50) мъж, който просто гледа право в мен. Точно в очите ми. Толкова се уплаших, че не можех да помръдна. Най-накрая скочих и изтичах горе до стаята на баща си, хванах пистолета му и седнах в ъгъла на стаята, обърната към вратата.\nКогато баща ми се прибра по обяд, той ме откри, че все още пълзя в ъгъла, стиснал пистолета.\nОттогава най-големият ми страх е да погледна през прозореца и да видя други хора да ме гледат назад.\nСтигнаха до входната врата\nОколо 3:00 днес следобед група момчета се опитаха да влязат в апартамента ми на втория етаж ... докато бях вкъщи. Бях в офиса си на компютъра, когато чукаше на входната врата. Когато отговорих, че там има две момчета, те изглеждаха изненадани, когато отговорих, и ме попитаха дали съм видял кучето им. Казах им „не“, казах, че ще внимавам, и докато вървя назад по коридора, погледнах през прозореца навреме, за да видя друг човек да се изкачва над балкона. Той ме видя и се спуснах бързо бързо, аз се затичах, заключих вратата към балкона, хванах телефона си, заключих се в банята и се обадих в полицията. Беше толкова страшно.\nНай-лошото е, че живея в много малък град в доста приятен апартамент на втория етаж. НЯМА НАЧИН тези момчета да останат невиждани, докато се изкачваха на балкона ми, докато балконът ми е изправен пред централния двор на нашия комплекс и имаше много хора, които идват и си отиват, но никой не си направи труда да постави под въпрос действията им. Вече не се чувствам в безопасност в собствения си дом, минава часове по-късно и все още се треся. Просто продължавам да мисля какво би станало, ако не бях отговорил на вратата, можех да изляза от банята или нещо подобно и точно в грабежа….\nМоята най-добра приятелка в гимназията живееше в стара къща от плантация и винаги щяхме да се мотаем там през лятото, тъй като и двамата й родители работеха, а ние щяхме да си имаме къщата. Имаше широка входна врата, която се отвори в антре с врати, водещи към хола, кухнята и спалните, както и наистина широко стълбище. Всички врати винаги оставаха затворени през лятото, за да помогнат за охлаждането на голямата къща. Един ден, когато и двамата сме на около 14, бяхме там сами и в задната част на къщата в кухнята, правейки обяд. Радиото е включено, а ние бяхме навън с тен и носим само бански с тениски. Чухме какво звучеше като някой да ходи нагоре и надолу по предната веранда, така че отивам в хола и поглеждам през прозореца и не виждам нищо. Отварям вратата към залата и заставам пред входната врата и гледам навън. Все още не виждам нищо. Чух някой да казва: „Хей!“, И се обръщам, и там е най-големият мъж, когото някога съм виждал да стои около половината нагоре по стълбището. Просто замръзнах! Не можех да се движа или да говоря По това време приятелят ми протегна ръка от хола и ме издърпа обратно и затръшна вратата. Изтичахме през кухнята и през задната врата към къща на съседите. Съседът отива и бяга мъжа, но не преди мъжът да му каже, че е мислил, че това е пансион, и той търси стая, която да наеме. След това двамата бяхме малко OCD за проверка дали входната врата е заключена. Около седмица след това се случи, ние видяхме мрънкането на мъжете в нашия местен вестник, след като беше арестуван за изнасилване на младо момиче, не много далеч на улицата! Много години по-късно, след като моята приятелка и нейното семейство се преместиха от тази къща, градът я осъди и я събори. Когато го направиха, те намериха два скелета зад стена, която беше там от 20-те години. Елате да разберете, че той е бил пансион преди много години и те смятат, че дамата, която го е управлявала, може да е съборила няколко продавача или нещо подобно.\nИзползвах се да се промъкна през прозореца си през нощта, когато бях тийнейджър, къщата ни беше малко по-далеч и по-ниска от пътя, така че трябваше да тръгнете по пътека, за да стигнете до входната врата. Пътеката мина точно покрай прозореца ми, който беше с лице към пътя, което ми направи супер лесно да изкача и изляза в нощта.\nПоради този лош навик, майка ми често се събуждаше посред нощ, за да дойде и да провери, за да съм сигурна, че все още съм в леглото. Една вечер, докато лежа будна, я чувам да става. Чувам, че моите съседи издават доста шум, така че знаех, че тя ще влезе в стаята ми, мислейки, че съм аз да се изкача през прозореца. Престорих се, че съм заспала, но все още мога да я чуя да обикаля къщата ни, разстроена от шумовете. Чувам я как влиза в банята, която има прозорец, обърнат навън отстрани на къщата.\nДве секунди по-късно тя гръмва по залата, гаечни ключове отваря входната врата и започва да крещи в горната част на белите дробове.\nПо принцип скачам от кожата си, нямам представа какво се случва, чувам хора да тичат и да крещят, през цялото време, докато майка ми стои в пижамата си, скърцайки главата си.\nДокато беше в банята, тя отчетливо чу хората да шушукат силно и непосредствената й реакция беше гняв, че в нашия имот има хора. Когато отвори вратата, тя намери около 4 души, всички с качулки над главите и тежки фенери, в средата на промъкване по пътя ни и от двете страни на къщата. За щастие те просто се закрепиха, когато тя изпищя.\nМъчех се да спя в онази стая, където чувах всеки малък шум по пътеката навън до деня, в който се изнесох, сигурен, че тези хора ще се върнат за каквото си поискат.\nНаучих за това едва след факта\nКогато бях първокурсник в колежа, дрямах в стаята си. Вратата беше заключена, съквартирантът ми беше в клас, а аз бях в режим на свръх дълбок сън (наистина съм тежък спящ). Събуждам се след час или повече, излизам от стаята си до банята и виждам съседка от общежитието. Тя каза, че служител по поддръжката се отключи и отиде в моята стая, докато съм заспал - не чукаше - и извади кутия от стаята (влезе с празни ръце и излезе с нещо с размер на кутия за обувки). Никога не съм чувал нищо или съм се събуждал, но съседът ми не беше склонен да лъже за толкова странни неща.\nИ така, нито моят съквартирант, нито аз бях поръчал каквато и да е поддръжка, нямаше причина този човек да влезе в моята стая - и той не почука, а отключи вратата ми, влезе, сигурно е видял, че съм заспал, но все пак взе каквото и да е беше и си тръгна, заключвайки вратата след него. Никога не разбрах какво е взел - може би това е нещо от съквартиранта ми, но все пак. WHATTHEFUCK.\nВсе още съм тежък спящ. И това все още ме плаши.\nПолицаят не би направил нищо по въпроса\nКогато бях на 17 имах гадже, което беше в армията. Не живеем на база, а в малко съседно градче наблизо. Той имаше някакво говеждо с банда с скинхед, който имаше някои членове, които също бяха в армията.\nЕдна вечер, докато спихме, те почукаха на вратата ни. Беше около 2 ч. Сутринта, а в близост до вратата нямахме никакъв просек или прозорец, затова го отворих с включена верига. Щом го направих, 5 момчета се втурнаха през вратата и скъсаха веригата. Всички те имаха бейзболни бухалки. Светлините в хола останаха само около 10 секунди, защото започнаха да разбиват лампите ми, светлината на въздуха на вентилатора, а след това светлините на кухнята и спалнята с прилепите си.\nНикога досега почти не съм си гасила гащите. Толкова се уплаших, краката ми се превърнаха в гума. Странно, след като скъсаха веригата, но преди да разбият светлините, зрението ми стана наистина тъмно. Сякаш светлините угасваха. Това беше първият път, когато някога се е случвало, но до ден днешен, ако нещо ме стресна, зрението ми става почти черно, преди да се върна към нормалното.\nТака че тези момчета хващат моето гадже и го държат на дивана. Две момчета го притискат, докато останалите хващат люлки по торса си с прилепите си. Нямам представа какво да правя, затова се опитвам да се справя с тях, като правя скок за бягане. Това не е наистина ефективно. Аз съм на 17 и съм кратък, а тези момчета са на 25 и огромни.\nКраката ми са окървавени и отрязани от движение през счупено стъкло, а аз нося само тениска и гащи. Имахме един телефон в тази къща и той беше в спалнята и аз някак си чувствах, че тези момчета няма да ме оставят да се свържа с него.\nИзтичах от къщата, няма обувки, окървавени крака, стъкло копаеше по-дълбоко всяка стъпка и потърсих единственото ченге на града. Това е Nolanville TX, 2000 души. Озовах се в пощата, на няколко пресечки. Има такса, така че се опитвам да се обадя на 911. Звънна и веднага бях задържан. Докато чаках, ченгето ме намери.\nБеше с белезници и ме вкара в крайцера, защото нямах гащи. Опитах се да обясня, че къщата ми е била разбита и моето гадже е било нападнато, но ченгето настояваше да пусна SS #, за да съм сигурен, че всичко е 'добавено'.\nДокато бях в задната част на полицейската кола, виждам 5-те момчета да минават покрай нас в пикап.\nСлед като всичко беше наред с моето досие, ченгето ме закара вкъщи, като раздуха моята история за разбиване. Вратата ми беше широко отворена, само светлината на верандата светеше. Гаджето ми все още беше на дивана, свито на топка. Той отказа да отиде в болницата (разбрахме по-късно, че има две счупени ребра). Полицаят се обади на резервно звено от друг съседен град и след това ни призова да назовем нападателите, но моето гадже не искаше. Никога не сме били любители на местните правоприлагащи органи.\nНикога не се е получило много, освен че имам малко PTSD от него и купихме пушка, която да държи до входната врата.\nЗа съжаление не бях вкъщи, но жена ми и едномесечната дъщеря бяха.\nДвама момчета влязоха с всички светлини и телевизора. Влязоха в хола, където жена ми и бебето седяха на дивана. Жена ми изтича горе с бебето и грабна нашия Ruger SP101. 357.\nПредполагам, че между изслушването на първата камера и съпругата ми извика, че е въоръжена и опасна, те се уплашиха и хукнаха. Не преди да открадна сравнително нова книга за Mac, която я подарих като подарък (тя е фотограф и на нея бяха поставени всички нейни снимки) и работния ми лаптоп (аз съм самостоятелно заета).\nРадвам се, че говорихме за този тип сценарии няколко пъти, така че тя беше подготвена, когато се случи. Също така се радвам, че съм омъжена за лоша @ $$ мама.\nИстории за домашно нашествие, където някой е гледал къщата\nНамерихме ножове в нашите спални\nКъщата ни беше разбита, когато бях дете. Навремето бяхме на почивка, но се прибрахме веднага. Спомням си, че къщата беше пълна бъркотия. Баща ми е собственик на бизнес и по това време току-що беше надстроил домашния си офис до нови компютри с Windows 95, а офис от 90-те години беше златна мина за домашните техници. Полицаите ни казаха, че вероятно са 5 или 6 професионалисти, които незабавно си тръгнаха, когато чуха на своя полицейски скенер, че нашите нови съседи са го повикали. Никой от нас никога не е чувствал тази безопасност на дом. Най-стряскащата част беше намирането на кухненски ножове във всички наши спални. Знаейки, че са ни наблюдавали известно време, за да знаят графика си и да намерят оръжия, за които полицията потвърди, че вероятно ще бъдат използвани, ако някой е вкъщи, все още ме поддържа през нощта 20 години по-късно.\nМислех, че съм в безопасност, защото живея в гората\nОтивам и разхождам кучето си около къщата доста късно през нощта (12:00 - 1 ч.) ... може би не е най-безопасното нещо, но живея в гората и далеч от хората.\nКакто и да е, започвам да се разхождам долу и забелязвам, че вратата на сестра ми е отворена и светлината е включена ... това ми се стори странно, като се има предвид, че се е преместила преди 6 години и никой никога не влиза там. Влизам, за да изключа светлината и затварям вратата и виждам мъж, който се опитва да се скрие зад вратата на килера (счупен е, пълен с кутии, така че няма реален начин да се скрие от мен).\nДържа се така, сякаш не го видях, отидох и хванах пушката си от другата стая. Влязох обратно и му казах да не се движи или щях да го убия.\nТой изскочи от килера и тръгна да бяга възможно най-бързо, точно покрай мен, в гаража и навън в гората. Можех да го застрелям, но не го направих.\nВидях лицето му ... няколко дни по-рано той почука на вратата ми, твърдейки, че познава моя съсед и каза, че търси мед за продажба ... попита дали знам или имам някаква стара мед, която може да има. Дадох му няколко стари автомобилни батерии, които имах и това беше това. Той каза, че има две дъщери, за които се опитва да се грижи ...\nНе съм се обадил на ченгетата, но това е степента на моя милост ... ако се върне на следващата нощ, той беше мъртъв.\nКогато бях на четири години, родителите ми работиха дълги часове в ресторант. Оставиха брат ми да ме гледа до 10-10: 30 ч. През нощта. Той е с осем години по-голям от мен, така че на 12 години по това време. Всяка вечер Когато родителите ми се приберат вкъщи, ще звънят на звънеца и аз ще тичам да ги поздравя на вратата с брат ми. Един ден звънецът звъни и когато отворя вратата, вместо моите родители, четирима момчета стоят там. Явно бяха гледали къщата и знаеха рутината. Те имат пушки и казват на брат ми и мен да слезем долу и да гледаме t.v. като един от хората стои на стража над нас. Оставиха ме да седя там, но вързаха брат ми с помощта на неговите Nintendo шнурове. Спомням си, че ходех на въжета към китката на братята ми (не се опитвах да го развържа, беше по-скоро от любопитство) и човекът всъщност насочи пистолета си към мен и ми каза да спра. Когато приключиха да минават през къщата, ни връзват и двете на греда и си тръгват. След малко брат ми се измъкна от връзките и родителите ми се прибраха. Извикани са ченгета и информация е била предоставена на полицията. Имаха няколко парчета бижута и видеокамера.\nСтоеше в кухнята ни мъж\nНаскоро майка ми правеше много брауни. На този ден тя направи конкретна партида, която беше по-голяма от всички брауни, които беше направила преди. Изядохме няколко, но по някаква причина не ги довършихме и ги оставихме на кухненската печка.\nМайка ми, сестра ми и аз лягахме да спим по-късно същата вечер, докато баща ми беше навън на среща. Майка ми, като знаеше, че баща ми ще се прибере само за няколко минути, не мислеше, че трябва да заключи вратите, преди да заспи.\nСега всички сме заспали и баща ми излезе на алеята. Първото нещо, което забелязва, е, че гаражът ни е отворен, а моторът му стои отвън. После се обръща и поглежда в къщата. Стоейки в нашата кухня е мъж.\nБаща ми не осъзнава какво става. Отначало той приема, че един от приятелите му е дошъл, искал да вземе назаем неговия мотор, но го чакал да се прибере, за да може да го помоли. Тогава мъжът в нашата къща спринтира през задната врата.\nБаща ми започва да го гони, но спира. Той знае, че сме вътре и иска да се увери, че сме добре.\nЗатова сега всички сме се събрали долу и забелязваме нещо. Натрапникът влезе в къщата ни и първото нещо, което щеше да види, е кухненската маса. На кухненската маса имаше три портфейла, всички недокоснати. След това поглеждаме и виждаме чинията с брауни, напълно унищожена.\nЧовекът, нахлул в къщата ни, прескочи ценностите ни и отиде направо към браунистите. По това време бях по-разочарован от факта, че не успяхме да ги довършим, отколкото се уплашихме, че сме били ограбени. Очевидно майка ми и баща ми бяха доста изплашени и купиха алармена система за къщата, а баща ми не спя няколко дни, но освен това, единственото, което загубихме, бяха някои брауни.\nИдваше през прозореца\nАз бях вкъщи по средата на седмицата, защото моята компания ни даде ден на почивката, след като издърпах някои от тях. Току-що седях на вагона, който играеше в интернет, когато видя сянка през задната плъзгаща се стъклена врата. Мислех, че може да е кучето на съседа, което обича да идва на гости за почерпки толкова често, но не бях в настроение, така че го игнорирах. Тогава ставам, за да взема нещо от спалнята и се оглеждам в банята на коридора, а някой пич се опитва да се покатери през прозореца. Бързо се прехвърлям и измъквам крака му надолу, така че той да разбие топките си върху перваза на прозореца. Той крещи, докато крещя кърваво убийство, дръжте го за ръката и просто започвайте да викам по лицето, ребрата, ушите и т.н. Аз го отблъсквам и той просто излита да бяга. Разсмях се на този.\nЧух го как отваря вратата на спалнята ми\nПрез 2003 г. току-що навърших 18 години и ме изгониха от къщата си. Работих нощни смени в Макдоналдс и се преместих в стара къща (сутерен) с човек. Спях през деня очевидно, тъй като направих нощна смяна. Както и да е, един ден, около късна сутрин, съквартирантът ми беше на работа, а аз бях в леглото. Бих могъл тук двигател отвън и след това да трепне около входната врата.\nНякак си бяха влезли. Бих могъл тук да ги движа бързо и неистово. Бях напълно замръзнал. Буквално не можех да се движа. Реших просто да лежа там ... с лице към стената, без да издавам звук. Тогава сърцето ми падна, чух как вратата на спалнята ми се отвори. Затворих очи и се престорих, че спи. Чух тишина от няколко секунди, след което стъпки изтичаха през вратата. Щом чух как входната ми врата се затваря и двигателят стартира, изтичах и видях микробус, който се ускорява. Между другото, те не откраднаха абсолютно нищо. Нямахме нищо ценно. Спалнята ми беше матрак на пода в малка килер.\nХванат в акта\nМиналата година излязох да пазарувам около час в 20 ч. Или около това. Когато се върнах, беше много студено в къщата и не бях сигурна защо затова започнах да се оглеждам. Задната врата счупи прозореца и беше отключена.\nПроверен за моя компютър, липсва. Ай Пад? Липсва. След това се качих горе в стаята си, за да видя дали PS3 ми е взет и аз хващам шибаня в акта. Беше по-къс от мен и изглеждаше наистина млад, може би ученик в гимназията. Първите думи от устата му бяха „моля, не ме наранявайте“.\nПомолих го да ми върне всичките си неща и не бих повикал ченгетата. Той върна всички неща обратно, каза съжаление и ми даде 20 долара за неудобството.\n„Застреляй ме, кучко“\nВлязоха 2 души и един държеше пистолет до главата ми. Избих го отстрани и казах „застреляй ме кучко“.\nДругият човек държеше пистолет до главата на моя приятел и аз ги оставих да свършат работата си, като ме ограбиха около 5 бона. като беше на 20 години това беше прилична сума пари. Същата година също накара някой да хвърли тухла през прозореца на къщата ми и да влезе вътре, но доколкото можем да кажем, кучето го прогони.\nТази година един задник се опита да ме ограби от нож и ме наряза, когато не искам да му дам нищо. Кучето ми в крайна сметка го ухапа по задника, след което го гонеше в малко езерце и плуваше след него, докато викаше за мен да ми се обади обратно.\n„Хванах меча си“\nЕдна вечер преди около 7 години, просто се преместих в новия си дом. Кварталът беше добро място без голямо престъпление. Около 2 месеца след като се прибрах, чувам огромен удар в 2 ч. Сутринта на вратата и след това силен глас. Аз съм в леглото (спя гола BTW), първата ми реакция е да хвана меча близо до леглото си и да се зарежа в хола, да крещя. Изгледът на лицето на момчетата беше безценен, гола момче от 300 лири и фунт, с меч, крещящ в горната част на белите дробове, го зареждаше. Той запази GTFO, преодоля се и падна в двора, докато тичаше. Обадете се на ченгетата, сложете си някакви панталони и изчакайте ченгетата да стигнат до мен. След като пристигнаха, вече бяха задържали някого, видяха го да се опитва да пробие в друг дом по улицата. Потвърдих, че това е той. След като пътеката дойде и постави, разбра, че е на мет и търси жребий за изоставяне, в който да се блъсне.\nВзеха прасенцето на брат ми\nКогато бях малко дете, в къщата ни беше разбита. Не уловихме никого в акта и не помня какво е липсвало всичко. Спомням си може би няколко седмици по-късно - моите хора преместваха скрина на брат ми и зад него откриха, че пластмасовата му прасенце е отрязана, всичките му монети са откраднати. Майка ми го загуби. След това всичко беше заключено и дори сега, 30 години по-късно - двойно и тройно проверявам дали вратите и прозорците са сигурни, преди да изляза от къщата и многократно се съмнявам, когато излизам извън града.\nВлезе маскиран човек\nЖивея в съвместна семейна система. Къщата ми е на върха и току-що завърши строителството. Това е нощта, в която се преместихме. Аз съм на приземния етаж със сестра ми и трима братовчеди и техните родители. Всички се смеем и се забавляваме да гледаме телевизия, когато влезе маскиран човек с пистолет.\nСега се плаша без глупости, защото това е Пакистан и съм атеист в килера, така че мисля, че той дойде за мен. Вместо това той бие чичо ми и започва да ги иска пари и бижута. Излизат от стаята да гледат, докато този човек ни наблюдава. Всички са мъртви тихи, всички сме деца тук. Освен този човек се смее и се шегува. Той е мил Останалите ... не толкова.\nЕдин влиза и казва, че са от Афганистан и че Пакистан е помогнал на САЩ да унищожат страната им. Значи той ще ограби Пакистан. Когато казахме, че очевидно не сме в състава на правителството, той казва, че армията го е направила. Замръзвам. Баща ми, чийто на последния етаж е в армията. Веднъж е бил разположен на границата с афганистанците.\nНикой деца не е на същия етаж с родителите и никой не знае какво се случва. Мисля, че нашият етаж е единственият и когато те вземат телефоните на всички, благодаря на Бога, връзката ми е в моята стая. Чичо се връща със злия крадец. Не намериха достатъчно. Явно някой им е казал, че някъде имаме скрити златни тухли. От тук започвам да се успокоявам. Те са тук за пари. Не е за мен. След това казва на хубавия човек да снима МЕН, за да ги накара да говорят. Успяваме да го изговорим от него. Макар че тогава вземат най-големия ми братовчед и казват на родителите му, ако не кашлят повече, никога повече няма да го видят.\nСлед малко побой и претърсване те решават да напуснат. Баща ми слиза, след като са тръгнали да проверяват всички. Той е наранен доста зле. Вуйко моят връз няма. За щастие не докоснах моя ps4 или ps3. Всички са в безопасност, въпреки че се канеха да вземат заложник. Също така един от братовчедите ми явно плачеше и молеше артилеристите да не го убиват до степен, когато крадецът трябваше да го убеди, че не са. Така че, да. По-късно полицията ни казва, че един от тях е бил убит при размисъл в друга къща, когато един от съседите се обадил в полицията. Майка ми е травмирана от инцидента. Това е почти всичко.\nЗабравих да заключа вратата\nКогато бях на около 8 години, семейството ми и бях на почивка, отсядайки в мотел. Родителите ми имаха собствена стая, сестра ми беше в единичната стая, а аз бях на малко сгънато легло във всекидневната.\nродителите ми си легнаха рано да ми кажат да заключа плъзгащата се врата, преди да си легна, след това сестра ми си легна малко след това. Забравих да го заключа и заспивах в сгънатото си легло, разположено пред вратата.\nНа следващата сутрин събудих моите родители портфейли, чанта и малко пари нямаше. разбойник влезе през вратата, пристъпи над мен, когато аз спях, влезе в стаята на сестрите ми, открадна чантата й, след това влезе в стаята на моите родители, открадна портфейли и пари от страничната маса на леглото, после се върна и ме излезе навън.\nСтрашно е да си помислите какво би направил, ако някой от нас се събуди, но не можа да заспи седмица след това и винаги да се опитва да заключи вратите.\nКрещяло кърваво убийство\nВ колежа имах тези съседи горе, които бяха гей двойка. Една вечер всички се връщахме, пияни от бара. Отидоха горе в апартамента си, а аз отидох в моя. Мигове по-късно, след като вляза, ги чувам горе да крещят кърваво убийство. Виждам човек в комбинезон, който тичаше до прозореца ми, и аз се хвърлих в килера и се обадих на ченгетата. Очевидно те влязоха и видяха човек с нож в ръка, който минаваше през лайна им (сигурно току-що беше стигнал там, тъй като все още не е намерил нищо за кражба). Когато съседите ми крещяха, ми казаха, че натрапникът се уплашил, изкрещял и изтичал от апартамента уплашен глупост. Когато ченгетата се появиха да разследват, съседите ми получиха няколко обвинения за притежание (плевел), а по-младите получиха такса за пиене на непълнолетни. Чувствах се доста ужасно, но не знаех какво става.\nОткраднаха чантата на детегледачката\nМоята история не е твърде драматична, но си спомням, че когато бях дете, на около 4-5 години, някой влезе в къщата ми и открадна чантата на детегледачката ми.\nБеше долу и гледаше телевизия, докато аз и брат ми спихме. Бях буден по това време и излязох от спалнята си, питайки дали времето за дрямка е свършило и видях човекът точно в коридора в нашата кухня. Спомням си как той имаше къса тъмнокафява коса, средна височина и телосложение, кози, около 40 години ... Когато човекът ме видя, той се уплаши и изтича на задната ни врата.\nДоколкото ми е известно, полицията никога не е хващала този човек, но той не се е разминал много. Може би четиридесет долара в брой и кредитна карта или най-много две.\nОткрих непознат мъж, който се криеше под леглото ми\nТоку-що се преместих в първия си апартамент и бях в процес на преместване. Вратата, която водеше в моя апартамент, се заключва автоматично, когато се затвори.\nИ така, отивах до входа на апартаментния комплекс, за да получа пощата си, докато разговарях по телефона с приятеля си. Върнах се в апартамента си и седнах на леглото, докато отварях пощата, докато използвах телефона, пуснах телефона на пода и той кацна под леглото, така че трябваше да лежа на пода и да се протегна за него. Видях нещо, което ми хвана окото, имаше някой под леглото ми ...\nОчите ми се разшириха и задуших желанието да пищя. Човекът под леглото ми лежеше неподвижно с гръб към мен и с глава към гърдите, така че не можах да видя лицето му. И той не ме видя, опитвайки се да бъда рационален, докато толкова много мисли се втурнаха през главата ми, вдигнах телефона и казах: „Съжалявам, че пуснах телефона си, просто ще взема душ и ще ти се обадя.“\nБанята е точно до леглото ми, така че набързо влязох, тихо заключих вратата, включих душа, изскочих през прозореца си (моят апартамент е на първия етаж) и се обадих в полицията. Казаха ми да чакам наблизо, но да отида от другата страна на улицата и да видя дали някой излезе на вратата на апартаментния комплекс. Това беше през лятото и все още беше светло, аз се настаних от другата страна на улицата, скривайки се зад кола, докато гледах отворения си прозорец в банята и входната врата. Обадих се на приятеля си и той дойде при мен точно пред полицията. Дадох им ключовете си и те влязоха вътре. Само след малко излязоха двама ченгета, които държаха слаб и уморен вид мъж. Очите му изглеждаха луди, но той не се опита да се измъкне. Полицаят, който беше застанал до мен и ме утешаваше, докато полицаите претърсваха къщата ми (бях бъркотия, треперех и плачех) ми каза, че мъжът стои пред вратата на банята ми с един от кухненските ми ножове, който ме чака да изляза.\nблагодаря ти, че си честен с мен\nТози мъж по някакъв начин бе прокраднал входната ми врата, докато получавах пощата си и се скрих под леглото. Мъжът, който се опитваше да ме нарани, се оказа бездомник и беше настанен в психиатрична болница. Гаджето ми се премести с мен още на следващия ден.\nБаща ми тясно избягваше Йоркширският изкормвач\nПрез 1975 г. баща ми беше на 11 години и живееше в Лийдс с майка си и доведения си баща. И за някакви джобни пари той правеше всеки ден сутрин, изключително рано. Той напусна къщата по тъмно (като октомври), както обикновено, и отиде да събира документите, тръгвайки да обикаля обичайния си маршрут през някои игрища (по същество обществен парк, но не много добре поддържан). Но тази сутрин беше особено мрачна и мрачна и когато наближаваше прохода, който обикновено правеше, изглежда, че има нещо от него, дотолкова, че наистина го изплаши, само за да бъде там. Той реши да си отдели време и да извърви дългия път, само за да избегне парка, и не си помисли нищо за останалата част от сутринта. Когато стигна до училище след своя хартиен кръг, всички бяха изплашени и в доста състояние. И като попитали приятелите му какво става, те му казали, че една жена е била убита с чук и е намушкала в шията по-рано същата сутрин на същите игрища, през които е решил да не минава, и по същия път също , Вероятно просто голямо съвпадение, но много късметлия в това, защото времето, когато беше на кръг, беше очевидното време, когато престъплението се е случило. Това се оказа първото от 13 страшни убийства, извършени от прословутия Питър Сътклиф (AKA The Yorkshire Ripper).\nМоята майка, баща ми, брат ми и, разбира се, серийният убиец\nТази история се развива през 1977 г. В ролите на героите са моята майка, баща ми, брат ми и, разбира се, серийният убиец.\nБрат ми беше малък по това време и беше в къща с приятели. Не помня какъв беше поводът, но родителите ми го вдигнаха. Беше късно през нощта, зима. Родителите ми вдигат брат ми, качват го в колата си и започват да карат вкъщи. Докато напускат квартала, за да стигнат до главния път, виждат мъж да излезе от гората с пушка и да влезе в микробуса си отстрани на пътя.\nСега районът, в който съм отраснал, беше крайградски, но хората могат да бъдат по-скоро зачервени. Да видиш някой да излезе от гората с пушка е обезпокоително, но обикновено просто означава, че е бил бракониер.\nТатко просто продължава да шофира. Мъжът се качва в колата си и следва родителите ми на главния път. Все още няма за какво да се притеснявате. Правят няколко завоя по пътя към дома и става все по-очевидно, че микробусът ги е следвал.\nТе влизат в жилищния план, в който живеехме, който беше предимно ново строителство. Фургонът се изтегля в плана зад тях.\nПо онова време къщата ни беше единствената завършена, окупирана къща на нашия малък култ. Уличните светлини още не бяха включени. Наклон черен. Зима. Студ. Изолирани.\nФургонът се изтегля на нашата алея зад баща ми.\nТатко излиза от колата, изпраща мама и брат в къщата и им казва да заключат вратата. Той чака, докато влязат вътре, след което се приближава до микробуса. Стои в носа на колата и просто се взира в мъжа вътре. Уейтс. Без въпроси, без смелост, без нищо. Той просто стои там и чака. Заплашително.\nСега какво трябва да знаете за баща ми по това време. Той имаше пълна стипендия за езда за футбол в колежа. Отпаднал и решил, че ще бъде „забавно“ да се присъедини към военните и доброволците, за да отиде във Виетнам вместо това, защото му е „скучно“. Прекарал година на някой изоставен от Бог малък остров в лагер на рейнджъри. Той е плашещ човек и винаги е бил такъв. Без да е прекалено висок или голям, той има присъствие. Просто не искаш да се чукаш с него. Сега той е много по-възрастен и донякъде с наднормено тегло. Но през 1977 г. той трябва да е нещо, тъй като без да се разменят думи, човекът върна микробуса си на заден ход и просто… потегли.\nИсторията обаче не свършва дотук. На следващата сутрин беше цялата новина. Мъж беше убит вечерта преди това в плана за жилище, от който родителите ми взеха брат ми. Само на улица, човек беше прострелян през прозореца на хола си с пушка. Умира на пода, докато съпругата се опитва да бяга. Децата спят горе.\nСъпругата води мъжа през гората на гонитба. Намират тялото й няколко часа по-късно в гората. Същият район, където семейството ми видя мъжът да излезе.\nОказва се, че е бил Едуард Сурат, сериен убиец.\nПочти като водопад\nБаща ми ми разказваше тази история (макар че не знаех страшните подробности, докато бях по-възрастен) като един от онези уроци „слушайте червата си“. Обстановката е малък град Индиана, началото на средата на 70-те години Баща ми е средно училище / ранна гимназия. Къщата му беше на около 6 или 7 пресечки от училището, така че когато беше хубаво времето, той ще се прибере от училище.\nЕдин ден на разходка вкъщи забеляза човек в микробус, който шофира бавно до него. Беше малко странно, но той не мислеше за нищо. Тогава се случваше отново и отново. В крайна сметка човекът, който шофира микробуса, започна да крещи на него, обикновено го молеше да си купи наркотици. Това е, когато баща ми разпозна човека като Роджър. Роджър беше с около 9 години по-голям от баща ми, но баща ми беше приятел с един от роднините на Роджър, така че той знаеше кой е той. Както и да е, цикълът на Роджър, който следи баща ми за блокове, докато се прибираше вкъщи и го молеше да си купи лекарства, продължи за кой знае колко време. Баща ми винаги имаше това усещане, че нещо е дълбоко в Роджър. Толкова се страхуваше, че когато Роджър извика, че дори няма да отговори, просто се взира в земята, докато стигне до къщата си. Разходките сигурно са изглеждали така, сякаш са завинаги. Баща ми беше едно от онези деца, които сякаш пораснаха с крак по-високо през едно лято, така че той не е сигурен дали Роджър е спрял, защото баща ми става по-плашещ физически или просто е продължил, но така или иначе се е радвал, когато взаимодействията са спрели ,\nБързо напред към Деня на влюбените, 1977 г. В друг град, все още малък и отдалечен, жена е у дома със сина си и 3 пасинки. Роджър и още 3 мъже влизат в дома й с пушки и принуждават нея и момчетата й да лежат с лице надолу на пода. Роджър и бандата ги заплашват и подиграват с часове, преди да ги застрелят един по един. Един от изстрелите частично откъсна перуката, която майката носеше. Роджър си помисли, че черепът й се е издул и, ако предположи, че е мъртва, спря да я стреля. Тя оцелява, като по-късно описва да чуе ужасен шум, докато лежи там, и след това осъзнава, че чува изтичане на кръв от сина и пасинките си. Тя го определи като 'почти като водопад.'\nРоджър и бандата се разминаха с огромните 40 долара. Но никога не ставаше дума за грабежи, а за тръпката от отнемане на човешки животи. В крайна сметка майката определи Роджър и 3-те други мъже като извършители, като Роджър е водещ. Тогава Индиана нямаше смъртно наказание, така че всеки мъж беше осъден на множество доживотни присъди. Наскоро Роджър почина в затвора.\nЗнам, че е малко вероятно баща ми да е бил убит от Роджър, ако се беше качил в микробуса или е купил наркотици от него, но фактът, че е толкова близо до човек, който е способен да направи нещо подобно, е смущаващ.\nТя просто искаше да ме прегърне ...\nОще през 1998 г. бях във втори клас и се прибирах от училище сама за първи път. (имах малко свръхзащитни родители, тъй като живеех само на един блок от моето училище) Бях спряна от възрастна жена, която каза, че има какво да ми каже. Тя каза, че няма съпруг, загуби сина си преди години и просто искаше да ме прегърне. Нещо за тази жена ме накара да се побъркам и сега по-късно като си помисля, че е действала, говори и изглежда наистина странно. Почти като тя беше мъж, облечен в стари дамски дрехи. Но това може да е само моето тогава младежко въображение, което си играе. След като ме помоли за прегръдка, тя протегна ръце към мен в движението на единия, който чакаше прегръдка, аз излязох и хукнах толкова бързо, колкото можех, чак до вкъщи. Докато тичах, мисля, че я чух да се смее наистина силно с наистина нисък, мъжествен тон. Когато се прибрах, казах на майка си за това, но тя изобщо не се притесни и ми каза, че вероятно е само стара и самотна жена, която просто се нуждае от прегръдка. Тук във Финландия имаме това списание, наречено „Алиби“, в което има най-новите новини за кражби, кражби, убийства, изнасилвания и т.н. И по причина 8-годишен като мен не беше допуснат никъде близо до този тип списание. Но няколко седмици след инцидента със старата „жена“ се хванах за едно от тези списания, което беше съвсем ново. Четох за инцидент, който се случи в района, където живеех. Ставаше дума за момче, на моята възраст, последно видяно от приятелите му, прегърнало стара жена и ходело някъде с нея, само за да не бъде видяно никога повече. Случаят и до днес е нерешен. Мисля, че съм избягал да бъда отвлечен и / или убит или нещо подобно. Все още си спомням това днес, 15 години по-късно и все още ми дава треперене.\nБях в палатката си ... гледах как хората се опитват да влязат в къщата ми\nКогато бях по-млад, живеех в имение от къщи, които се върнаха на огромно поле, където много хора разхождаха кучетата си, дори беше използвано като разрез до следващия квартал, което обаче ще отнеме около 25 минути, за да се разхождам.\nКогато бях на около 13, съседът ми реших да лагерувам през нощта в задната си градина, която освен 6-футова дървена ограда, беше напълно отворена за полето, макар и с 20 дървета около оградата. Виждайки, че навремето бяхме с фигури на хора за екшън, решихме, че ще направим палатката скривалище, така че събрахме няколко клона и една от онези армейски мрежи, за да поставим палатката, за да я направим малко по-стабилна, ние също сложихме палатка в ъгъла на задната градина, която имаше малък покрив над нея, което направи много тъмно, след като слънцето залезе.\nНаправихме обичайното нещо, хапнахме купчинки и сладкиши, преди да решим да опитаме да поспим в добре скритата ни супер тъмна палатка. Около 4 ч. Сутринта се събудих при звука на някакво кацане и след това ходене на малки камъни, след това разбрах, че под оградата майка ми и татко ми са украсили някакви чакъл и саксии за цветя, в началото реших, че е нашата котка, но беше много прекалено шумно, за да бъде толкова малко животно, бавно седнах, опитвайки се да не вдиша твърде много шум от спалния си чувал, след което го чух отново.\nЗа пореден път се опитах да си проправя път към предната част на палатката безмълвно и погледнах през ципа, на около 10 фута от нас, имаше 2 момчета, облечени всички в черно, свиващо се под перваза на прозореца на кухнята, говорещи помежду си, Веднага замръзнах и нямах идея какво да правя, те пристъпиха към нас, търсеха още прозорци или може би вход, защото бяхме в ъгъла на градината, бяхме доста близо до пътеката, която водеше надолу отстрани от нашата къща, където имаше врата в прилежащия гараж, чух ги да говорят съвсем ясно, тъй като сега те бяха на по-малко от 5 фута от мен и моя приятел, който все още спеше.\nГовореха за това, че са невидими и просто вземат каквото могат да намерят в гаража, вместо да влязат в Къщата и да смущават някого. Нямах идея какво да правя, затова звъннах на домашния телефон, който беше доста силен и изчаках някой да отговори (отне известно време, тъй като беше много рано), веднага щом телефонът позвъни на 2-те души, закрепени към оградата и подскочи след това, баща ми отговори и аз прошепнах за него да излезе извън ASAP с бухалка или нещо подобно. Нищо не се случи в края му, но се радвам, че моят приятел спеше безмълвно!\nНякой използва цялата ми група приятели на сомски хора\nТова се случи преди около 3 години, когато бях на 18. Съпругата ми и най-добрият приятел по онова време (ще го наречем R) сърфираше във Фейсбук, когато попадна на профил със снимка и име, което не е негово. Той забеляза, че този фалшив профил е заявил, че са от нашия район (Австралия) и е в отношения с момиче от Америка (ще я наречем J).\nТака R решава да добави J и да й каже, че той е истинският човек от снимката и че тя е в онлайн връзка с фалшив профил. Дж. Не вярва съвсем на R, тъй като фалшивият профил е имал повече приятели от R и по някакъв начин изглеждаше по-легитимен, затова той предлага да разговаря с нея с видео, за да го докаже.\nДвамата се качват в Skype помежду си и тя е шокирана, когато разбра, че е била нападната от този фалшив профил. По това време бях вкъщи и R ми се обажда, докато той все още е в Skype. Щом Дж ме види, лицето й избледнява и тя изпраща връзка към друг фалшив профил с моя снимка. Явно моите и фалшификатите на R преди това бяха ангажирани с 2 деца. След като направихме допълнителни изследвания, открихме някои страшни неща.\nНамерихме още 20 фалшиви профила, всички наши близки и разширени групи приятели. Всички тези профили бяха активни и публикуваха същите статуси, каквито бяхме всички ние. Това беше като фалшива общност на всички наши приятели, всички те си взаимодействаха помежду си и публикуваха редовно, копирайки и залепвайки всеки един от нашите статуси, за да публикувате в техните профили. Мислехме, че това е наистина странно, но най-плашещата част беше, че те знаеха точно къде сме по всяко време, дори да не бяхме публикували за това. Аз и R отидохме в Dreamworld един ден, не бяхме публикували за това, не бяхме казали на никого, че ходим, и там в нашите фалшиви профили беше състояние, казващо колко забавно се забавлявахме, маркирани в dreamworld. Това беше само един пример за няколко страховити статуса, публикувани за нашето местоположение. Тогава разбрахме, че който и да е този човек, ни следва.\nТова продължи няколко седмици. Опитахме да се обадим в полицията, но предвидимо, че не можеха да направят нищо. Напразно се опитахме да се свържем с Facebook и да изтрием профилите. Започнахме да се плашим и се опитахме да разберем кой е този човек, те трябваше да имат повечето от нас като приятели във Фейсбук, защото много от нас бяха частни и не можеха да видят статусите ни, ако не бяха приятели с нас. Без късмет. Не можехме да разберем кой е. Бяхме ужасени. Този човек ни следеше и публикуваше местонахождението ни, когато не бяхме казали на никого.\nЕдин ден всичко просто спря. Профилите ги нямаше. Никога не разбрахме кой е и цялото нещо остава нерешено. Това беше наистина странно изживяване и за двама ни.\nМалкото момиченце в дупката за надникване\nДобре, така че това не е паранормално, в това няма демони или призраци или жени с портокали. Това е просто едно наистина странно нещо, което се случва с едно странно дете в странната ми жилищна сграда, което продължаваше да ме измисля до смешна точка.\nИ така, аз живея в този апартаментен комплекс в Пакървил, Британска Колумбия. Това е малко градче на остров Ванкувър. Сградата е доста хубава, предимно семейства и възрастни хора. Вероятно съм най-младият човек, живеещ тук сам.\nТака на всеки етаж има четири апартамента. Моята е в задната част на сградата, на втория етаж. Както подсказва заглавието, това е свързано с моята дупка. Забелязах доста рано, че зърната в тази сграда бяха лудо широки. Като, когато го погледнете, можете да видите почти целия етаж.\nНаричайте ме параноик, но всеки път, когато излизам в кухнята, за да пия през нощта, винаги гледам през зърното. Винаги имам мястото, където съм живял с такъв. Не знам, предполагам, че ме кара да се чувствам по-наясно какво се случва - само в случай, че ме чака зъл убиец на призраци с портокали, ще имам глави нагоре.\nХората, които живеят директно от мен, са човек на средна възраст и жена му. Не съм сигурен кой живее до мен, но апартаментът до човек на средна възраст е жена и нейното момиченце, лоша съм в преценката на възрастта, но предполагам на около 10 години.\nИ така една вечер поглеждам през зърното си и за моя изненада момиченцето стои пред вратата си. просто стои там с гръб към нея, в нещо, което носят рокля.\nНамирам го наистина странно като се има предвид, че беше около 2 часа сутринта, но там беше, просто стоеше там.\nПоловината обмислях да отворя вратата и да я попитам дали тя е добре, но след това тя отвори вратата и се върна в апартамента си.\nСлед това проверявах вдлъбнатината по-често, и съвсем скоро, няколко дни по-късно същото. Беше малко по-рано, мисля около 12:30, но тя просто стоеше пред вратата си, ясна, както можеше. Тя се огледа малко и после се върна.\nОще на следващия ден гледам моята дупка и тя стои пред шибаната ми врата. Не е, срещу нея, тя е в средната зала, но тя се изправя пред вратата ми. Уплаши ме глупостите от мен. Така че просто стоя там и гледам това страховито малко дете, което стои пред вратата ми на нещо като 2 сутринта.\nПосле се върна в апартамента си.\nТя направи това ТРИ повече пъти сега. Просто стоя там, обърната към вратата ми, посред нощ.\nКакво по дяволите? Твърде съм пилешко лайно, за да говоря и да я питам нещо, но сериозно. Защо това момиченце се взира в вратата ми посред нощ ...?\nПерофил за пране\nКогато живеехме в Калифорния, не бяхме бедни, но щяхме да се загубим, ако не влезе чек за заплащане. Поради това ходехме на пранеца веднъж седмично. Като си спомням за него, изглежда като място, където можете да заснемете филм с наклон B-rate, но това не ме притесняваше. Това, което ми обърна внимание, не беше бръмченето и бръмченето на машините за миене и сушилни или неестествената бяла светлина от флуоресцентните крушки. Това беше аркадният ъгъл. Веднъж месечно майка ми щеше да ми даде долар и да ме остави да херметизирам с Metal Slug. След като ми подаде дупето ми от силите на злото, попитах майка ми дали има допълнителни помещения, на които тя отговаря с „Мислите ли, че някой ще ви даде безплатни пари?“\nГневно се връщам назад и просто гледам как мигащите екрани на Марко унищожават всичко. Скоро се появява мъж. Спомням си го ясно, защото беше облечен в старо армейско яке BDU и беше добре изграден, но имаше обеци за очи и обръч. През цялото време той имаше тази ужасна усмивка, която почти се равняваше на тази на Жокера. Избягвах контакт с очите и няколко пъти повтарях в главата си „Непознат, опасност“. След това той ми прошепна: „Искате ли още една четвърт?“ В този момент главата ми се обърна към него и „Да, моля!“ Излезе, преди да мога да отговоря.\nЗапочвам да унищожавам злото и когато щях да умра, той би поставил в още една четвърт. Той го сложи на ръката ми и започна да го масажирам. Преди всичко друго да ескалира, майка ми видя как мъжът мажеше рамото ми и веднага ме влачеше за ухото, казвайки, че съм забравил да извадя пастелите от джобовете си и те съсипаха чифт дънки. Предполагам, че не искаше да създава сцена, тъй като ние бяхме единствените хора със сержант Драг.\n„Не се измръзвайте, но има човек с маска зад вас…“\nНикога не съм била момиче, което се плаши лесно. Рутинно гледам криминални предавания, филми на ужасите и др. Нощта през март 2005 г. промени всичко това за мен.\nПосещавах колежа по музика през 2005 г. и наскоро видях една от любимите ми цигулари. Вдъхновен, бях помолил приятел-пианист да ме придружи, докато свиря парче.\nПоглеждайки назад, не беше умно от наша страна да ходим през нощта в кабинетите за музикални практики в колежа, които са почти звукоизолирани и отделени от останалата част от сградата. Реших, тъй като е от другата страна на полицията в кампуса, трябва да сме наред. Грешах ли някога\nМоят приятел и аз сме в кабинет за практика около 15 минути, когато ме гледа и казва: „Не се измръзвайте, но има човек с маска зад вас“.\nТова е колеж. Там има много глупави хора, които правят глупави неща. Когато се обърнах, разбрах, че това е нещо много по-зловещо. Там, присвит от другата страна на стъклената врата на кабинета, е тънък човек около 5'7 'или 5'8 ″, носещ руса къдрава перука, очила / нос в комбинация от очила / нос Groucho Marx, страховита риза (само лично преценка) и най-страховитата усмивка някога. Точно така, без панталони или бельо ... само малкият му пенис е навън.\nКогато се обърна, той маха и след това влиза в тази малка стая за тренировки. Моят приятел и аз се опитваме да останем спокойни, защото честно казано не знаем какво да правим. Тогава този човек се опитва да разговаря с нас и споменава, че ме е чул да говоря за любимия ми цигулар. Явно той е стоял извън кабинета през цялото време. Той знае имената ни, къде бях отишъл онзи ден, къде е родният ни град, проблемът ми с момчето по онова време и т.н.\nПри първа възможност приятелят ми и го резервирам от там. През повечето време той блокираше вратата, така че наистина се уплашихме. Когато си тръгваме той казва: „Нека го направим отново (моето име).“\nРазбира се, веднага отиваме в кампуса и смятат, че всичко е доста смешно.\nНа следващия ден седя в хор, когато деканът влиза и казва: „Ей, приятел на братовчед ви спря до днес. Каза, че иска да ти даде няколко компактдиска (любимата ми цигуларка). Той попита момичето, което свири на цигулка с вашето име, така че предположих, че това сте вие. “Казвам му какво се е случило и той е бесен, защото„ охраната “в кампуса не е направила нищо.\nТогава започна дебненето. Скоро той беше достатъчно умен, за да не отида отново до музикалния офис, но съседите ми по общежитията щяха да ми кажат, че човек ме търси, за да ми даде някакъв подарък. Един път куп дискове от различни цигулари седяха на определеното ми място за хор. Друг път бяха пред вратата ми. През цялото време охраната на кампуса не прави нищо. Някои дори ми предложиха да се радвам на вниманието.\nНещата утихнаха, когато най-накрая се преместих в кампуса и спрях всички заедно, когато се отдалечих от колежанския град. До преди две години, когато се преместих обратно в същия град. Първата седмица назад получих директно съобщение в Twitter, казвайки: „Радвам се, че сте отново (име на града). Липсваше ми. Нека се съберем и да слушаме (цигуларско име). '\nСъобщих го за истинската полиция, която не е хванала човека доколкото ми е известно. Всичко, което знаеха, е адресът, дошъл от друго място, освен от моя град. Част от мен все още чака да почука на вратата или „подарък“, оставен в работата или дома ми.\nЗад скрина на спалнята ми\nПоради болест от двете страни на семейството си, винаги съм живял или с баба ми, или с дъщеря си (леля ми). Няколко пъти преди да мине баба ми, че леля ми е живяла с нас, за да се грижи за нея и да помага в къщата.\nСигурно съм била на 6 или 7, а леля ми живееше с нас заедно с дъщеря си, която е 3 години по-голяма от мен. Не си спомням напълно оформлението на къщата, но знам, че в крайна сметка се озовах в стая, през която трябваше да минем, за да стигна до банята.\nПо онова време леля ми беше в доста сериозни дългосрочни отношения с човек с фамилно име Уотърс и той идваше доста често. Спомням си, че го харесваше добре.\nЕдна вечер вярвам, че играех видео игра в нашата всекидневна, когато чуя много размирици, идващи от стълбите, водещи към втория етаж ...\nИ така, случилото се беше, че Уотърс беше хванат от дядо ми в моята стая. Баба ми беше под душа и явно Уотърс беше изтеглил скрина ми, който беше до стената, споделена от банята, и проби дупка, за да може да наблюдава хората, докато те се къпят.\nДядо ми го хвана и буквално го хвърли надолу по стъпалата, и аз никога повече не го видях ... но не се казва колко дълго става това и кой какво гледа.\nСамара от „Пръстенът“ ме следваше сред бял ден, докато охраната не се включи\nВ края на миналата година имах 21-ия си рожден ден. Заедно с празнуването с моите приятели, моята гаджета мама искаше да ме изведе и аз. Така майка му продължи и резервира маса в бар в центъра на града за събота вечер. Идва събота вечер и има голям трафик (но той винаги е опакован в Центъра на почивните дни, така че това се очаква). Майка му и аз паркираме на платния паркинг и трябва да извървим около 5 блока до бара, където ще се срещнем с моето гадже и всички останали на. И така, започваме да ходим и стигаме до пешеходна пътека, на която трябва да чакаме. Може би още 8 души стоят на този пешеходен преход с нас. Просто търпеливо стоя там, мислейки за моя собствен бизнес, когато изведнъж забелязвам това момиче да стои до мен. Тя ме стресна да бъда честна. Единият, заради това, как изглеждаше, че изглежда от въздуха. И две, заради колко близо тя стоеше до мен. Почти ми се стори, че се опитва да се сгуши в мен. Както знаете, когато малко дете е срамежливо и ще се опита да се скрие зад родителя си? Да, така беше, освен, че просто се беше наклонила в мен и е прегърнала рамене.\nКосата й беше черна и дълга, поне до кръста. Имаше дълга рокля в райета, която се спускаше до глезените, кожено яке и сандали. Изглеждаше около моята възраст. Но имаше тъмен загар и черни очи. Облеклото й беше нормално, но не се държеше нормално. Беше наистина странна и продължаваше да си запушва носа, сякаш миришеше на нещо лошо. И тя небрежно се оглеждаше, сякаш очакваше нещо да изскочи и да я сграбчи. За да бъда честен, тя се държеше като уплашено животно, но поведението й беше студено. Очите й се чувстваха като мъртви и празни. А лицето й не изпитваше никаква емоция. И така, не харесвайки колко близо се приближи до мен, направих няколко крачки встрани. И познай какво? Пристъпи към мен и се приближи толкова, колкото беше за първи път. Какво. Някак си мислех, че това е странно, но даде ситуацията в полза на съмнението. Плюс светлината на пешеходната пътека светна зелена веднага след като тя се приближи до мен, така че реших, че не е нужно да се занимавам с нея, защото ще извървим отделните си пътища нали? Грешен. Тя мина през улицата и първите няколко пресечки с мен. Да остане в същата близост, в която беше. Без значение къде съм се преместил.\nКолкото и пъти да се е изгубила сред тълпата от хора, тя отново би се втурнала точно до мен. През цялото време си запушва носа и се оглежда навсякъде. Тя ме накара да се чувствам странно. В този момент моите гаджета се сблъскаха с момичето, казвайки: „хей, имаш ли нужда от нещо? Добре ли си или какво? ”, На което момичето отговори:“ Това не е безопасно. ”След като каза, че бавно повдигна глава, леко наклони глава и ме погледна мъртъв в шибаните си очи. Устата й потрепна. Гаджетата ми мама и аз просто се гледахме като какво. The. Fuck. В този момент просто исках да се измъкна от това странство, беше лошо, че нямаше да спре да нахлува в пространството ми и да ме следва. Но сега тя казва това странно магаре, докато ме гледа? NopeNopeNopeNopeNope.\nМама на гаджета ме дърпа към себе си и ми прошепва на ухото ми: „ходете по-бързо и не я гледайте, искам да видя дали тя ни следва.“ Така че точно това правя. И познай какво? СЛЕДВА НАС ВСИЧКИ ПЪТ ДО БАРА. Въпреки моите гаджета майка ми й казва: „Моля, спри да се приближаваш толкова много до нас“. Тя отговори с „Искам да остана с вас, момчета“. Въпреки ненужните завои, за да видим дали тя ще се обърне да ни последва. Тя би. Вътрешно бях изплашен. Най-накрая стигаме до бара. Изпратете личната си карта възможно най-бързо, за да можем да влезем вътре и далеч от изродът, който ни следва.\nВие момчета. Тя ни последва вътре и седна на масата ни.\nНо тя седи от най-отдалечената страна на масата. http://i.imgur.com/mgFkQ1I.jpg И тя започва да се преследва. Но тя се премества само когато погледнем встрани. Завърташ глава и БУМАТА тя успява да скочи едно място по-близо до теб. И тя просто гледа цялото шибано време с това шибано празно изражение на лицето си. http://i.imgur.com/c49vQFL.jpg Моите гаджета майката го има в този момент и става, за да каже на телохранителя да накара момичето да си тръгне. Бодигардът идва, казва на момичето, че трябва да отиде, а тя всъщност започва да спори с него! Не улових целия разговор през силната музика, но хванах момичето да го попита защо трябва да си тръгне и каза, че може да седи където пожелае. Тя започна да става наистина агресивна, след като той й каза, че тази маса е запазена за нас и нашата група, в която тя не е част. Тя се вбеси и ме погледна със злоба, преди да стане и да щурмува навън. Но тя не си отиде веднага. Тя стоеше отвън и ме гледаше през отворения вътрешен двор в предната част на бара. Тя не се движеше и сякаш не се интересуваше по-малко от суматохата на хората около нея. Тя стоеше там около 15 минути, преди най-накрая да тръгне към Бог знае къде. Имаше точно това наистина лошо и тъмно усещане, което получих от нея. Направи ме нервна по някаква причина и тя просто се почувства ... грешна. Искам да кажа, че тя вероятно беше някой, който просто се е провалил на наркотици, но беше супер страховито и се надявам никога повече да не я видя.\nРедактиране (за объркване): във втората снимка погледнете отгоре на свещта и ще видите половината от лицето й. Това е само половината от лицето й, защото книга от менюто затъмнява гледката.\nМалкото призрачно момче\nТака че работя в магазин за сандвичи.\nКакто и да е, аз се готвех да затворя в 22:00 и съм доста внимателен относно затварянето навреме, защото обикновено съм готов да се прибера вкъщи до тогава. Както и да е, 21:55 ч. И звънецът звъни, като ме уведомява, че някой е влязъл. Мърморя малко, защото съм изморен и се отправям отпред. Това малко момче, вероятно на 7 или 8, стои пред тезгяха. Той носи това старомодно (туид?) Яке и червена бейзболна шапка.\nКазвам „Здравей, какво мога да направя за теб тази вечер?“, Както обикновено правя. Той просто ме гледа, сякаш отраснах втора глава. Гледам назад, объркан.\n„Трябва да използвам тоалетната.“ Той казва и тича обратно към мястото, където са тоалетните. Чувам как вратата скърца отворена и се затваря.\nВ този момент аз съм малко влошена, защото се готвя да се затворя и не искам да чакам това малко братче, чиито родители не можеха дори да си направят труда да влязат с него. И така започвам да затварям: изключвам отворения знак и се отправям към гърба, за да направя няколко бързи ястия, мислейки, че просто ще затворя вратата зад момченцето, когато той си тръгне. Довършвам чиниите и започвам да слагам храната в хладилника.\nЗапочвам да се вбесявам. Всичко, което трябва да направя, е да сложа храната, да преброя хляба и да преброя чекмеджето. Приключвам всичко това и все още няма малко момче. Слагам си палтото и се приготвям за напускане, събиране на разписки и други. Отивам да почукам на вратата на тоалетната на момчето\n'Ей, затварям се, трябва да си тръгнете.'\n'Ей, дете, хайде.'\nВсе още нищо.\n„Ако поне не ми отговориш, ще отворя вратата.“ Бравата беше счупена, така че знаех, че ще успея да я отворя. Стоях там, притеснявайки се, че може би му се е случило нещо.\n„Хлапе?“ Поклащам дръжката, докато се отвори. Някак си прикривам очите, защото всъщност не исках да виждам малко момче в тоалетната. Очаквах той да изкрещи или най-малкото да му е нещо. Когато настана тишина, погледнах в тоалетната с размерите на малък килер. Нямаше никой. Няма признак за нищо. Капакът все още беше повдигнат, когато го почистих по-рано. В кошчето няма боклук.\n'Какво?' Проверявам тоалетната на момичето и цялото фоайе, нищо. Не къде в целия магазин. И няма абсолютно никакъв начин да е напуснал. Невъзможно е той да си тръгне, защото съм работил там достатъчно дълго, че звънецът на вратата е павловски отговор. И можете да го чуете ясно навсякъде в магазина.\nНа следващата сутрин влязох в работа малко рано и си взех проверката. Моята близка приятелка беше там и тя и аз поговорихме малко за приятеля й и клюките, които имаше и каквото и да било.\nТогава тя казва: „Пич, тази сутрин, когато влязох, беше пред най-страхотното малко дете, стоящо пред входната врата.“ (Влизаме и излизаме от задната врата)\n- Да, той просто стоеше и гледаше в прозореца. Но когато отидох да отворя вратата, той избяга.\n„Как изглеждаше?“, Питам аз, опитвайки се да не се развихря.\n„Момче, сиво палто и червена шапка.“\nНито аз, нито някой съм виждал или чувал за него оттогава. Какво по дяволите.\nПриятел на колежа на моя родител беше сериен убиец\nРодителите ми имаха приятел от гимназията, с когото са ми казали, че всички смятат за „малко странно“. Ще го наречем Рик. Моята майка каза, че той е наистина приятен човек, а не „червено знаме“ странно, просто странно. Те имаха неясни познания за малтретирането в семейството му, но по онова време злоупотребата не беше нещо, за което хората наистина говорят, то се смяташе за „личен семеен бизнес“, така че предполагам, че те просто са предизвикали странността му до детска травма или нещо подобно. Тяхната група приятели бяха доста близки, достатъчно, за да не е странно кога Рик ще се появи в къщата ни, само за да се мотае. Майка ми ми каза, че понякога ако баща ми не беше в къщи, когато се отбиваше, той просто ще се мотае с нея и малкото ми дете, докато не се върне.\nВ годината, в която всички завършват гимназия, жена, която посещава университета в нашия град, изчезна и около месец по-късно тялото й беше открито. Полицията съобщи, че тялото на жената вероятно е имало там няколко седмици до момента, в който е намерено. Нейният убиец никога не е бил хващан.\nНяколко години по-късно, когато бях на месец, друга студентка от университета изчезна. Нашето местно полицейско управление все още има открито нейното дело, защото така и не бе намерено. Тя бе обявена за мъртва, след като е изчезнала около 10 години, по искане на семейството си. По времето, когато тя изчезна, мисля, че започнаха да се появяват подозрения около Рик в социалния им кръг. Нямаше никакви фактически доказателства, че той може да е замесен или нещо друго, просто повече чувство, че нещо се случва с него, и те просто откриха малко зловещо, виждайки как е в същото време тази жена липсва. По-рано беше попитал баща ми дали може да съхранява топар на камиони в обора им. майка ми ми каза, че веднъж отишла да огледа наоколо, само за да е сигурна (за какво, никога всъщност не е казала. Тя не е търсила нищо конкретно, а просто е изпитвала нужда да огледа района малко. Тя не намери нещо странно или не на място).\n18 месеца след това е отвлечена трета жена. След като беше отведена в къща в мъничко градче извън нашия град и окована с легло, тя беше отведена до мост над реката, ръцете (и евентуално краката?) Все още вързани и хвърлени вътре. По някакъв начин плуваше до брега на реката и успя да се обади в полицията.\nТя идентифицира своя похитител в полицията, заедно с къщата, в която е отведена. Беше Рик.\nПолицията отишла в къщата му, за да го арестува и докато се качвали по стълбите, той се застрелял и убил. По време на разследването на двата предходни изчезвания те открили, че той е напуснал една седмица работа по времето, когато всяка от другите две жени е изчезнала.\nБях преследван у дома от непознат мъж\nТова се случи, когато бях на 11 или повече, още в началното училище. Това конкретно събитие се проведе след училище един ден към края на учебната година. Автобусната ми спирка беше в самия край на много големия ми квартал и имаше 15 минути завиване на няколко пътища, за да се прибера. Винаги щях да ходя с група по-големи деца, които живееха в близост до къщата ми, но този конкретен ден слязох първо от автобуса, така че бях далеч пред тях.\nБях на около 5 минути разходка, когато забелязах нещо. Мъж, около 30 или около, вървеше зад мен. Изтрих го като някой, който ходи до парка или нещо подобно. След около две минути забелязах, че е станал по-бърз, което ме тревожи, затова започнах да ходя по-бързо. Колкото по-бързо станах, толкова по-бързо той…\nБях почти на дълъг път, който е третият по последен път слизам, за да се прибера, когато забелязах, че човекът все още е там. Като се обърна да го погледна той започва да спринтира към мен. Обърнах се и започнах да тичам толкова бързо, колкото късите ми крака можеха. Докато той все повече се засилва, чувам нещо. Стъпки на краката. Група от тях. Тогава забелязвам група деца от гимназията, които вървят към ъгъла, към който бях се насочил. Реших, ако стигна до тях, това ще се плаши от мъжа, така че бягах толкова бързо, колкото можех.\nДокато имам около 10 фута, човекът спира да бяга и основно се хвърля в някои храсти. Тичам към групата тийнейджъри и им обяснявам какво се е случило, и те огледаха общата зона на мъжа, но той бягаше.\nТе вървяха с мен, докато не бях на улица далеч от дома и когато тръгнаха, забелязах мъж, който вървеше по улицата към мен. Едва когато той беше на около 20-30 фута, го познах като същия човек от по-рано. По това време групата тийнейджъри отдавна нямаше, отново ме оставя на мира.\nТъй като той стигна до допир разстояние, аз болт. Тичах възможно най-бързо към къщата си, когато забелязах, че той започна да тича след мен, с известна усмивка, която можех да опиша само като зло. Стигнах до къщата си и изтичах до входната врата, надявайки се, че е отключена, така че няма да се налага да взема резервния ключ от саксията до вратата. Когато стигнах до вратата, забелязах колата на баща ми да слиза по пътя. Предполагам, че и мъжът забеляза, защото веднага мина покрай мен и моята къща, сякаш беше на бягство.\nСтоях там, като се тресях и плачех, докато баща ми не се дръпна и веднага обясних какво се е случило. И до днес, въпреки че съм в гимназия, все още не ми е позволено да се прибирам вкъщи. Още си спомням как изглеждаше мъжът онзи ден. Дрехите му, усмивката, косата на лицето. Това ме преследва.\nБлизо повикване в немаркирана кабина\nПреди няколко години заминах за Лондон, Англия, за да уча в колеж. През времето, което останах там, се сприятелих, намерих работа като барман и знаете ли, че работи. Просто типичен студент в колежа.\nЕдин ден една моя колежка и скъпата приятелка Джина решават да останат няколко души на нейно място след работа. Къщата й се намираше на пешеходно разстояние от бара, в който работихме, така че всички решихме да пренощуваме.\nОколо 2 сутринта или около това реших, че е време да се прибера. И да поясня, че не съм бил пиян. Бях обаче изтощен, тъй като работех на 12 часова смяна.\nОбадих се на таксиметровата компания, на която обикновено се обаждам, и поисках такси да ме вземе в бара и да ме закара обратно в общежитието. Няма проблем, те ще бъдат тук след около 5-10 минути.\nОтивам до бара и чакам отпред, за да се покаже кабината. Кабината се изтегля пред мен и вика „Чакаш ли таксито?“ „Да, благодаря!“ И аз се качвам.\nМоето общежитие е може би на 5-7 минути път с кола. Не е голяма работа. Ще ми струва само около 5 паунда, за да се върна. Целият път до вкъщи обаче, този шофьор на такси, повдига ръцете си над мен. Обикновено се шегувам с шофьорите на такси, за да избегна неудобно шофиране на автомобили и винаги е безобидно. Но всеки път, когато се засмях и вдигнах ръце, той щеше да се опита да ме държи за ръка. Всеки толкова често се опитваше да сложи ръка върху бедрото ми, в което аз щях да го махна, и да се придвижи малко повече към вратата.\nВ този момент получавам телефонно обаждане. „Здравей?“ „Здравей, тук е Тони, тук съм да те взема.“\nОколо това време изглеждаше, как изглеждаше най-малкото, голям проблем с немаркирани кабини, които прибираха млади жени, изнасилваха ги и ги оставяха. Имаше реклами за него, имаше реклами за него на автобусните спирки. Излишно е да казвам, че определено трябваше да се внимава.\nТака че, когато получих това обаждане, моето. Сърце. Окачен. „… Вече ме качиха…” Погледнах шофьора и през цялото време шофьорът ме моли „да ми даде телефона, дай да говоря с него, дай ми телефона, дай да говоря с него , дай ми телефона, дай да говоря с него ”\nЗа щастие, истинският шофьор на такси по телефона беше много мил и ми каза да го слушам внимателно. Ако ме заведе навсякъде, да му се обадя, сега имам неговия номер. Това, което беше, беше белязана кабина. Наскоро, предполагам, някои хора успяха да получат фалшиви знаци за кабината си или нещо подобно (имайте предвид мен, това беше доста преди време), за да изглежда, че всъщност е маркирана кабина. Така или иначе, този човек беше без маркировка и току-що беше откраднал нечия такса за такси.\nВ крайна сметка ме пуснаха в общежитието. Шофьорът ме попита „колко обикновено таксуват?“, Аз казах „2 паунда.“ Той потегли без толкова сбогом, че никога повече няма да бъде чут.\nПриятелят на баща ми изчака, докато той не е от страната, за да се опита да влезе в къщата ми\nБаща ми замина за няколко месеца за работа в друга държава. Значи, само майка ми, малката ми сестра, която беше бебе, и аз (5). Спомням си това ярко. Мама мразеше да си стои вкъщи без баща ми. Каза, че не се е чувствала в безопасност.\nСамата къща беше много защитена. Той беше изцяло ограден и имаше 2 входа, кухнята и предния вход. Всеки вход имаше 2 врати, вътрешна врата от масивно дърво, а външна врата от масивно желязо. Всички прозорци в къщата бяха кепенци. Те се отварят и затварят, когато завъртите малкото копче. Те бяха направени от някакво комбо от стомана и желязо.\nАз щях да спя с майка ми в нейното легло, а малката ми сестра в същата стая в яслите. Майка ми използваше да заключва вратата и да бута скрин срещу нея. Тя беше / е много параноична.\nВ нощта, когато баща ми си тръгна, започнахме да чуваме трептене на листа. Имахме големи дървета в задния двор и купчини листа на земята. Майка ми пусна писък и мислеше, че това ще изплаши когото и да е. Не стана Продължавахме да чуваме трептене, а мама продължаваше да крещи. Телефонът беше в хола (началото на 90-те без мобилни телефони). Къщата вляво беше твърде далеч от нас, за да чуем нейните писъци. Тази вдясно беше стара двойка, която не можеше да направи нищо за нас.\nПрез това време в моята страна трябваше да изчакате до сутринта, за да се обадите в полицейското управление. И дори тогава, тези хора нямаха телефон. Бяхме в капан.\nСпомням си абсолютния терор, който изпитвах. Зъбите ми трептяха толкова зле, че се притесних, че ще изпукат точно от черепа ми. Мама ми казва, че това е било нещо, което винаги е стояло с нея, звукът на зъбите ми.\nВ един момент тя отваря малко щорите, за да се опита да види дали човекът все още е там. Светлината в спалнята беше включена, светлинен лъч свети в очите на този човек. Тя го разпозна веднага. Това беше един от познатите на баща ми. Тя знаеше, че това е той, защото той има много отчетливи очи, яркозелени и котешки.\nТя го губи и хваща обувка и го хвърля наистина силно към прозореца (в района, където го е видяла). Това беше запушване на обувки срещу стоманени капаци. Не мога точно да опиша колко силен и трептящ беше звукът.\nТова беше най-дългата нощ в живота ми. Продължи с часове. Този пич се мята наоколо в тъмнината, опитвайки се да влезе в къщата ни. Призрачните писъци на майка ми помагат. Изчакахме го ... до зори.\nМалката ми сестра всъщност изпадна в шок. Тя беше ИСТИНСКО кокетно бебе, което щеше да плаче при най-малката провокация. Тя не плаче веднъж през цялата нощ. Спомням си как я погледнах как се случва това и тя стоеше в яслите си, всички големи воднисти очи и мълчаливи.\nНа следващата сутрин майка ми казва, ЧЕСТО ТОВА и започва да опакова всички наши неща. Тя казва, че ще се преместим с баба, докато баща ми не се върне. На път за там се качваме на автобуса (подобен на хрътки), защото майка ми няма лиценз. Познайте кой е в автобуса ... ding ding ding ... Creeper!\nТой просто я погледна и се усмихна. Не казахте здравей или нещо просто се усмихнахте със странен блясък в очите. До ден днешен майка ми се кълне, че този пич е мислел, че ще получи още един шанс (вероятно на следващата вечер) ... но мама ни НАПРАВИ по дяволите. Притесняваше се, че той ще го разбере, защото имахме багаж с нас. Той не направи Той дори не знаеше къде живее баба ми.\nГодини по-късно, когато говорих с майка ми за това, тя ми каза, че „празен“ е влязъл в къщата, щеше да изнасили всички нас. Тя казва, че този пич ме е гледал много, когато съм карал мотора си в квартала. Той също погледна нея и моята бебешка сестра.\nУдарът не идваше от вратата ...\nТази среща се случи с мой приятел и колега преди около 15 години в предградие на Лос Анджелис, Калифорния. Приятелят ми (ще я нарека Джоди) живееше с родителите си и по-големия брат в къща в доста приятен квартал и те не се тревожеха много за престъпления, пробиви и т.н. Една вечер обаче, около 2 : 00:00, Джоди беше събуден от силно чукане на входната врата. Тя скочи от леглото и хукна в коридора, където родителите и брат й излизаха от собствените си стаи.\nУдарът, който сега се чуеше, продължи. - Остани тук - каза баща й и тръгна към вратата. Изведнъж дойде заглушен мъжки глас, който викаше: „Помогни ми! Помогни ми!!!'\nДжоди и майка й се хванаха една от друга от страх, а баща й погледна надлъж. 'Няма никой там', каза той. Погледна през предния прозорец, където се виждаше част от входната врата и верандата. Все още не е виждал никого. Той тръгна обратно към семейството си, когато силното чукане започна отново, този път още по-неистово. Отново глас извика „Помощ! ПОМОГНИ МИ!!!'\nБащата на Джоди отишъл до телефона и се обадил на 911 и докато той разговарял с оператора, брат й се приближил до предната част на къщата. Удрянето все още продължаваше, ставаше все по-бързо и по-бързо, докато не се получи постоянен удар. 'ПОМОГНИ МИ!!! ПОМОГНИ МИ!!! О, БОГ, ПОМОЩ МЕН !!! ”\nДжоди досега със сълзи от уплах погледна брат си, който стоеше в семейната стая, която се намираше вляво от входната врата. Лицето му беше бяло и той направи жест на ръка, за да се присъединят към него. Джоди, майка й и баща й (който до този момент не беше в телефона с полицията) влязоха в семейната стая, където веднага разбраха защо лицето на братята й е избледняло. Ударът и крясъците идваха от ПОДКЛЮЧВАНЕ на етажа на семейната стая!\nПолицията пристигна минути по-късно и се оказа, че някой човек на 20-те си е излязъл от ума през онази нощ в пукнатина и някак си е пробил в отвора на пространството за обхождане под къщата, разположено под семейната стая прозорец. Те така и не разбрали какво точно е намерението му, но предполагат, че той се опитвал да намери път в къщата, за да го ограби, но след това се дезориентирал, тъй като бил толкова висок, и изплашил оттук - изтупвайки и викайки.\n„Много харесвам малки момичета“\nИзраснах в град в Пакистан и почти бих се разделил навсякъде с баща си. Имаше този голям магазин за хранителни стоки, в който винаги щяхме да ходим, и обикновено просто щях да отида на острова с бонбони, когато той взимаше „скучните неща“. Сигурно бях около 11 тогава, но имаше този човек, който работех там (предполагам края на двайсетте) и всеки път, когато идвах в магазина, забелязах го да ме гледа и след това да ме следва около островите. Отначало го пренебрегнах, но след това той започна „случайно“ да мине покрай мен. Така че следващите няколко пъти просто се забих с баща ми. Но този човек буквално ще ни следва наоколо и ще изчака, докато баща ми се зае и аз останах сам.\nВсеки път, когато се свързахме с този човек, ще ми даде тази странна усмивка. Все още получавам тръпки, когато се замисля. И той пееше песни, увеличавайки силата си на звука, когато отказах да контактувам с него. Това продължи известно време, докато не спрях да отида в този магазин, освен ако абсолютно не се наложи. Един ден бях неохотно влачен от баща ми и докато бяхме там, той срещна някакъв негов приятел и те си бъбрят и т.н., така че той ми каза да отида да взема дала (нахут) от острова и да се срещна с него на брояча.\nВ момента, в който стигнах до острова, страховитият човек беше там и той отново се усмихваше по този начин. Не казах нищо и бързо хванах пакета, но той просто ми стоеше на пътя (островите на магазина бяха мънички, така че не можах да изляза) и след това той отива: 'Mujhey choti larkiyan bahut achi lagti hain' (наистина ми харесва млади момичета) и той отново започна да пее песен. Просто стоях там замръзнал, а след това той ми стисна гърба и остави островът да свирка.\nЕдин мъж се опита да нахлуе в къщата ми, докато се криех, ридаейки, с нож\nКогато бях тийнейджър (~ 15 години), по това време бях по телефона с приятеля си и се мотаех на компютъра. Къщата, в която живеех по онова време, имаше гигантски прозорци на първия етаж, като 8 ′ до 8 ′. Бях в една от стаите с огромните прозорци и отворих завесите, за да пусна малко светлина. Докато говорих с приятеля си, имах това супер зловещо усещане, че ме наблюдават и бавно се обърнах към прозореца и видях мъж в разкъсани дрехи с пот, капещ от всяка част от тялото му, притиснат към прозореца ми, с ръце, приковани над очите му, и ми даде тази ужасяваща усмивка.\nВеднага пуснах телефона (бях на телефон с акорд) и изтичах в съседната стая и грабнах телефона без акорд. Казах на моето гадже какво се случва и започнах да плача, опитвайки се да си спомня кога всички врати бяха заключени. Човекът трябваше да пропълзи няколко храсталака, за да се приближи до прозореца, което ме накара да се почувствам като той няма най-добрите намерения. Тогава звънецът на вратата започна да звъни. Блъснах главата си зад ъгъла, за да видя входната врата (френски врати със стъклени стъкла) и видях мъжа, който се опитва да влезе в къщата, като отвори вратата.\nВ този момент аз съм абсолютно изплашен и моето гадже ми казва да се обадя на майка ми. Майка ми отговаря на работа и тя ми каза да се скрия и да се обадя в полицията. Обадих се на ченгетата, плачещи и след това от ъгъла на окото си от прозорец в задната част на къщата забелязах, че мъжът прави кръгове около къщата ми, търсейки начин да вляза. Диспечерът ми каза да отида някъде, където той не можех да ме видя и да получа оръжие, ако почувствах, че това ще ме направи по-удобно. Хванах дългия нож на готвача и застанах да ридам в малка пропаст между задната врата и коридора, където не се виждах през нито един прозорец. Тогава си спомних, че прозорецът на първия етаж е отключен и вече не можех да видя или чуя човека.\nВ крайна сметка чувам силен рап на вратата си и бавно отивам да го разследвам и е полицай. Той ме моли да изляза навън с него, за да може да погледне в къщата и да се увери, че мъжът не е намерил път. Веднага след като излезем навън, таткото на моето гадже се изтегля на моята алея (моят бивш го беше повикал да дойде проверете ме - bf беше извън града) и ме остави да седя с него в колата му, докато полицаят, изваден с пистолет, проверява къщата.\nПолицаят никога не намерил нищо, нито следа от човека, нито нищо. Бях ужасен и уплашен да остана сам у дома доста дълго време след това. Все още изродявам, когато звъне на вратата ми и не очаквам никого и се ужасявам, че ще намеря някой друг, който да ме гледа през прозорците, когато съм сам на място с ниско ниво на прозорците.\nОще през 60-те баща ми работеше като пазач в затвор близо до Маями. Той описа най-запомнящото ми се преживяване в последно време. Той казва, че имаше един затворник, който много приличаше на по-младия Ханибал Лектър. Много спокойно, но много заплашително. Винаги го държеше на хладно без значение, но в него имаше нещо заплашително.\nЕ, един ден Младият Лектър успя да започне бунт в килията си, чисто като мотивира другите затворници в безумие. Той изобщо не е участвал в безредиците, но е накарал всеки друг затворник да започне пристъп в тяхната килия.\nБаща ми и още няколко охранители бяха повикани в килийния блок, за да ги успокоят. Той казва, че когато слязъл там, всеки затворник крещял и се хвърлял по стените на килиите си и викал нецензурно и обидно към охраната. Тоест всеки затворник с изключение на Лектър. Той беше единственият тих в целия блок. Баща ми се приближи близо до килията си, а този човек стоеше близо до гърба със скръстени ръце, гледаше баща ми директно в очите и мърмореше произволна последователност от числа със странна усмивка на лицето. Баща ми стоеше там, опитвайки се да разбере какво означават числата и тогава най-накрая го удари. Затворникът повторно рецитира домашния телефонен номер на баща ми.\nИстински истории за домашно нашествие, където е използван пистолет\nОсемгодишна възраст спасява майка си\nКогато бях на 8 години, живеехме във фермерска къща в овощна градина, най-близкият „град“ беше на около десет минути и баща ми работеше достатъчно далеч, че той остана далеч през седмицата. Една сутрин чух майка ми да крещи и си помислих, че съм изпуснал автобуса, така че станах от леглото и видях гол мъж да я удря и да се опитва да я сграбчи, той беше навън в навес и току-що беше ходил до най-близките светлини и се счупи кучето ни лаеше и го щракаше, но не беше обучено куче за атака или нещо друго. Изтичах обратно в стаята си и се хванах малко. 22 болтови действия, които баща ми ми беше дал, и амунициите, които ме накара да държа отделно и го заредих, сякаш беше необходимо завинаги да се заредят тези 5 изстрела. Изтичах навън, след като кучето лаеше и го видях да влачи мама по косата си, спомням си, че се опитвах да бъда стабилен, както бях научен, но просто стрелях отново и отново, не го знаех по това време, но 3 от 5 го ударили и по-късно той бил намерен от полицията, след като някой го зарязал анонимно в болница на около час разстояние с един от куршумите, настанени в белия му дроб.\nНа тази възраст ми беше трудно да го преработя главно, защото държавата нареди да виждам съветник и тя продължаваше да натрапва, че трябва да изпитвам всякакви емоции, които не съм, което ме караше да чувствам, че има нещо нередно с мен. В крайна сметка просто се чувствам късметлия, че бях възпитана от родители, които ми се доверяваха и прекарваха време да ме учат никога да не се паникьосвам.\nТийн спира инвазия в дома\nТова беше през 2003 г., тогава бях на 14 години. Бях на гости на леля ми и чичо си в Тексас за 2-седмичната си коледна почивка. Всички трябваше да излезем в бебешкия ми братовчед, но аз слязох с варицелата. Тъй като бях млад по това време, не исках да ходя все пак. Убедих ги да минат без мен. Приключих да играя ореол за няколко часа в родителската спалня, когато чух разбиване на прозореца и алармата започна да изгасва. Спомних си, че чичо ми държеше пистолет зад телевизора, така че го хванах. Това беше някакъв револвер, без представа какъв вид. Всичко, което знам, е, че чукът наистина беше трудно да се изтегли.\nТова, което изглеждаше 5 минути по-късно, чувам някой да се изкачва по стълбите и да му изкрещя да си отиде и че имам пистолет, тъй като бях толкова млад, въпреки че имах глас на малка кучка и човекът вероятно мислеше, че съм глупости. Когато стигна до върха на стълбите, стрелях веднъж и отдръпването ме накара да пусна пистолета, но мисля, че го ударих някъде, тъй като той падна назад надолу по стълбите. Никога не разбрах как човекът е умрял, но се надявам да не е от оръжието. Обадих се на 911 и известно време по-късно дойде полицията.\nОказва се, че този човек излезе от затвора няколко дни преди това. Човекът беше пиян и успя да удари някой доставчик на мотор по време на една от питейните си рутинни процедури, чичо ми беше негов защитник, Оказва се, че е доста трудно да защитиш някого, когато има кадри от охранителна камера, че ти управляваш някакъв човек над и шофиране. Предполагам, че обвинява чичо ми за 5-те години, които прекара в затвора, и реши да си отмъсти.\nПрез 2012 г. двама мъже се втурнаха в задната ми врата. Отне им няколко минути, тъй като беше метална врата на метална рамка със здрави панти и брава. Едно от момчетата вероятно беше 6 '6' и доста голямо; най-накрая успя да го откъсне от пантата с трясък. Когато ги чух да започват да чукат на вратата, казах на жена ми да се обади в полицията и да заключат себе си и нашето бебе зад две врати и излязох в коридора с пушка. Непрекъснато ми викаха да си тръгнат и че ченгетата идват и че съм въоръжен - продължават да идват. В крайна сметка чух поп и ударът спря и разбрах, че са минали. Казах им без съмнение, че ако ги видя в къщата си, ще ги убия.\nНяколко секунди по-късно те дойдоха зад ъгъла и двамата държаха оръжие и двамата стрелях по-голямото в гърдите. Другият просто стоеше объркан, вероятно се опитваше да прецени какво по дяволите току-що се беше случило. Той направи една крачка към мен и аз го застрелях също. Полицията се появи около две минути по-късно - и двамата загинаха на място. Единият имаше нож и лента, а другият - снопа. По-късно разбрах, че по-големият е издирван заради някакво обвинение за убийство, защото той убива приятелката си над държавата.\nНямам съжаления за онази нощ. Те имаха множество шансове да напуснат и не се съмнявам, че щяха да наранят семейството ми, ако не ги бях спрял.\n-sd ___ еднократния\nСъпругата побойник отговаря на неговия мач\nТова беше около 2004-2006. Вече не помня точната година.\nУбих един човек, който се опита да пробие в апартамента ми, защото искаше жена си, която току-що е пребила лайна.\n2 сутринта. Чувам ги да спорят. Можех да го чуя през стената на банята си. Затворих банята си след това спалнята, за да я удавя.\n02:15 ч. Тя се блъска в вратата ми, счупен нос, подут е лявото око и накуцва от спиране и падане, за да изляза от апартамента. Казах й да отиде до банята, да се почисти, след което да се скрие в спалнята ми.\nСъпругът излиза от апартамента и крещи името й и той забелязва нейната кръвна следа в моя апартамент. Започва да блъска по вратата ми, да крещи да го пусна. Предупредих го 3 пъти, че не спира, ще те убия. Той рита ключалката на вратата, отваря се вратата и аз метнах бейзболната си бухалка надолу върху главата му.\nТой зашеметен пада на земята. Първо приземява стомаха и виждам пистолет, прибран в задната част на ризата. Хващам го, хвърлям го в апартамента си и го предупреждавам още веднъж.\nТой стана, дойде при мен, забих бухалката си в стомаха му, след това забих прилепът ми по главата му последен път, който хвърли черепа му. Разбрах от пръскането на кръвта, когато го ударих, той беше мъртъв. За щастие, съседите са се обадили в полицията, когато тя е започнала, а вторият е паднал на земята мъртъв, полицията е стигнала до върха на стъпалата.\nНикога не ме е засягало толкова, колкото трябва да има. Реагирах по най-добрия начин за ситуацията, в която се намирах.\nВече не мисля за това, което направих. Не мога да поправя миналото.\nЧетири на едно\nБях скочен от 4 момчета преди около 10 години. Бях на земята и те ме ритаха и удряха. Грабнах ножа си от джоба, бръкнах и забих един от тях в стомаха. Кръв навсякъде. някаква моя, предимно негова. всички тичаха. Един от тях се развика, че ще ме намери по-късно и ще ме убие. По-късно почина в болница, защото му отне твърде много време, за да получи помощ.\nПо принцип никога не съм се чувствал зле от това и не съжалявам. По време на време ми изскача в главата случайно и ме удивлява, че съм отнел живот на хора, но това за него ... не трае дълго. Мислите ми за това са, че се защитавах и независимо дали щяха да ме убият или не, чувствам, че това не е просто оправдано, а точно това, което трябваше да направя.\nСтарша година, Нахлуване извън кампуса\nМоята старша година на колежа, имах апартамент извън кампуса в наистина лайна част на града. Често ходех в клетките за къпане със съквартирантите си само за забавление, така че всеки от нас имаше своя бейзболна бухалка.\nБеше петък вечер и чух удар в задната врата. Искрено казах, че просто един от съквартирантите ми се е заключил пиянско. Ами слизам там и в кухнята има човек, който носи ски маска. Просто хванах една от бейзболните бухалки и замахнах на този човек колкото е възможно по-човешко.\nАми ударих квадратчето в главата. Той падна назад, счупи плъзгащата се врата на килера. Двама мои съквартиранти изтичаха, а аз просто стоях над този човек, който обилно кървеше по нашия кухненски под. Единият се обади на 911, а другият свали ски маската за момчета и ние се опитахме да спрем кървенето с нея. В този момент светлините все още бяха изключени и всъщност не осъзнавах колко кръв има навсякъде.\nДвама ченгета показват какво се чувства като вечност по-късно, а след това линейка го откара. Умира не много дълго след това. Последният ни съквартирант се появи, докато полицията все още вземаше изявления. Той просто влиза и ни прилича на това „какво по дяволите се е случило?“ А аз просто казах „Счупих ви прилеп, съжалявам“. Той наистина не се е срамувал за бейзболната бухалка, просто не знаех какво друго да кажа.\nНикой от нас не спеше тази нощ. Току що гледахме южния парк на Netflix и на следващия ден всички се обадихме без работа. Спомням си, че имаше много неверие. Искам да кажа, че не можех да повярвам, че току-що се е случило. Никога не се чувствах зле в това. Често се чудих за известно време какво е накарало този човек да пробие на нашето място.\nАз обаче притежавам a. 22 револвера сега.\nНай-лошият кошмар на баща и съпруг\nОще през 1995 г. живеех в тих квартал в залива SF East с жена ми на няколко години и 20-месечната ни дъщеря. Имахме малка триетажна къща с три спални, а една от нашите спални на втория етаж се удвои като домашния ми офис. Една тиха събота сутрин бях в офиса си, играейки Command and Conquer на компютъра с включени слушалки, без да обръща внимание на звуците на външния свят.\nВероятно си играех около час, когато по време на един особено тих момент слабо чух жена ми да вика долу. Като знам, че тя е там долу с дъщеря ни, дръпнах слушалките си, за да видя дали има нужда от помощ с нещо. До деня, в който поемам последния си дъх, никога няма да забравя това, което чух, когато ги свалих. Чух гласа на мъж с плътен мексикански акцент и викам: „Престани да крещиш кучко, или аз ще ти отрежа главата и ще чукам шибаната ти дъщеря!” Дъщеря ми плачеше истерично.\nСлед това беше все едно някакъв превключвател беше хвърлен в мен и моят по-висок мозък просто се изключи. Не вземах решения. Просто действах. Дори не помня да дръпна. 45 от шкафчето на бюрото си, просто си спомням, че ходех бавно по стълбите, изплашен като ад, че ще видя жена си мъртва, когато стигна дъното. Вместо това, когато стигнах до дъното, видях жена си полугола, наведена над дивана, кървяща отнякъде в горната част на тялото й, докато беше изнасилена отзад от някакъв грубичък с нож в ръка. Той не се опита да я изнасили, той беше в средата на делото и вероятно наближаваше кулминацията.\nНикога не съм казал дума на човека. Не докато бях горе, не докато слизах по стълбите, а не когато влязох в стаята. Гърбът му беше към мен, така че той нямаше представа, че дори стоя там.\nТой държеше ножа си в дясната ръка, така че това беше ръката, която хванах с лявата си, когато го издърпах. Той се завъртя от нея и мен със объркан поглед на лицето му, а аз го застрелях квадрат в гърдите в почти точен празен обхват, преди той да има възможност да каже нито една дума. Лицето му избледня, когато отиде на едно коляно, а аз стрелях още два пъти. Единият удари врата му, а вторият пропусна изцяло. По-късно ми казаха, че първият изстрел е фаталният.\nТова, което се случи по-нататък, винаги е било срам за мен. Единствената мисъл, която ми мина през главата в този момент, беше, че не можех да позволя на дъщеря ми да гледа как този мъж умира. Без дори да проверя жена си, загребвах дъщеря си и излязох на входната си врата. Когато излязох на алеята си, видях един от съседите ми, който стоеше там и се взираше в къщата ми (чуваше пушките). Горкият човек побледня, когато ме видя да излизам, а аз смътно си спомням, че го помолих да държи дъщеря ми, докато отидох и проверих жена си. Съседът ме попита дали бих я застрелял, а аз му казах: „Не, застрелях човека, който я изнасили.“ По това време не разбрах, че имам момчета с кръвен спрей, който покрива половината от тялото ми, и че приличах на нещо от филм на ужасите. След това му предадох дъщеря си и пистолета си (също нямам идея защо му дадох пистолета си) и се върнах в къщата си, за да помогна на жена си.\nПолицията и ДА ми дадоха известна информация относно точните обстоятелства на стрелбата (един от детективите ми каза, че това е по-скоро „екзекуция“, отколкото „защита“), но в крайна сметка отказаха да преследват каквито и да било обвинения. Мъжът, който я нападна, се оказа човек със сериозни психични проблеми, който преди време беше осъждан за две насилствени изнасилвания, едното от които беше срещу 9-годишно момиче. Съгласно тогавашния нов закон на Калифорния 3 Strikes, той би отишъл в затвора цял живот, ако не го бях убил.\nЩо се отнася до възстановяването; Обичам да мисля, че се възстанових от него, но със сигурност предизвика няколко промени в поведението. И до ден днешен, например, не мога да нося слушалки, които блокират фоновия шум. Дори след години на консултиране, слушалки за преумора и шумове, ми причиняват паник атаки, защото не мога да чуя какво се случва около мен. По-късно разбрах, че той е изнасилвал жена ми близо 10 минути, преди да го чуя, и че всъщност е казал на жена ми ТРИ ВРЕМЯ, че ще изнасили дъщеря ми, когато приключи с нея. Седях на 30 метра и нямах представа, че става, и този факт ме чука от години.\nЖена ми имаше много по-лошо време от това. Освен две прободни рани по рамото и горната част на ръката, както и синините и нараняванията от насилственото изнасилване, тя в крайна сметка претърпя умствена почивка и отне години, за да се възстанови наистина. Първите 6 месеца тя абсолютно не можеше да бъде в нито една стая сама. Повече от година тя не би могла да бъде сама в къща (и НИКОГА не е преустройвала къщата, където това се е случило). От няколко години тя избухна в пот, когато чу мъже с дълбоки испаноядни акценти да говорят, защото тя отново чува гласа му. Дори сега, десетилетия по-късно, тя започва да се тресе, ако се опитате да говорите с нея за това. Тя е добре във всеки друг смисъл, но дори да го обсъждаме, това я изкушава.\nТъмната страна на Ню Орлиънс\nНападнах в алея в Ню Орлиънс преди 20 години. Човекът ме удари в задната част на главата, наряза ме няколко пъти с нож, сложи ножа в гърлото ми и ми каза, че ще ме изнасили и убие. Задуших го до смърт. Почувствах, че вятърната му тръба се разпада в ръцете ми. Оттогава имам ПТСР. Постоянни кошмари. Виждам лицето му да става червено, синьо и лилаво. Чувам хрускането на вятърната му тръба. Чувствам го как се бори срещу мен. Имам белези, които виждам всеки път, когато ставам под душа. Направих това, което трябваше да направя, и не съжалявам, но убиването на човек с голи ръце е борба през целия живот.\nВътрешна работа стартира неправилно\nКъщата ми беше ограбвана два пъти, докато бях на работа. Един ден трябваше да се обадя болен и докато спях чух някой долу. Извиках „Кой е там?“ Когато сме болни, нашите надзорници идват да видят дали всъщност сме вкъщи, но аз се притесних, защото винаги първото почука и бях сигурен, че не съм чул нито едно чукане или звънене на вратата.\nЧух стъпки, които тичаха нагоре по стълбите и извиках, че съм въоръжен. Моят ръководител определено би спрял, но стъпките станаха по-силни. Качих се зад вратата и двама мъже се заредиха в моята стая с пушки. Преместих ръката си и те се обърнаха. Застрелях единия от тях във врата, докато той стреля по стената зад мен, другият се затича долу.\nОказва се, че застрелях братовчед на моя колега, който знаеше моя график за това кога няма да се прибирам. Колегата не се занимаваше с нищо. Другият мъж беше приятел на братовчед.\nНе бях таксуван. Не чувствам вина, защото последните два месеца ме караха да се чувствам много нарушен. Смених работата, защото ми беше неприятно да работя с хора, които знаеха за това.\nСамоубийство и безстрашие\nСлучва се преди около десетилетие. Върнах се вкъщи и тези 2 деца се опитаха да ме ограбят. Не знам непременно на каква възраст са били, но бяха някак си къси (живея в страна, в която обикновеният човек не е много висок) и доста оскъдни. Бях доста дълбоко в депресия, която ме накара в момент, в който не се интересувах много от нищо ... и обмислях самоубийство постоянно, така че колкото и странно да се каже, не бях особено уплашен, което е вероятно затова продължаваше да се вълнува още повече.\nИ двамата вероятно бяха на наркотици, един с пистолета викаше все повече и по някаква причина посегнах към пистолета му, в борбата пистолетът изстреля два пъти, и двата пъти той беше прострелян и умря. Другият започна да крещи за брат си, зареди ме с ножа, който имаше, стрелях и продължих да стрелям, докато пистолетът не изтича.\nОбадили се в полицията, те не можели да се преструват, че се грижат по-малко, две деца на наркомани, наркотици. Вероятно би било различно в САЩ.\nПо онова време единственото, което ме изплаши, беше фактът, че не бях изплашен. Непрекъснато мислех, че съм някакво чудовище, но въпреки това бях безразличен към него.\nГодина по-късно, след като получих лекарства за депресията си и почувствах, че се разби на мен доста силно. Попаднал силно в пиенето.\nСмяна на гробището на бензиностанцията\nАз работя гробища на бензиностанция в онази сива зона на моя град, където добър квартал веднага е граничен с изключително лош, така че виждам всякакви лайна, и добри, и лоши.\nПреди няколко години (4-5 сега може би? Обикновено се опитвам да не мисля за това.), Бях в чорапа на задната стая и чувам как се отваря входната врата, така че излизам лице първо на две по-млади момчета, които тичат с изтеглени пистолети. Аз нося, но не съм идиотът, който смята, че може да рисува, готов, да прицелва и стреля, преди някой с готово оръжие да ме убие, така че вдигам ръцете си и спирам да се движа. Гай 1 продължава да ме хваща и ме хваща за гърба на ризата, докато Гай 2 се отлепва и започва да грабва всички Newports и да драска билети. Гай 1 поставя пистолета в задната част на главата ми и ме пренася в регистъра, където отварям регистъра. Той ме дърпа към гърба на регистъра чрез дисплея на цигарите и приятелите му се преместват, за да изпразнят до края.\nДокато те сменят местата, Гай 1 казва: „Побързайте кръвта, нека мерси този глупак“ (или нещо много подобно) и жестикулира с пистолета си по такъв начин, че аз го погледнах. Той. Дали. No. Списание. Приятелят му може да има, но той беше обърнат встрани, на едно коляно, с оръжието си, пъхнато в задната лента на кръста, с шибаната му комично дълга риза над него. За съжаление за тях моят CZ-75 compact със сигурност го направи. Удрях Гай 1 в главата с дясна ръка колкото се може по-силно и дръпнах, докато стрелях нагоре към него. Всъщност не се стремях, а просто стрелях два пъти в центъра на масата малко над бедрата. Първият кръг го хвана в областта на горната кост на гръдната кост / яката, а вторият го хвана в основата на шията и пътува нагоре през черепа си, преди накрая да съсипе светлинния дисплей на Марлборо с късчета от главата. (Странно е, че тези кутии за цигари с червеното върху бялото и златното са най-ясният ми спомен за онази нощ.) Завъртях се към Гай 2 и стрелях още три пъти, хващайки го веднъж в горната част на корема и два пъти в гърдите.\nВеднага се обадих на 911 и след това продължих да седя на пода в мълчание за десетте минути, които им бяха необходими, за да стигнат дотам, треперейки. В крайна сметка адреналинът се износваше. Всичко казано и направено, бях разпитан в продължение на около двадесет минути и оръжието ми беше конфискувано за продължителността, но освен това и ~ месец кошмари бях добре. Кошмарите спряха, след като детективът, който отговаряше за случая, ме уведоми, че не бях първият магазин, в който бяха ограбени, и убиха или жестоко пребиха другите шашки. Тогава просто се радвах, че премахнах боклука като този от света. Не мога да нараня никого сега.\nВръщащ се огън\nБях в инцидент, при който стрелях и убих клек по време на изгонване. Честно казано, той ме застреля пръв и аз наистина не помня всички подробности, което вероятно е добро нещо. Присъствах и с маршал по това време, така че нямаше кой знае какъв доклад.\nМисля за това понякога, особено когато ме боли рамото. Трудно не е честно. Жив съм, а той - и в края на деня се чувствам доста добре. Никога не знаех името му или защо той стреля с оръжието си по мен, вместо просто да излиза спокойно. Вероятно е в немаркиран гроб някъде в Мичиган и това не ме притеснява твърде много. Нямам намерение да завърша като този човек.\n„Той ме изнасилва“\nСлед като съм живял в по-опасен квартал, растях, бях научен за безопасност на тийн пистолет и редовно бях на стрелбата заедно с баща и братята си. Един ден пристигнах вкъщи след колежа, за да намеря някой да преживява моите неща в спалнята ми. Той дойде при мен с нож веднага щом ме видя. Извадих пистолета си от чантата и го застрелях в гърдите.\nТова се случи толкова бързо, всичко, за което се сещах, беше ножът и близостта му и че той имаше физическо предимство над мен и аз трябваше да направя нещо, преди да влезе в дължината на ръцете и да може да използва силата си, за да ме изнасили. Не ми трябваше време да се стремя, със сигурност нямах намерение да го убия. Исках той да не може да се приближи до мен.\nНе съжалявам, че натиснах спусъка. Имам кошмари за това и какво би станало, ако този ден нямах пистолет.\nПо отношение на манталитета „той ще ме изнасили“ Аз живея в Южна Африка, където някои вярват (неправилно), че сексът с девица лекува СПИН. По онова време имаше редица съобщения за изнасилвания в моя квартал.\nНачало от армията\nИзлизаше от армията преди няколко години. Заведох жена си и децата си вкъщи рано, за да се съсредоточа върху излизането и приключването на продажбата на къщата, преди да напусна напълно района. Оставих и двете си коли у дома със съпругата си (имах приятел, който също напускаше армията, кара ме наоколо), така че в къщата ми имаше нулеви коли. Както и да е, входната врата се отвори към коридор, за да отиде до кухнята и отзад, а стълбите да се качат горе. Спях на пода в главната спалня, където водеше горната част на стълбите, защото всичките ми неща бяха натъпкани, с изключение на няколко бонбони ... и моята. 45 S&W M&P.\nПрез тази нощ три момчета се счупиха, разбиха задната ми врата (голям централен прозорец на вратата), която ме събуди. Нямах много да взема ... но лаптопът и телевизорът бяха единственото нещо отдолу. Чух ги да говорят ... чух ги да казват неща за това, че няма много и си вземат лаптопа и телевизора. След това ги чух да говорят как гледат горе. Щом чух първото стъпване, извиках, че имам пистолет. Никакво движение ... тогава те почти се втурнаха по стълбите и в стаята ми. Застрелях първия човек в шията, неговият приятел направи изстрел в мен и пропусна къде е стрелял в рамото. Третият човек се втурна обратно отвън и остави приятелите си. Човекът, застрелян във врата, моментално беше мъртъв, човек с gsw в рамо изсъхваше от болка. Хвърлиха оръжията си по стълбите и повикаха 911. Ченгетата бяха там за около 10 минути. Взех моето изявление, взе пистолета си и предложи линейка. Не мислете, че някога са намерили и третия човек\n3 години по-късно и мисля за това от време на време. Това, което ме притеснява най-много, е, че не съм убил човека, когото стрелях в рамото, така че се страхувам, че той отново ще ме намери, а също така ... че къщата беше почти празна ... така че пичът загуби живота си над нищо. Доста се чукам в главата от разгръщане и такива ... така че това просто се добавя към него. Просто пуша много плевел, за да се справя с него.\nАко си прекалено хубав, ще те ограбят\nЕ, седях на паркинг на бензиностанция, когато мъж почука на страничния прозорец на моите пътници. Чаках, докато приятелят ми грабна бира и той току-що влезе. Живея в район с много бездомни хора и съм твърде мил човек, който съм, преметнах прозореца надолу, за да дам на човек да промени част от промяната държач за чаша. Дръпна пистолет върху мен и отключи вратата, за да вляза. Имах пистолет, но той беше в неудобно положение. Никога преди не ми се е налагало да го дърпам, така че всъщност не знаех колко добре ще работи, но това беше най-разумното място, за което можех да се сетя, да не говорим, че бях собственик на пистолет за начинаещи по това време (лявата страна в чашата държач на вратата). Никога всъщност не знаеш какъв е най-добрият начин на действие, докато не ти се случи.\nПравя точно както той казва и се отдръпвам. Не знаех какво, по дяволите, ще се случи, но се уплаших без глупости и наистина се надявах, че той няма да види пистолета ми. В крайна сметка се изтегляме на стар тъмен паркинг.\nЗа да дам малко контекст защо това, което се случи по-нататък се случи как се случи, карам малко смяна на кия соул и тя скача на скоростните неравности. Като ги скача. Виждам такова и в този момент човекът всъщност не ми обръща внимание, затова поставих крака си на пода, прескачам тази скоростна удар, той удря главата си по покрива и пистолетът му пада в скута ми, така че го сграбчих и го насочи към него.\nВ този момент очаквах той да се уплаши и да се измъкне, но сгреших. Човекът имаше джобен нож и той го издърпа. Той ме намушка 2 пъти, преди да успея да се изстреля. Всичко потъмня и това е всичко, което помня.\nКогато се събудих разбрах, че той умря в колата ми и всъщност го застрелях 2 пъти. Това се превърна в огромна правна битка, защото пистолетът беше откраднат и той имаше наркотици върху него. Всички си мислеха, че става въпрос за сделка с наркотици. Аз го разрошавам от години и до ден днешен все още не съм такъв. Семейството ми ме отказа заради това. Аз също се превърнах в отшелник, който живее в гората далеч от всички, защото не вярвам на никого. Понякога може да стане самотен, но добре.\nЕдиният въпрос, който видях много, „защо семейството ви се отрече?“ Те мислеха, че се занимавам с наркотици заедно с останалата част от града. Живеех в малък южен град, където всички говорят на своите партита за чай и разпространяват слуховете / драмите. Освен това, моят приятел на бензиностанцията е причината да не ме затворят за убийство. Той даде показания и аз се измъкнах от неприятности. Все още отне вечно. Искам да кажа, това беше смърт, а не само огнестрелна рана. Всички имаха много въпроси и не чувстваха, че получават отговора, който искат да чуят.\nСтудентка отказва да бъде изнасилена\nАз съм жена, 5х2 и тежа малко на юг от 100 фунта. Винаги съм бил от по-малката страна и винаги съм имал слушалки. Винаги бях настилван в „по-хубави дрехи“. Поглеждайки назад, вероятно бях лесна мишена. Винаги съм израснал на „по-зелената трева“. Родителите ми са успешни и аз съм единствено дете. Това беше огромен културен шок за мен, когато реших да отида в колеж в не особено безопасен район. Моето училище е доста високо класирано частно училище в вероятно най-лошото място на SoCal. Наистина високи нива на престъпност и всичко това забавно.\nВървях до апартамента ми след дълъг ден в библиотеката - беше около 1 сутринта. Обикновено карам, но онзи ден бях дал под наем на съквартиранта си колата, затова реших вместо това да ходя до училище. Можех да взема совалката, но реших, че трябва да спортувам и всички тези забавни неща. Бях млад и безразсъден.\nМисля, че бях на около 10 минути от мястото си, когато забелязах, че ме следват. Не мислех много от това, затова продължих. В квартала има много бездомни хора и те са сравнително безобидни, така че реших, че това е един от тях, който се занимава с памук или нещо подобно. Това, което не знаех, беше, че отпред има някой друг, който също ме „следва“. Ченгетата казаха, че са го планирали от самото начало - не бях случайна цел. Хвърлиха ме до място, в което искаха да съм. Наистина не си спомням как се случи, но завих ъгъла и всичко почерня. Когато се събудих, седях на пода на алеята в ъгъла и над мен се извисяваха около 3 момчета. Двама от тях имаха нож и ми казаха, че ако крещя, че ще се уверят, че ченгетата няма да могат да разпознаят тялото ми.\nСпомням си как ме хващаха за косата и ме влачеха по алеята и ме принуждаваха на пода на корема. Един от тях се държеше за косата и ръцете ми, така че не можех да движа главата си и усетих силен натиск отзад на прасците и бедрата. Представям си, че вероятно стъпват на краката ми, за да не мога да помръдна. Спомням си как плаках и се задавям по сополите и сълзите си, докато се опитвах да не издавам звук. Усетих и нещо наистина студено на врата си - знаех, че това е ножът, така че запазих тишина. Разровиха се през чантата ми и взеха всичко, което си струва, а останалото хвърлиха в гигантските кошчета за боклук. Който стъпваше на краката ми, се наведе и започна да ме потупва, за да се уверя, че нямам нещо върху мен, което си струва да краде. Взеха ми iPod, iPhone и около 200 в брой от джоба ми. Чувствах се наистина силен натиск от моя страна, след което изби вятъра от мен - имах чувството, че ще умра. Представям си, че ме ритнаха. Не можех да се извивам на топка и да плача, но все още ме държаха. Частта след това е замъгляване - спомням си, че едно от момчетата казваше „пускаме“ и друг глас казва „нека се забавляваме с тази азиатска кучка“. Мисля, че имаше малък дебат дали съм азиатски (или половина съм), но наистина не си спомням. Мисля, че адреналинът ми започна, когато почувствах натиск в долната част на гърба и някой ми свали дънките. Започнах да махам и да крещя тогава. Те ме ритнаха много повече и ми отрязаха рамото от махането ми. Мисля, че това ги изплаши - те наистина не планираха да ме наранят. Освободих ръка и хванах ножа за острието. Спомням си, че ужилва и мисля „ДА“. Това беше по-скоро „все още съм жив“, отколкото „да, мога да нараня тези момчета“. Успях да изтръгна ножа от човека, който държеше косата ми и се опитах да го намушкам. Усетих някаква болка в гърба (която по-късно се оказа прободни рани).\nТова, което не ви казват във филмите, е колко е трудно да намушкате някого. Мисля, че се опитах да му намушкам краката, ръцете, корема, всичко, до което можех да стигна. Не можах напълно да го вкарам, но знаех, че го боли, защото продължаваше да крещи. Мисля, че когато разбрах, че съм направил нещо, беше когато усетих как ножът се плъзга и другите момчета крещят и тичат. Когато нямаше повече натиск върху мен, вдигнах поглед и видях, че съм успял да намуша човек в очите. Той спря да се движи и просто падна. Не знам дали той е мъртъв тогава - искам да си представя, че шокът го е накарал да изпадне. Започнах да крещя и да плача и да крещя. Мисля, че и аз отпаднах. Спомням си как се събудих при сирени и отидох в болницата. Имах множество прободни рани и трябваше да премина през интензивна операция. Аз също имах 3 счупени ребра, шибан тон счупени кости и всичко това забавно.\nНяколко дни по-късно детективите по моя случай ми казаха, че човекът не е успял и че съжаляват, че глупавото му магаре не може да изгние в затвора. Просто си спомням, че си мислех „Добре, надявам се да изгние в ада“.\nБежанците се възползват от бедствие\nОпит за кражба от двама бежанци се чука вследствие на голямо природно бедствие. Достатъчно далеч, за да не бъде напълно унищожен, но достатъчно близо, че практически всички правоприлагащи органи и EMS бяха изпратени извън района, за да помогнат в най-лошите места. По-скоро безскрупулни личности се възползваха от това. Вълни от хора, които бягат от най-лошото от него, без електричество, ужасна топлина, пробиви, кражби, изнасилвания, дама по улицата, намерена с печката с глава; приятно време.\nВлетя в града, за да получи някои доставки, и вдигна газ и храна обратно в къщата с пикап. Вероятно е трябвало да покрие леглото, но при всички положения, скочи на табелка за спиране от две момчета, едното с мачете и другото с приличащо на пистолет HiPoint. И двамата размахват оръжията си и крещят „Махни се от колата“ и свързаните с тях приятни приятности.\nЗа щастие, Глок беше точно на вратата. Почувствах се, че времето се забавя, не забравяйте да видите как очите на артилериста се разширяват при вида му. Застреля стрелеца в стомаха и гърдите и удари другия в брадичката. Покълнал много повече от елен, зъбите са доста неприятна гледка и те никога не споменават хора, които се гаврят или пишат на смърт във филмите. Мачете умря изключително бързо, оръжейникът се изви и издава някакъв шум (пушките бяха прецакали слуха). Отнеха възрасти депутатите и EMS да се покажат, а стрелецът умира малко след това. Прекъсната и изсушена афера законно казано се счита за ясен случай на оправдана стрелба.\nНе проля точно сълзи по тях. Когато нападнете някого, това е резултат, който можете да очаквате. През годините след това бях нащрек и имах случайни адреналинови вливания и предизвикани чувства на изключителна опасност в продължение на няколко седмици след това.\nПревръщането на таблиците от отчаяние\nПреди около 11 години (в края на 1999 г.) бях скочен от две момчета в малък парк в Уитни, САЩ. Беше 8:45 - 21:00, тъкмо бях свален от работа и щях да пусна няколко обиколки, за да изгоря малко излишна енергия. Слънцето беше точно залязоло, тъй като беше лятно време, но остана малко малко естествена светлина. Паркът се намираше на върха на платовиден тип плато и имаше само два пътя навътре или навън - пътят, водещ нагоре, и малка черна пътека в противоположния край на парка. Бях там около 15 или 20 минути, когато разбрах, че не само ме наблюдават двама мъже, но ме „отвеждат“ в ъгъл далеч от двата изхода.\nПървоначално си казах, че съм параноичен. Вдигнах темпото си в посока на мръсната пътека и тогава едно от момчетата започна да тича към мен и знаех, че лайна наистина намалява. Започнах да тичам с пълен наклон към пътеката с мръсотия в края на парка. За съжаление той имаше добър ъгъл към мен и се заби в бедрата / долната част на тялото и ме заведе на земята. В този момент паметта ми става много мъглява. Първият човек, който стигна до мен, беше невъоръжен - борихме се на земята няколко мига (години). Едно нещо, което си спомням конкретно за този момент, беше, че когато сте в ситуация на живот или смърт, всички залози са изключени - аз се почесах по лицето и го гледах в очите и дърпах косата му, а всъщност просто си вървях маймунски глупости, за да се измъкна. Малко след като се справи с него, пристигна вторият човек и той се въоръжи с нож. Все още се борех с първия човек, когато за пръв път бях намушкан (общо 3 пъти) в дясното бедро. Не съм сигурен дали не съм искал да ме убие или има лоша цел, но имах щастието, че не съм бил намушкан в гърлото или стомаха.\nТретият път, когато бях намушкан, ме набиха и вторият ми нападател загуби ножа. Вдигнах го по импулс и го ударих с дупето на ножа в слепоочието многократно, докато той не спря да се движи. Честно казано, паметта ми за действително прекратяване на живота му почти не съществува. Това се случи много бързо. Неговият „приятел“ го резервира, след като спътникът му слезе, а аз останах в парка с 3 сериозни прободни рани и тяло (това беше преди да имам мобилен телефон). Бяха ми нужни двата часа, за да получа помощ, която ми остана през годините. Спомням си, че бях толкова уплашен, че отидох в затвора, тъй като бях толкова уплашен, че другите момчета се връщаха и като цяло просто бях толкова толкова шибан и уплашен.\nВ края на деня не съжалявам за това, което направих. Аз не бях само заплашен, всъщност бях нападнат и ранен. Просто се защитих в най-добрите си възможности. Дългосрочните щети са свързани най-вече с параноя в опасенията, които трябва да се следват и наблюдават.\n'Той все още изглеждаше изненадан'\nРодителите ми излязоха за среща през нощта, когато бях на 10. Хвана ме детегледачка от квартала, която беше на 14 или 15. Той беше моята детегледачка преди няколко пъти. Винаги съм искал по-голям брат. И двамата ми родители работеха, а брат ми е със 7 години по-млад от мен, така че никога не съм имал много време за игра. Той и аз щяхме да играем видео игри, да играем с лего, такива неща. Беше много забавно.\nТази нощ той се опита да ме тормози. Той се качи отгоре ми и започна да ме докосва. Той не беше много по-голям от мен, така че успях да се измъкна. Бяхме в стаята с телевизора и аз хукнах към стаята си от другата страна на къщата. Взех си бейзболната бухалка и се скрих зад вратата. Когато влезе, го ударих в коленете и той падна. Просто продължавах да го удрям по земята. Не знам колко дълго. В крайна сметка избягах и повиках полицията и им казах да дойдат. Спомням си, че наистина се уплаших, че той ще стане и ще гони след мен, когато правя повикване. След като обаждането беше извършено и аз отидох да го гледам разбрах, че е мъртъв. Лицето му беше разрошено и кървящо, но той все още изглеждаше изненадан.\nВсъщност не се възстанови психологически. Опитвам се да не мисля за това прекалено много. Мисля за това много.\n„Не се страхувайте да се съкратите“\nНякой се опита да ме ограби с нож. Бях на път за вкъщи от лайна работата си в колежа, където ми се плащаше под масата. Беше петък и аз ходех трите блока до къщата си с пачка пари в джоба, която ми трябваше. Излезе и махна с ножа и ми каза да изпразня джобовете си. Моята непосредствена мисъл беше Майната ти, наркоман, Втората ми мисъл бяха думите на моя приятел, черен колан в киокушин карате: „Ако влезете в битка с нож, не се страхувайте да се порежете. Така или иначе ще се случи, просто не позволявайте да е лошо. ”Ние се шегувахме наполовина, когато каза това. Кога изобщо щях да вляза в бой с нож?\nКазах „Не“, за да изпразня джобовете си. Той пристъпи напред, размазвайки ножа. Така че хвърлих всички 230 фунта от себе си на този шпионски човек, който вероятно трябва да тежи 170-иш, но вместо това беше по-близо до 140 фунта. Направих се намушкан. Честно казано, с моята адреналин бях почти не го усетих. В началото се чувствах като твърд удар. В крайна сметка се справих с него и отгоре веднъж забих главата си в тротоара и той накуцваше.\nТой беше все още жив по онова време, макар и в безсъзнание. Проблемът всъщност беше, че той всъщност започна мозъчен кръвоизлив (или някакъв вид мозъчно кървене) и умря, след като стигна до болницата.\nКакто и да е, веднага след като той накуцва и аз започнах да се успокоявам малко разбрах, че страницата ми боли наистина шибано зле. Много по-голяма болка, отколкото си спомням някога. Тогава забелязах, че съм бил намушкан. Което беше странно, защото си спомням, че когато взех наклона на ръката, боли много зле, когато се случи. Както и да е, имах и пътуване до болницата.\nОбиколка на крек къщите на Newport News\nПолучих колаж преди почти 25 години в Newport News, VA, когато беше яростта в някои източни американски градове. Вместо само да ме застреля с малкото полу, което човекът имаше, той ме накара да го закара до няколко къщи с пукнатини (също цялата ярост преди 25 години). Вмъкна задника ми до две или три, пари в брой ме накара да извадя от банкомат, за да го купя, обратно в колата за още едно обикаляне.\nИзглежда така продължаваше цяла нощ, но вероятно беше само час-два. Независимо от това, в един момент човекът започна да се измъква и не ми обърна внимание, когато се върнахме в колата за кръгъл номер. Желязото ми за гуми се намираше под предната седалка на колата ми и аз плосък размазах лицето му с него. Чух счупване на костите, кръв в цялата, цялата гадна сделка. Избута го през вратата и потегли към дома.\nЧестно казано, пуках един куп, пийнах се, напих още малко, бушувах доста и после отпаднах. Никога не се е обаждал на ченгетата, никога не е бил разпитван и е говорил за това само с няколко приятели. Тъй като може би през първите няколко дни, когато слизането на адреналин почувства, че ще ме убие, не съм имал толкова много за него. Възможно е да не съм го убил, въпреки че се съмнявам и винаги съм предполагал, че е умрял.\nпроверени от връзката\nЗвучи странно, но и аз не съм загубил много сън. Доста съм сигурен, че би ме убил, ако не го бях ударил. Както и да е, то се крие в гърба на мислите ми и ако нищо друго не знам, че бих могъл да убия някого, ако е необходимо, защото със сигурност съм се опитвал да убия този човек и доколкото ми е известно.\n50 въпроса, за да си зададете въпроса, ако се чудите дали човекът, с когото се срещате, си заслужава да се запази завинаги\n18 причини защо дори не си я направил оргазъм веднъж\n100+ интересни думи, които трябва да се пъхнете в разговор, за да звучите интелигентно\n10 разлики между запознанства с американски и европейски мъже\n8 сурови признания на либерално мюсюлманско момиче\nНевидимата зона на войната: 5 начина децата на нарцистични родители се самоунищожават в зряла възраст\n10 причини Милениалите се движат към Нашвил\n10 знака, че сте в едностранна връзка