Роджър Зелазни — Принц на Хаоса (1) — Моята библиотека\nПринц на Хаоса (1)\nХрониките на Амбър (10)\nPrince of Chaos, 1991 (Пълни авторски права)\n5,6 (× 78 гласа)\nРоджър Зелазни. Принц на Хаоса\nБиб. Фентъзи клуб, №11. Серия Хрониките на Амбър, №10. Фантастичен роман.\nПревод: Ивелин Иванов\nФормат: 84/108/32. Печатни коли: 13.\nСтраници: 208. Цена: 90.00 лв.\nRoger Zelazny. Prince of chaos\n© 1990 by the Amber Corporation\n© Ивелин Иванов, превод, 1995\n© „Megachrom“ — Петър Христов, оформление на корица, 1995\n© ИК „Бард“, 1995\nНа Джейн Линдсколд — Едно голямо благодаря за помощта. Тази книга дължа на теб.\nВиж една коронация и все едно че си ги видял всичките. Звучи цинично и вероятно е точно така, особено ако коронованият крал е най-добрият ти приятел, а кралицата — нереализираната ти любовница. Все същата процесия, съпровождана от протяжна музика, същите неудобни, шарени одежди, същите ласкателства, речи, молитви, звънът на камбаните. Коронациите се досадни, провеждат се обикновено в най-горещите дни на годината и изискват онова лицемерно съпричастие, което се налага да разиграваш на сватби, откривания на учебната година или тайни церемонии.\nИ тъй, Люк и Корал станаха законни владетели на Кашфа в същата църква, в която само преди няколко часа се бях бил — за съжаление не до смърт — с откачения си брат Джърт. Като единствен, макар и неофициален пратеник на Амбър, аз се озовах в непосредствена близост до бъдещата кралска двойка и привлякох не един и два любопитни погледа. Устата ми се разтегна от служебни усмивки. Не е изключено някои от тях да са се получили малко по-иронични. Това сигурно би поразсърдило Рандъм, макар че той така и не благоволи да ме изпрати в Кашфа като свой официален представител.\nРавносметката ми след първия час беше болки в краката, схванат врат и прогизнали от пот официални дрехи. Но шоуто трябваше да продължи. Винаги е така. Двамата с Люк бяхме минали заедно през какво ли не — от схватките в залата за фехтовка, състезанията на лекоатлетическата писта и посещенията на галериите до пътуванията през Сенките. Затова стоях там, пържех се в собствен сос и се чудех какво ли ще стане с него след като надене короната. Подобна промяна бе превърнала моя чичо Рандъм от безгрижен, вятърничав и безотговорен музикант в далновиден и мъдър монарх — стига, разбира се, коментарите на рода ми в Амбър да отговаряха на истината. Осъзнах, че никак не ми се иска Люк да се промени чак толкова. Нали той все пак беше доста по-различен от Рандъм, да не говорим, че беше и доста по-млад. Не е ли странно как годините променят хората? Аз лично едва тогава започвах да осъзнавам колко съм се променил под натиска на събитията, при това за доста кратко време.\nКорал успя да ми пробута някаква бележка на фона на заключителния химн на църковната служба. Оказа се, че иска да се видим. Беше уточнила мястото и часа и дори бе прибавила малка карта. Някакъв апартамент в задната част на двореца. Същата вечер се срещнахме и останахме заедно до сутринта. Оказа се, че двамата с Люк били оженени още като деца като част от споразумението на Джасра с представителите на Бегма. Споразумението пропаднало — поне дипломатическата му част. За уговорения брак също било забравено, докато последните събития не опреснили паметта на някои от действащите лица. Корал и Люк не се бяха виждали от години, но според документите принцът бе женен. И макар че бракът подлежеше на анулиране, от друга страна, Корал можеше да стане кралица. Особено, ако Кашфа успее да спечели от това.\nПрегърнах я. Корал не се чувстваше съвсем добре, въпреки че вече се възстановяваше с изумително темпо. Дясното й око бе прикрито с черна превръзка. Тя реагираше болезнено всеки път, когато плъзнех неволно ръка към него и дори когато погледът ми се спреше малко по-дълго върху превръзката. Не можех дори да гадая какво бе накарало Дуоркин да постави там Рубина на Справедливостта. Може би бе решил, че на това място ще е недостъпен за Лабиринта и Логрус. Разбира се, моите знания в тази област се свеждаха до нулата. След като най-после се запознах с дребничкия маг, аз се убедих, че той съвсем не е луд. Само дето това заключение не ми помагаше особено при разгадаването на загадъчните способности, които древният мъдрец явно притежаваше.\n— Какво е усещането? — попитах аз.\n— Доста странно — отвърна Корал. — Не точно болка. Има нещо общо с чувството, което изпитвам при контакт чрез Картите. Само че го долавям непрекъснато, а не само в определени случаи. Все едно съм застанала пред някаква врата. Силите се движат около и през мен.\nМигом се озовах в центъра на сивия пръстен с неговото колелце от червеникав метал и безбройните ефирни нишки. Почувствах се като паяк в средата на огромна паяжина. Една ярка пулсираща линия привлече вниманието ми. В другия й край, на някаква далечна Сянка, открих могъща сила, която можеше да бъде използвана за проучване. Насочих я внимателно към прикрития кристал в очната кухина на Корал.\nНе усетих някакво съпротивление. Всъщност не усетих абсолютно нищо. Все пак в съзнанието ми се появи видение — една огнена завеса. Проникнах отвъд завесата и усетих как енергийната нишка забави постепенно своя ход и накрая спря. После трепна, сякаш се бе озовала на ръба на някаква празнота. Усещането не беше като при настройването към Рубина, поне така както си го представях аз, и слава Богу, тъй като не ми се искаше да привличам точно сега вниманието на Лабиринта. Тласнах отново нишката и усетих прилив на ужасяващ студ, който неутрализира призованите от мен сили.\n— Не продължавай нататък — каза един непознат глас, който идваше от Корал. Тя като че ли бе изпаднала в транс. — Няма да бъдеш допуснат по-навътре.\n— Защо? — попитах простичко.\n— Ти задряма — отвърнах аз. — Нищо чудно, след приумиците на Дуоркин и целия стрес…\n— Да — промърмори тя едва чуто и след това наистина заспа.\nСвалих ботушите и по-неудобната част от облеклото си. Опънах се на леглото до нея и дръпнах завивката върху двама ни. И аз бях уморен. Освен това ми се искаше да прегърна някого.\nНе знам колко време съм спал. Мъчиха ме мрачни, вихрени сънища. Лица — човешки, животински, демонични — се въртяха около мен и нито едно от тях не се отличаваше с особено ведро изражение. Дървета падаха покосени и в клоните им лумваха пламъци, земята тръпнеше и се разцепваше, морета кипяха и от повърхността им се издигаха гигантски вълни, които заливаха сушата, луната бе оплискана с кръв и отнякъде долиташе неистов вой. Нещо ме викаше по име…\nМогъщ вятър тласкаше кепенците с все сила и те се удряха с гръм и трясък в дървените каси на прозорците. В съня ми в стаята се промъкна някакво създание. То се сви на кълбо до леглото и започна тихо да повтаря името ми. Сякаш цялата стая се тресеше. Спомних си Калифорния. Като че ли бе започнало земетресение. Писъкът на вятъра се превърна в рев и чух как някъде отвън се прекършват дървета и рухват кули…\n— Мерлин, принце от рода на Сауал, принце на Хаоса, събуди се — казваше създанието, скърцаше със зъби и започваше отново.\nСлед четвъртото или петото повторение изведнъж ми просветна, че това вече може и да не е сън. Отвън долитаха крясъци. Стаята просветваше от ярките пулсации на мълниите, последвани от почти мелодичния грохот на гръмотевиците.\nОще преди да отворя очи, преди да помръдна, призовах едно защитно заклинание. Звуците бяха реални, а на пода лежеше съвсем истински, изскубнат от пантите капак на прозорец. Създанието до леглото също беше от плът и кръв.\n— Мерлин, Мерлин. Събуди се, Мерлин — повтаряше то. Беше с дълга муцуна, заострени уши, впечатляващи зъби и нокти, сиво-зелена козина, големи очи и блестящи от влагата, ципести крила, прибрани към тялото му. Не можех да преценя по изражението му дали се хили, или гримасничи от болка. — Събуди се, Господарю на Хаоса.\n— Ти ли си, Грайл — казах аз, обръщайки се по име към стария слуга на семейството ми в Хаос.\n— Да, господарю — отвърна съществото. — Същият, който някога те научи да играеш на Танца на кокалите.\n— Мътните да ме вземат!\n— Първо работата, после удоволствието, господарю. Последвах черната нишка по дълъг и ужасен път, за да те открия.\n— Но нишките не могат да достигнат чак дотук — отбелязах аз. — Не и без да бъдат тласнати с невероятна сила. А може би дори тогава няма да се доберат до това място. Как успя да ме откриеш?\n— Сега е много по-лесно от преди — каза Грайл.\n— Негово Величество Суейвил, кралят на Хаос, тази вечер ще заспи с Повелителите на Мрака. Изпратиха ме, за да те отведа за церемонията.\n— Веднага ли трябва да тръгна?\n— Аха. Ами, добре. Разбира се. Само да си събера нещата. Как се случи това?\nОбух си ботушите, навлякох остатъка от дрехите си и закачих меча си на колана.\n— Аз, разбира се, не съм запознат с подробностите. Все пак всички знаеха, че той не е добре със здравето.\n— Искам да оставя бележка — казах аз.\n— Кратка, надявам се.\nНадрасках на един лист от писалището следното: „Корал. Викат ме спешно по семейни дела. Ще ти се обадя.“ После сгънах листа, пъхнах го в ръката й и възкликнах:\n— Добре… Как ще се приберем?\n— Ще те пренеса на гърба си, принц Мерлин, точно както го правех преди.\nКимнах и в съзнанието ми изплуваха спомени от моето детство в Хаос. Като повечето демони и Грайл притежаваше огромна сила. Спомних си за нашите игри — край мрачните подстъпи на бездните, в гробниците, в пещерите, но още димящите бойни полета, в килиите на мъртви магьосници, в различните адски светове. Винаги предпочитах да играя с демони, вместо с някой от роднините си. Дори формата, която приемах в Хаос, наподобяваше тази на демоните.\nГрайл погълна един от столовете в стаята за допълнителен обем и след това промени тялото си, така че да мога да се настаня удобно върху него. Яхнах удължения му торс и се хванах здраво, а той възкликна:\n— Ах, Мерлин! С какви магически сили си се захванал?\n— Контролирам ги напълно, но все още не съм ги опознал достатъчно — отвърнах аз. — Сдобих се с тях съвсем наскоро. Какво почувства?\n— Жар, студ, странна музика. От всички посоки. Променил си се.\n— Всички се променят — отбелязах, докато демонът се насочваше към прозореца. — Такъв е животът.\nОт широкия перваз се проточваше черна нишка. Грайл я докосна миг преди тялото му да се понесе във въздуха.\nВръхлетя ни силен порив на вятъра. Пропаднахме надолу, след това се понесохме напред и започнахме да набираме височина. Звездите бяха ярки, а месечината бе изгряла току-що, огрявайки ниските облаци. Понесохме се с шеметна скорост и докато премигна, градът под нас изчезна. Звездите затанцуваха и накрая се превърнаха в ивици светлина. Пред погледа ми се разстла ефирният, потръпващ воал на мрака, който се разрастваше непрекъснато. „Черният път“ — хрумна ми най-неочаквано. Приличаше на нетрайно, създадено в небето копие на Черния път. Погледнах назад. Там вече го нямаше. Сякаш навивахме воала след себе си. Или пък той се навиваше сам и така ни изтегляше към другия си край?\nОколностите на столицата се изнизаха като филм, извъртян три пъти по-бързо от обичайното. Прелетяхме над гора, над хълм, над планински връх. Носехме се по развълнуваната черна лента, плъзгахме се край петна от дневна светлина и сенки. После темпото ни изведнъж се ускори до стакато. Усетих, че вече няма никакъв вятър. Неочаквано луната се озова високо над нас, а под нас се заизвива назъбена планинска верига. Възцарилата се тишина ме караше да се чувствам като в сън. После луната се снижи за един-единствен миг. Бляскава линия разчупи света вдясно от мен и звездите започнаха да изчезват. Докато следвахме черния път, не усетих нито веднъж тялото на Грайл да се напряга от някакво усилие. Луната изчезна, светлината стана масленожълта, появилите се облаци добиха розов оттенък.\n— Мощта на Хаоса нараства — отбелязах аз.\n— Енергията на безпорядъка — отвърна демонът.\n— Значи не си ми казал всичко.\n— Аз съм само слуга — каза Грайл. — Не съм осведомен за делата на Могъщите.\nСветът около нас ставаше все по-светъл, а черната лента продължаваше да се вее напред, докъдето ми стигаше погледът. Облаците отлетяха встрани и на тяхно място се появиха нови. Очевидно вече бяхме поели през Сенките. След известно време планините се снижиха и постепенно отстъпиха пред обширна равнинна област. Слънцето ненадейно се озова в средата на небето. Като че ли се движехме малко над мрачния път и краката на Грайл едва го докосваха. Крилата му ту се движеха с бавни, широки махове, ту пърхаха със скорост, която ги правеше почти невидими.\nСлънцето отплува далеч вляво и доби кървавочервен оттенък. Под нас се разстла розова пустиня…\nПосле отново се спусна мрак и звездите се завъртяха, сякаш прикрепени върху огромен панаирджийски фойерверк.\nСпуснахме се ниско, току над върховете на дърветата…\nСтрелнахме се над оживена централна улица с ярки светлини и блеснали автомобилни фарове, неонови реклами и просторни витрини. Лъхна ни топлият, спарен, прашен, опушен градски въздух. Няколко пешеходци погледнаха нагоре, доловили едва-едва нашето присъствие.\nИ още докато се носехме над реката, слаломирайки между покривите на крайградските къщи, гледката претърпя неочаквана метаморфоза. Само миг по-късно вече летяхме над скалист праисторически ландшафт, покрит тук-там с лава, потръпващ неравномерно, с два действащи вулкана — един съвсем близо и друг в далечината, които бълваха облаци дим право към сиво-зеленото небе.\n— Това трябва да е някакъв по-кратък път, а? — подхвърлих аз.\n— Най-краткият — отвърна Грайл.\nНавлязохме в продължителна нощ. По едно време пътят ни като че ли се гмурна в морските дълбини. Около нас се стрелкаха ярки морски създания, някои само на ръка разстояние, други малко по-далеч. Черният път ни предпазваше — сух и непокътнат.\n— Предстои огромно надигане на силите — обади се Грайл, — точно като след смъртта на Оберон. Неговото въздействие ще разтърси Сенките.\n— Но смъртта на Оберон съвпадна с възстановяването на Лабиринта — казах аз, — а това е нещо повече от преселването в отвъдното на някой от владетелите на двата полюса.\n— Така е — съгласи се демонът, — но сега балансът между силите бездруго е нарушен. Това ще засили труса. Вероятно ефектът ще е още по-краен.\nВлетяхме в отвор, издълбан в появилия се мрачен скален масив. Край нас се проточиха ивици светлина. Неравният релеф се оцвети в светлосиньо. После — след колко време, това не мога да кажа — се извисихме към пурпурен небосвод, без дори да успея да доловя мига на прехода. Една самотна звезда блестеше далеч напред. Понесохме се право към нея.\n— Защото Лабиринтът е станал по-силен от Логрус — отговори Грайл.\n— Как се е стигнало до това?\n— Принц Коруин създал втори Лабиринт по времето на сблъсъка между Амбър и Хаос.\n— Да, той ми разказа за това. Аз дори съм виждал този Лабиринт. Баща ми се боял, че Оберон няма да успее да възстанови оригинала.\n— Но той успял и сега Лабиринтите са два.\n— Лабиринтът на баща ти е също Знак на Реда. Затова изначалният баланс между Силите е нарушен в полза на Амбър.\n— И как така си наясно с нещо, за което никой в Амбър дори не подозира, или пък всички са решили, че не си струва и аз да го знам?\n— Твоят брат Мандор и принцеса Файона се досещаха и затова потърсиха доказателства. После представиха разкритията си на твоя вуйчо — лорд Сухай. Той на свой ред провери версията им и се убеди в нейната истинност, но в това време владетелят Суейвил беше вече на смъртния си одър. Знам всички тези подробности, тъй като именно Сухай ме изпрати да те намеря и ми нареди да те запозная със ситуацията.\n— Мислех, че те е изпратила майка ми.\n— Сухай беше убеден, че тя ще изпрати някого, и точно затова искаше да се добере до теб преди нея. Това, което ти казах за Лабиринта на баща ти, се пази все още в тайна.\n— А от мен какво се очаква да направя?\n— Не ми е поверена подобна информация.\nЗвездата грейна още по-ярко. Небето бе изпъстрено с оранжеви и розови пръски. Не след дълго към тях се присъединиха ивици зелена светлина, които се полюшваха като носени от вятъра шарфове.\nСтрелнахме се отново напред и зелените конфигурации завзеха небето, превръщайки се в нещо като въртящ се бавно сюрреалистичен слънчобран. Пейзажът се размаза окончателно. Имах чувството, че част от съзнанието ми спи, макар да бях убеден, че съм съвсем буден. Времето си играеше с метаболизма ми. Усетих пристъп на невероятен глад. Заболяха ме очите.\nЗвездата блесна с нова сила. Крилата на Грайл засияха. Темпото ни като че ли нарастваше непрекъснато.\nКраищата на черния път започнаха да се издигат нагоре, докато накрая се срещнаха над нас и се озовахме във вътрешността на цев, насочена право към синьо-бялата звезда.\n— Още нещо, което да трябва да ми кажеш?\n— Доколкото знам — не.\nРазтрих лявата си китка и усетих, че нещо ми липсва. О, да. Фракир. Къде я бях оставил все пак? Спомних си. В апартамента на Бранд, вързана на леглото му. Но защо бях постъпил така? Мозъкът ми беше някак замъглен, спомените ми се отзоваваха мудно, като в сън.\nЗа пръв път си спомнях за това, откак Силите едва не сринаха двореца в Амбър. Ако се бях замислил по-рано, вече щях да съм наясно какво става. Явно се бях натъкнал на някакво заклинание в покоите на Бранд. Нямаше как да преценя дали предишният обитател го е подготвил специално за мен, или аз просто го бях активирал, докато ровичках там. Не беше изключено и експлозията да е разбудила нещо доста по-значително, а моята дезориентация да е само страничен ефект от неговото излъчване. Все пак ми се струваше, че вторият вариант е малко вероятен.\nТочно затова се усъмних, че съм се замесил в някоя сериозна бъркотия. Наистина беше изцяло в стила на Бранд да заложи магически примки в покоите си. Неговият капан бе успял да заблуди дори мен — опитния магьосник. Може би единствено огромното разстояние ми бе помогнало да прочистя мислите си. Прехвърлих набързо последните си спомени и установих, че от известно време съм изпаднал в нещо като леко опиянение. Колкото повече се замислях, толкова повече се убеждавах, че клопката е скроена точно по моя мярка. За съжаление все още нямах никаква представа за мотивите на Бранд, което означаваше, че изобщо не съм в безопасност.\nКаквото и да представляваше това заклинание, то ме бе накарало да изоставя Фракир, без дори да се замисля. Освен това все още се чувствах доста… странно. Не можех да определя съвсем точно неговия ефект, но мислите и усещанията ми не се движеха по обичайните си маршрути, което пък е съвсем обичайно за човек, попаднал в магически капан. И все пак не можех да си представя защо покойният ми чичо би заложил примка с надеждата, че именно аз ще се уловя в нея, при условие че се настаних в съседство едва след смъртта му. Да не говорим, че едва ли щях да прекрача прага на покоите му, ако Лабиринтът и Логрус не се бяха счепкали. Не, като че ли някой друг стоеше зад всичко това. Джърт? Джулия? Те обаче едва ли биха могли да се промъкнат незабелязано в двореца. Кой тогава? Дали пък разходката ми из Коридора на Огледалата нямаше нещо общо? Догадки, догадки, догадки. Ако бях в двореца, сигурно щях да успея да разбера кой е измайсторил загадъчното заклинание. Но тъй като не бях, засега щеше да ми се наложи да се откажа от лесното решение на проблема.\nСветлината пред нас грееше по-ярко отпреди, преливайки от небесносиньо до кървавочервено.\n— Грайл — казах аз. — Ти усети ли по мен някакво заклинание?\n— Усетих, господарю.\n— Защо не ме предупреди?\n— Помислих, че е твое собствено — за защита, може би.\n— Можеш ли да го отстраниш? Аз не мога да го прогоня, докато съм в негова власт.\n— Прекалено силно се е вкопчило в същността ти. Не знам дори откъде да започна.\n— А можеш ли да ми кажеш нещо за него?\n— Само това, че го усещам, господарю. Като че ли е най-наситено около главата ти.\n— И как се отразява на мислите ми?\n— В светлосиньо.\n— Нямах предвид конкретния цвят. Интересува ме по-скоро дали влияе по някакъв начин на мислите ми.\nКрилете на демона блеснаха в синьо, после в червено. Изведнъж тунелът се разтвори и небето над нас засия в крещящите цветове на Хаоса. Звездата, която бяхме следвали досега, се превърна в малка светлинка — усилена по магически път, разбира се — на най-високата кула на един гробовен замък в сиво и тъмнозелено, построен на върха на планински масив, чиито основа и средна част бяха премахнати. Скалният остров бе увиснал над вкаменена гора. Короните на нейните дървета горяха с оранжеви, пурпурни и зелени пламъци.\n— Мисля, че това заклинание може да бъде разплетено — отбеляза Грайл. — Но задачата едва ли ще е по силите на обикновен демон като мен.\nСмотолевих нещо като отговор. После известно време оглеждах пъстрия пейзаж.\n— Като си говорим за демони… — започнах.\n— Какво можеш да ми кажеш за тай’иги-те?\n— Те живеят далеч отвъд Покрайнините — каза Грайл — и според мен са най-сродните с първичния Хаос същества. Не знам дали въобще притежават собствени тела от плът и кръв. Почти не общуват с другите демони, пък и с никого.\n— Познавал ли си някой от тях… ъъ… лично?\n— Срещали сме се от време на време — отвърна демонът.\nИздигнахме се по-високо. И замъкът бе поел в същата посока. Някъде зад него се изсипа метеоритен дъжд — ярък и абсолютно безшумен.\n— Те могат да се прехвърлят в човешко тяло и да го обладаят.\n— Това не ме изненадва.\n— Познавам един, който постъпи така на няколко пъти. Но сега си има доста необичаен проблем. Наскоро се всели в тялото на човек, който е бил на смъртно легло. После човекът умрял и сега тай’ига-та не може да напусне тленните му останки. Просто се е сраснал с него. Да знаеш случайно как би могъл да се измъкне?\n— Като скочи в пропаст, предполагам. Или пък да се наниже на меча си.\n— Ами ако е свързан толкова здраво с чуждото тяло, че това да доведе до собствената му смърт?\nПоследва ново прихване.\n— Такива са рисковете на играта.\n— Задължен съм на този демон. Искам да й… да му помогна.\nГрайл замълча за няколко минути и след това каза:\n— Някой по-стар и по-мъдър тай’ига може би ще знае нещо по въпроса. Нали знаеш къде би могъл да ги откриеш?\n— Съжалявам, че не мога да ти помогна с друго. Но тай’ига са древно племе.\nСпуснахме се към кулата. Пътят ни под яркия калейдоскоп на небето се сви до съвсем тъпичка нишка. Грайл се понесе с мощни махове на крилата право към прозореца, от който извираше светлината, а аз погледнах надолу. Гледката беше главозамайваща.\nВ далечината се разнесе рев, произлязъл сякаш от триенето на земни пластове — явление, съвсем обичайно по тези места. Вятърът развя наметалото ми. На небето, вляво от нас, се появиха няколко мандаринени облачета. Вече можех да различа изкусните гравюри по стените на кулата. В стаята на върха й мярнах познат силует.\nПосле се приближихме досами прозореца и се вмъкнахме през него. Вътре ни очакваше едно едро, леко прегърбено демонично същество е люспесто тяло в сиво и червено и рога на главата. В жълтите му очи грееха овални пурпурни зеници. Зъбите му се оголиха в усмивка.\n— Вуйчо! — извиках аз и скочих от гърба на Грайл. — Радвам се да те видя!\nДемонът се разкърши, а Сухай се спусна към мен и ме прегърна — внимателно.\n— Мерлин — възкликна той. — Добре дошъл у дома. Жалко, че поводът да те повикам е печален, но въпреки това присъствието ти ме изпълва с радост. Грайл каза ли ти…\n— Че Негово Величество се е поминал? Да. Съжалявам.\nСухай ме пусна и отстъпи крачка назад.\n— Не че беше неочаквано. Даже напротив. Твърде очаквано всъщност. Просто не му беше сега времето да се случи.\n— Така е — съгласих се аз. После разтрих схванатото си ляво рамо и претършувах джобовете си, за да измъкна някакъв гребен.\n— Той боледува толкова дълго, че вече бях започнал да привиквам с тази мисъл — добавих след това. — Като че ли почти се бе справил със слабостта си.\nСухай кимна и ме попита:\n— Ще се трансформираш ли?\n— Изкарах тежък ден. Ще се заема с това веднага щом се възстановя поне малко. Освен ако не се налага да свърша нещо спешно.\n— Не, няма нищо спешно засега — отговори Сухай. — Гладен ли си?\n— Ела тогава. Ще ти намеря нещо вкусно. Той се обърна и тръгна към стената в дъното на стаята, а аз го последвах. Никъде из помещението не се виждаха врати. Моят вуйчо бе опознал всички ключови точки в реалността на Хаос като петте си пръста. За разлика от Амбър, в Царството на Хаоса е толкова лесно да се навлезе сред околните сенки, че понякога това се получава съвсем несъзнателно. Проблемът е, че в Сянката, на която си се озовал неволно, вече те очакват, но не за да те поздравят с „добре дошъл“. Освен това трябва доста да се внимава, защото лесно можеш да се озовеш увиснал във въздуха над бездънна пропаст, дълбоко под водата или пък на пътя на разрушително торнадо. Тъй че в Хаос никога не са си падали особено по туризма.\nОт друга страна, в този край на Вселената материята е толкова податлива, че един Майстор на Сенките би могъл лесно да промени нейната тъкан и да си сътвори безопасен път за отстъпление. Майсторите на Сенките са нещо като местни занаятчии, чиито способности произлизат от Логрус, макар да не е задължително всеки от тях да е негов адепт. Много малко от тях, до един адепти на Знака, биват приемани в Гилдията на Майсторите на Сенки. Това са в най-общ смисъл водопроводчиците и елтехниците на Царството и техният майсторлък — досущ като при техните колеги от Сянката Земя — представлява комбинация от дарба и знания. Макар да съм член на Гилдията, аз лично предпочитам да използвам услугите на някой практикуващ Майстор, когато ми се наложи. Сигурно би трябвало да се спра по-подробно на тази тема. Може би дори ще го сторя — някога.\nКогато достигнахме стената, тя естествено вече не беше там. Просто образът й се замъгли и след това изчезна. Преминахме през пространството, което тя бе заемала допреди малко, и след миг вече се спускахме по едно зелено стълбище. Е, може би не беше точно стълбище. Поредица от зелени дискове описваха в мрака спирала, чиито елементи бяха отдалечени един от друг на удобно за слизане или изкачване разстояние. Спиралата опасваше външната стена на кулата и завършваше при стена, върху която също не се виждаше врата. Преди да достигнем до тази стена, на няколко пъти — за броени секунди — ни огря дневна светлина, а веднъж за миг дори ни връхлетя снежна буря. После пък мярнах абсидата на някакъв християнски храм, но без олтара. Най-после се добрахме до стената, преминахме през нея и се озовахме в просторна кухня. Сухай ме заведе при шкафа с продуктите и ми махна с ръка да се самообслужа. Намерих някакво студено месо и хляб и си направих сандвич. Към него прибавих и една хладна бира. Вуйчо ми също отчупи от хляба и си наля една халба от същото питие. Над главите ни се появи птица, изграчи дрезгаво и изчезна още преди да е успяла да прекоси помещението.\n— Кога ще е упокойната служба? — попитах аз.\n— При следващото алено небе, след почти пълно завъртане — отвърна Сухай. — Това означава, че ще имаш време да се наспиш и да си починеш. Може би.\n— Какво искаш да кажеш с това „може би“?\n— Като един от тримата, ти си под Черния покров. Точно затова те повиках тук, на едно от моите места за усамотение. — Той се обърна и премина през стената. Последвах го с халбата в едната ръка и сандвича в другата. Приседнахме край спокойно зелено езеро до един скалист хълм. Небето над нас беше ръждивокафяво. Замъкът на Сухай обхваща кътчета от целия Хаос и неговите Сенки, обединени от умопомрачителна плетеница от пътища и преходи. — Но щом си се сдобил с Колелцето, това ще ти осигури допълнителна независимост.\nТой се пресегна и докосна пръстена. Усетих лека тръпка по пръста, ръката и рамото си.\n— Вуйчо, докато бях твой ученик, ти често ме провокираше със загадъчни фрази — казах аз. — Но обучението ми вече завърши, затова си мисля, че имам правото да кажа, че нямам никаква представа за какво по дяволите говориш.\nТой се усмихна и отпи от бирата си.\n— Вгледай се в отраженията, те могат да ти кажат много.\n— Отражения… — промълвих аз и вперих поглед в езерото.\nПод повърхността заплуваха черни ленти и образи — Суейвил, положен на смъртното си ложе, майка ми, баща ми, демонични форми, които се появяваха и изчезваха, Джърт, аз самият, Джасра и Джулия, Рандъм и Файона, Мандор и Дуоркин, Бил Рот и още много лица, които не успях да позная…\n— Дотук отраженията не ми казват нищо.\n— За това е нужно време — отвърна Сухай.\nИ аз пак се съсредоточих върху вихъра от лица и фигури. Джърт се появи отново и се задържа дълго. Беше облечен много изискано и изглеждаше в добра форма. Когато накрая образът му се стопи, на неговото място изникна едно смътно познато лице, което бях мярнал и преди това. Знаех, че това е благородник от Хаос, и затова се разрових из спомените си. Разбира се. Бе минало доста време, но все пак не бях го забравил съвсем. Беше Тмер от рода Джезби — най-големият син на покойния принц Роловианс, вече лорд и Господар на Пътищата на Джезби. Беше си пуснал къса испанска брадичка, допълваща гъстите му вежди, беше все така добре сложен, с приятна, макар и сурова външност. За него се говореше, че е смел и дори чувствителен.\nНа неговото място се появи принц Тъбъл, Господар на Пътищата на Чаникът, чийто образ преливаше непрекъснато ту в човешката, ту в демоничната си форма. Жизнерадостен, с могъщо телосложение и тънък усет за всичко. Той имаше зад гърба си вековен опит, който го бе дарил със завидна проницателност. Брадата му бе сплетена на плитчици, а големите му светли очи излъчваха невинност; Майстор в игрите от най-различен сорт.\nТмер се появи отново, а след него и Джърт. Кръгът се затвори отново от Тъбъл, след което черните ленти под повърхността замряха и езерото придоби предишния си вид. Изчаках още малко и след като не се появиха нови образи, се обърнах към Сухай:\n— Отражението изчезна. Но аз все още не знам какво означава то.\n— Какво видя там?\n— Брат си Джърт — отвърнах аз. — Принц Тмер от Джезби и принц Тъбъл от Чаникът бяха също сред главните действащи лица.\n— Чудесно — отбеляза Сухай. — Направо чудесно.\n— Тмер и Тъбъл са също под Черния покров — точно като теб. Доколкото знам, Тмер си е в Джезби, а Джърт е тръгнал за областта Далгари.\n— Джърт се е върнал?\n— Може би ще отиде в крепостта на майка ни в Ганту — предположих аз. — Или пък в имението на Сауал в Анч, на границата на Покрайнините.\nВуйчо ми сви рамене.\n— Кой го знае…\n— Но защо сме под Черния покров?\n— Ти завърши именит университет сред Сенките. Освен това живя дълго в Двора на Амбър, където сигурно си научил доста полезни неща. При такова солидно образование би трябвало да се сетиш сам.\n— Предполагам, че Черният покров означава, че над нас е надвиснала опасност…\n— … но нейната природа ми се изплъзва. Освен ако…\n— Значи всичко е свързано със смъртта на Суейвил. Някаква политическа договореност, може би. Но аз отдавна не съм наясно с политическата ситуация тук.\nУсмивката на Сухай разкри поизносените му, но все още страховити зъби.\n— Все си чувал за борбата за трона.\n— Добре. Да речем, че родът Сауал стои зад един от претендентите, Джезби зад другия, а Чаникът зад третия. Да речем, че съм се прибрал у дома, само за да се замеся в някаква вендета. Да речем, че всички вече са се хванали за гушите. В такъв случай, който и да е хвърлил Черния покров над нас, за да ни предпази от изстъпления, аз съм му задължен. Наистина.\n— Топло — каза Сухай. — Но събитията вече се придвижиха доста по-напред.\nПоклатих глава и въздъхнах:\nРазнесе се вой.\n— Помисли си още — промърмори старецът. — Аз трябва да посрещна един гост.\nТой стана, нагази в езерото и тутакси изчезна.\nАз пък си допих бирата.


Бялата мома | Sahrazada\nВ едно село живели баща и син, дървари. Още от момче синът помагал на баща си в тежката работа. Това той правел от обич към майка си, която работела чуждо, за да помага в прехраната на семейството. Бащата остарял, а Минокичи — тъй се казвал момъкът, станал на осемнадесет години, когато се случило онова, за което разказва приказката. Гората, дето синът и бащата сечели дърва, била на около един час от селото. За да се стигне там, трябвало да се мине през голяма река. А тая река била буйна.\nМного пъти правили селяните мост, а тя все го отвличала, щом придойде. Една вечер, през зимата, двамата дървари, претоварени с дърва, се връщали от гората към селото. По пътя ги застигнала страшна снежна виелица. Едвам успели да се доберат до реката, но надеждата им да я преплуват и да отидат в селото се не сбъднала: не намерили лодкаря.\nПотърсили лодката. И нея я нямало. Бащата рекъл: — Разбирам каква е работата. Лодкарят е отишъл в селото. Лодката е останала на другия бряг. Ние не можем в тоя студ да преплуваме реката, както сме натоварени. Що да правим, синко? Да останем ли в лодкаревата колиба тая нощ?\nСинът бил уморен. — Да останем — рекъл. — Къде ще вървим в тая буря? Ще запалим огън и ще се стоплим. Влезли в колибата. Огънят бил отдавна угаснал. Дори може би тоя ден не бил и пален. Огнището било мокро. Колкото и да се опитвали дърварите да стъкнат огън, като търкат едно о друго ония дървета, що изглеждали най-сухи, те не сполучили: дървата били сурови.\nНе останало нищо друго, освен да затворят вратата, да се покрият със своите наметала и да си легнат. Както били уморени от цял ден работа, те не усещали вече студ. Не го усещали и поради това, че трябвало дълго, да търкат дървата с надежда да стъкнат огън. Старецът заспал веднага. Но синът, след като задрямал, отведнъж се събудил. И оттогава не го налегнал вече сън.\nТой лежал и слушал как върлува фъртуната отвън. Струвало му се, че удря по вратата с тежки железни пестници, за да я изкърти и да влезе при тях. Вятърът ревял, колибата се клатела. Момъкът си казал: „Ей сега ще я вдигне бурята и ще я обърне. Ние с татко ще останем на студа.“\nА студът се усилвал все повече и повече. На момъка се сторило по едно време, че заспива. „Късно ще да е — рекъл си. — Много съм уморен. Дано заспя. Иска ми се, много ми се иска да заспя.“ Но ето че покривът на колибата се провалил. Вятърът отнесъл сламата и бамбуковите клони и снегът почнал да вали в колибата. Той падал на едри парцали. За късо време подът на колибата се покрил с преспи. Снегът засипал и стареца, и сина му.\nМинокичи гледал това, но нямал сили да стане. Чудно му било, че е буден, а не може да се изправи. Някой го притискал о пода и му не давал да се помръдне. Мразът ли е, или е някой зъл дух? „Както си лежа, тъй и ще замръзна — си казал момъкът, безсилен да се изправи. — И татко ще замръзне. Мама ще остане сама на тоя свят.“\nОтведнъж някой отворил вратата с голяма сила. Влязла една бяла мома. Тя била облечена в дълги дрехи, по-бели от сняг. И косата й била бяла — дълга ц сребриста. И лицето й било бледо като бял восък. А очите й — големи и сини. Но не тъмносини, а много бледни: би рекъл човек, че са без цвят.\nБез да се озърне наоколо, момата отишла при заспалия старец и се навела над него. Загледала го, па духнала в лицето му. Минокичи видял нейния дъх: той приличал на бляскава сребриста пара. След това бялата мома отишла при момъка. Навела се и над него. Минокичи усетил ледния й дъх. Приискало му се да извика, ала нямал сила да си отвори устата. А бялата мома се навеждала все по-ниско и по-ниско.\nМомъкът я, гледал. Тя била много хубава. Само очите й били страшни: едри, безцветни като стъкло. Лицето на момата, току-речи, допирало неговото. Меките й бели коси падали върху бузите му. Минокичи гледал момата и не можел да си откъсне погледа от нея. И тя го гледала. По едно време рекла:\n— Старецът е много живял. Време му е да си отиде. Нека си отпочине. Но не зная що да правя с тебе. Наистина не зная… Момъкът направил страшно усилие да проговори. Но не успял. Обаче той си казал на ума, сякаш говори на момата: „Ти си жестока. Как можа да лишиш от живот стария ми баща? Кой ще гледа майка ми? Тя ще умре от глад и скръб.“\nТогава се чул отново леденият глас на момата: — Недей ме нарича жестока! Ти нямаш право. Аз съм справедлива: давам всекиму онова, което е заслужил. Ще има кой да се грижи за майка ти: ти ще останеш жив. Ти си хубавец, Минокичи. Аз няма да те докосна. Но помни едно: ако кажеш някога някому, че си ме видял тая нощ и си чул моя глас, ще те пратя веднага при баща ти.\nКато рекла това, бялата мома излязла от колибата и хлопнала вратата подире си. Минокичи останал още за дълго вцепенен — не от студ, а — струвало му се — от страх. Той вече знаел, че има една бяла мома, която идва да прибира хората от тоя свят. Видиш ли я, ще умреш. Затова се боел.\nНо Минокичи чувствувал, че не е мъртъв, а жив. И вцепенението, в което бил изпаднал, почнало да преминава. Ръцете и нозете му се отпуснали. Той скочил и се хвърлил към вратата — да види отвън ли е още бялата мома. Не, нямало я. Никого нямало отвън. Фъртуната била поутихнала. И студът бил намалял.\nМинокичи се върнал. Затворил отново вратата и я подпрял с няколко дебели дървета. Спрял се сред колибата и се замислил. „Дали това, що видях — се запитал той, — беше наяве или насън? Дали виелицата не е отворила вратата, а на мене се е сторило, че влиза някаква си бяла мома? Дали не съм взел тия високи преспи за човешки образ? Не знам. Нищо не знам. Навярно съм се излъгал. Ето — баща ми си спи спокойно и аз чувам неговото дишане.“\n— Татко! Бащата не се обадил на вика. — Татко! — извикал втори път Минокичи. Но и тоя път старецът се не обадил. Синът почнал да буди баща си, но оня се не помръдвал. Пипнал лицето му. То било студено като лед. А все пак в колибата се чувало някакво размерно дишане — като че ли диша заспал човек. Но тоя човек не бил старецът: дърварят лежел неподвижно, гърдите му не се повдигали.\nТой бил замръзнал. Минокичи се хвърлил върху него и почнал да се опитва да го свестява. Ала в това време вратата отново се отворила и бялата мома влязла за втори път. Тя се навела над момъка и му пришепнала: — Което направих аз, никой не може вече да развали. Недей се мори напразно!\nПри тия думи момъкът паднал по гърба си, сякаш някой го е ударил по гърдите, та го е повалил. Съмнало се. Бурята утихнала съвсем. Изгряло слънце. Дошъл лодкарят и намерил в колибата си два трупа: тоя на стария дървар и оня на сина му. Минокичи той успял да свести, но стареца — не.\nМомъкът се върнал в къщи. Цели няколко месеца след това той лежал болен от страшна треска. Все му се привиждала бялата мома. Но той не казал никому нищо за онова, що видял и чул през оная страшна нощ в колибата.\nНай-сетне оздравял. Грабнал секирата и въжето и тръгнал за дърва. Било топло. Работата вървяла бърже. Минокичи насякъл дърва, натоварил се с тях и се запътил за селото. На едно място се спрял да се отмори. И отведнъж му дошло нещо на ум. Той си казал:\n„Мама е слаба и болнава. Да имах поне малко пари, бих могъл да се оженя, та да има кой да шета из къщи. Но аз съм беден. Нямам ни стотинка спестена.“ И това си казвал той всяка вечер, колчем се спре да си отпочине на връщане за село.\nМинало лятото. Застудило се времето. Настъпила зима. Една вечер, като се връщал със своя товар, Минокичи се спрял да се отмори малко над реката. Отведнъж му дошло на ум за бялата мома. „Да знаеше тя в каква мъка ще изпадне мама след татковата смърт, едва ли щеше да го откъсне от живота.“\nТъй си казал Минокичи, па прибавил след малко: „Жестока излезе тая бяла мома, ако е наистина дошла отнякъде в колибата, за да грабне покойния ми баща. Но все ми се струва, че аз съм я сънувал. Татко умря от замръзване. Никаква мома — ни бяла, ни черна — не е имало.“\nТъкмо що изминал десетина крачки, видял на пътя мома. Тя била стройна и хубава, синеока, с руси коси — толкова светли, че изглеждали повече сребристи, отколкото златисти. Дрехите й били бели. Отначало момъкът помислил, че е призрак. Той се уплашил. Но момата се спряла и го загледала. Той дошъл на себе си и я поздравил. Тя му отвърнала на поздрава и се усмихнала.\n— Любезни момко — рекла след това с глас, приятен като птича песен, — мога ли да дойда с тебе до селото? Аз съм сираче. Родителите ми умряха преди няколко дена от треска. Имам сродници в града. Те са бедни, но се надявам поне да ми намерят някъде място да слугувам.\nМинокичи бил обаян от хубостта на момата и от сладкия й глас. — Как те казват? — попитал той. — Юки ме наричат. — Сгодена ли си, Юки? — Не. Кой би се сгодил за сираче, което няма зестра? След малко пък момата запитала момъка: — А твоето име как е?\n— Мене ме казват Минокичи. — Ти навярно ще се ожениш през тая зима. Време ти е. — За женитба още не съм приказвал с майка си. Тя е вдовица от година насам, сама е в къщи и има нужда от отмяна, но трябва да си призная, че не съм богат. Дори нещо повече: нека кажа направо, че нямам дори и една стотинка спестена. Рано е да мисля за женитба.\nДо селото оставал още много път. Момъкът и момата се сприятелили. Като стигнали до къщи, Минокичи рекъл на момата: — Ти си уморена, а ето че е тъмно в селото и по пътищата. Няма къде да вървиш посред нощ. Преспи у дома. Майка ми е добра и ще те приеме. Момата се поколебала. — Ние се не познаваме с тебе — рекла. — Пръв път те виждам днес. Как ще вляза в твоята къща?\nНо Минокичи настоял. Излязла майката. И тя поканила момата. Най-сетне онази се съгласила. Додето приготви вечеря, па и през време на вечерята бабата приказвала с гостенката си, която й се харесвала все повече и повече. Тя я обикнала и след вечеря, когато момъкът си легнал, й казала:\n— Юки, ще ти продумам нещо. Ако не си съгласна, недей ми се сърди. Недей отива в града, а остани при нас. Ти си млада и хубава. Пъргава си. И по сърце изглеждаш добра. Искаш ли да се задомиш? Моят син е беден, но е работливичък. Гладна няма да те остави. А на мене ще бъдеш голяма помощ. Съгласна ли си?\nЮки се съгласила. Останала. Омъжила се за Минокичи. За цялото село това било голяма изненада. Такава хубавица — и да — вземе бедния дървар! Че тя не прилича на жена, а на самодива! Сякаш е богинята на хубостта, слязла от небето. И толкова кротка, нежна и добра!\nНа дърваря се народили момченца и момиченца. Те всички били хубави като майка си — с бяла кожа, синеоки, със сребриста коса. Весели, добри и умни. Да ти е драго да ги гледаш! Юки била работлива. Тя умеела да плете и везе. Свърши ли си къщната работа, сядала с конците и иглите в ръка. Ръкоделието й било толкова майсторско, че почнала да получава поръчки от града. Семейството живеело добре. Дори от добре по-добре.\nМайката на Минокичи умряла. Останал дърварят с жена си и децата си. Тъй живели те десетина години. Селяните продължили да смятат Юки за самодива или богиня. Техните жени — от много работа навярно — застарявали рано-рано. А Юки, макар че имала десет деца и работела от ранна сутрин до късна вечер, била все тъй млада и хубава, каквато я довел дърварят от гората през ония зимна вечер, преди повече от десет години.\nСамо едно се забелязвало: очите й ставали все по-едри и по-едри и косата й — все по-бяла и по-бяла. Но от тая промяна Юки ставала още по-хубава. И друго нещо забележил Минокичи: невястата му не си лягала да спи, след като преспи чедата си, а оставала да работи едва ли не през цялата нощ. Тъй седяла тя през една зимна нощ с иглите в ръце да работи. Децата и баща им били отдавна заспали. Минокичи се събудил и станал. Събудила го фъртуната, която веела отвън.\nТой си припомнил нещо страшно, станало отдавна. Седнал при жена си и я загледал как работи под светлината на фенера от шарена хартия. Пръстите й се преплитали бързо-бързо. Очите й дори не следели що правят пръстите. Погледът на жената бил обърнат навън. Тя гледала през малкото прозорче към падащия сняг. Най-сетне Минокичи казал:\n— Като те гледам, невясто, че седиш тъй осветена от бялата светлина, спомням си нещо, станало отдавна. Дори не мога ти каза дали то наистина е станало, или съм го сънувал. Но — и сън да беше — то е толкова чудно, че заслужава да се разкаже за него. Юки запитала, без да погледне мъжа си: — Какво е то?\nГласът й бил студен, сякаш предпазва или заплашва. За пръв път чувал дърварят жена си да говори с такъв глас. Тоя глас отведнъж му напомнил гласа на бялата мома. — Ще ти кажа. Отдавна стана това. Тогава бях на осемнадесет години. Година, преди да се оженя за тебе. Както лежех в колибата на лодкаря, видях една мома, която приличаше много на тебе. Досега ми не минаваше през ума, че си приличате. Бях я забравил.\nТя беше бяла, хубава, стройна, синеока и среброкоса — също като тебе, каквато си сега. — Добре — казала все тъй студено жената, без да си снеме погледа от прозорчето. — Разкажи ми къде си я видял. Минокичи разказал на жена си онова, което преживял през страшната зимна нощ. Най-после завършил:\n— Не знам насън ли беше това или наяве. И досега не знам. Но такава хубава мома не съм виждал преди това, за да мога да я сънувам. Па и след това освен тебе друга подобна на нея не съм срещал. Тя ще да е била богиня — богинята на ледната смърт. Толкова бяла беше! И тъй леденопрозрачни бяха очите й, когато се наведе над мене! Тя беше много хубава, но аз се боех от нея. Боех се — и при все това — я обичах. Коя беше тя?\nТогава Юки хвърлила везмото, скочила и като застанала пред дърваря, викнала му с леден, смразяващ глас: — Питаш ли още? Аз бях, аз! Аз бях онази бяла мома. Понеже ти ме нарече жестока, реших да ти докажа, че съм готова да понеса и мъки, и труд, и грижи, за да ти гледам къщата и да отменя майка ти. Но ти не излезе достоен за мене.\nНали те предупредих, че ще ти отнема живота, ако кажеш някому що си видял и чул тогава? Ти заслужаваш да сторя това ей сега. Но аз обичам и жаля децата, които спят. Не искам да ги оставя без баща. Ти ще останеш да се грижиш за тях. Само помни, че ако някое от тях се оплаче от тебе, веднага ще те накажа. Гласът на Юки затихнал. Самата тя станала прозрачна — като бяла сянка — и изчезнала през прозорчето, както изчезва дим, който се разпилява във въздуха. Богинята си отишла там, отдето била дошла.\nБлагодаря ви за хубавите приказки!


ВИДЕО: Проучват колективния имунитет срещу COVID-19 у нас - Телевизия КИС 13 - Новини от Русе, Разград, Търговище и Велико Търново!\nBy\tтелевизия "КИС 13" 21 Юни 2021\tПрочетена 726 пъти\t0\nПускат обществена поръчка за проучване на нивото на колективния имунитет срещу коронавирус у нас.\nТова съобщи днес здравният министър д-р Стойчо Кацаров. Междувременно бяха представени и резултатите от непредставително проучване на една от лабораториите в страната на база измерване на антитела. Според него, 43% от българите са имали среща с COVID-19.\nИзследвани са близо 2 700 проби от 38 населени места в страната на принципа "случайна лабораторна извадка в различни дни". Според резултатите за София-град положителните са 31% от изследваните проби, за Пловдив - 44%, а в Пазарджик е отчетен най-високият процент – 62%.\nДо месец ще стане ясно и какво е нивото на колективния имунитет у нас. За целта ще бъде стартирана процедура за събиране на цялата информация, налична в здравната мрежа. Вече е проведена среща с компаниите, които разработват и поддържат медицински софтуер в страната. Те ще съдействат на едно място да бъдат събрани данните колко граждани са били хоспитализирани с COVID-19, при колко лица коронавирусната инфекция е била доказана чрез антигенен или PCR тест, при колко има данни за антитела и колко са ваксинираните. След изчистване на дублиращите ЕГН-та ще има реална представа за нивото на колективния имунитет. Очаква се стойността на обществената поръчка да е между 10 000 и 15 000 лева.\nЗдравният министър съобщи още, че Ваксинационният щаб ще бъде закрит и на негово място ще бъде създаден Консултативен съвет по ваксинация. В него няма да има представители от администрацията на здравното министерство, а от различни общности – като пациентски организации и здравни експерти.\nПоследно променена в Понеделник, 21 Юни 2021 15:38


Алианц Къп - Страница 7 - ФРГ ФОРУМ\nМнениеот marto » 18 сеп 2011, 15:40\nИспанка спечели “Алианц къп”\nИспанската тенисистка Силвия Солер-Еспиноса е шампионката от 21-ото издание на турнира “Алианц къп” в София, който беше с награден фонд 100 000 долара. Шестата в схемата се наложи на финала н ТК “Левски” над петата Ромина Опранди от Италия след 2:6, 6:6, 5:1 точки в тайбрека и отказване на съперничката заради травма. Купата на победителката връчи г-н Димитър Желев, Изпълнителен директор на "Алианц България Холдинг" АД.\nЗа разлика от предишните си три двубоя Опранди започна максимално концентрирана и след 10 минути игра водеше вече с 3:0 с пробив. При 2:5 Солер-Еспиноса сервираше за оставане в сета. Италианката стигна до точка за спечелване на частта с поредната перфектна къса топка и я реализира с мощен форхенд по правата. Сетът продължи точно половин час.\nВ петия гейм на втората част 108-ата в света Опранди звърши гейма с удар между краката с гръб към мрежата, който се превърна в печеливш удар за 3:2. Заради проблем с лявото бедро 25-годишната италианка напусна корта с рехабилитаторката, след като резултатът стана 6:5 за нея. След подновяването на играта испанката сервира успешно и вкара частта в тайбрек. При 5:1 точки за Солер-Еспиноса италианката се отказа заради контузията.\nСилвия е четвъртата испанска шaмпионка на “Алианц къп” след Ана Алкасар (1997 г.), Марта Мареро (1999 г.) и Нурия Ягостера-Вивес (2008 г.). Победителката в турнира получи 140 точки за световната ранглиста и 15 200 долара от наградния фонд. Финалистката взе 100 точки и чек за 8107 долара преди облагането на сумата с данък.\nСред гостите на финала бяха Страхил Видинов, изпълнителен директор на ПОД “Алианц България”, Стефан Стефанов, изпълнителен вицепрезидент на “Алианц България”, Светослав Гаврийски, главен изпълнителен директор на “Алианц Банк България”, бившият селекционер на националния отбор по футбол Пламен Марков, Георги Илиев-Майкъла и много други.


Затоплящи еднократни зимни стелки за обувки | Trendystock.bg\nЗатоплящи еднократни зимни стелки за обувки - 12 часово действие\nАко имате проблем със студени ходила през зимните дни, имаме идеалното решение за вас! Затоплящи стелки за жени и мъже. Стелките са лесни за употреба. Само трябва да отворите опаковката и да ги поставите в обувките си. Стелките ще държат ходилата ви ..\nМного търсен: 1022\nРазмер на стелки --- Моля изберете --- Размер 35-39\nАко имате проблем със студени ходила през зимните дни, имаме идеалното решение за вас! Затоплящи стелки за жени и мъже. Стелките са лесни за употреба. Само трябва да отворите опаковката и да ги поставите в обувките си. Стелките ще държат ходилата ви загряти на температура от 45 до 60 градуса в продължение на 12ч. Подходящи са както във всекидневието ви, така и при зимни спортове и тренировки на открито. Вашият проблем вече е решен. Супер цена! Закупете тази стара китайска магия за топли ходила!\nНалични само дамски модели от 35 до 39номер


Христо Крушарски: Очаквах по-силен претендент в Конференционната лига – Darik.News\nХристо Крушарски: Очаквах по-силен претендент в Конференционната лига\nСобственикът на Локомотив Пловдив Христо Крушарски не е загубил присъщия си оптимизъм след равенството за третия квалификационен кръг на Конференционната лига, в който Копенхаген бе определен за потенциален съперник на отбора на този етап.\nДатчаните са определени като безспорен фаворит в мача срещу Белорусския торпедо (Жодно), пише Match Telegraph. По този начин, като се има предвид, че „черно-белите“ са изпълнили задачата си и са нокаутирали Словакия, те най-вероятно ще се изправят срещу този отбор.\n„Не бях шокиран от Тотнъм, сега какво искаш да ти кажа ?! Очаквах противникът да бъде още по-силен. Играем най-добрите срещу най-добрите. Имаме цел и ще видите, че ще я изпълним. Всички в клуба се доверяват един на друг и подхождат с увереност към мачовете на този турнир. В Европа това е вярно. Най-добрият начин е да видите кой колко струва. Никога не съм виждал някой да има четириноги играчи. Всички те са хора. Всеки има свои слабости “, категоричен е той.\nВ същото време стана ясно, че феновете на Локо искат да се срещнат с бизнесмена, където той да ги запознае с новите си партньори. Трябваше да се състои вчера, но пътуването на бизнесмена до Молдова отложи срещата.\nНай-вероятно ще се проведе днес в Пловдив. Както знаете, на общото събрание на акционерите на клуба миналия четвъртък беше взето решение за разпускане на настоящия борд и избор на нов.\nВ него Христо Крушарски е представен от племенника си, който носи същото име и фамилия. Новите имена са собственик на една от най-големите колекторски компании „SG Group“ Здравко Иванов и неговият партньор Laurinas Rozgis. Литовският и Крушарски-младши вече са изпълнителни директори и заедно подписват договори от името на клуба с нови попълнения.\nТреньорът на словашкия национален отбор се изказа благосклонно за Локомотив Пловдив.\n„Българският отбор е много добър, особено в организацията на играта“, коментира специалистът.\nЕтикети лига на конференции, локомотив пловдив, много, Христо Крушарски


Духовник възмути миряните с оскубани вежди и модерна прическа в ефир\nАвтор: Георги Кирилов 12:57 / 25.04.2021 Коментари (8) 35557\nДуховник възмути миряните по време на живото предаване по БНТ, във връзка със светлия празник днес.\nВ един момент в кадър попадна свещеник с видимо оформени вежди и модерна, оформена с фиксатор, прическа. Видът на духовника по никакъв начин не кореспондираше със смирението и благочестието, с което обикновено свързваме църквата.\n"Може да е грехота, но ще споделя и аз това. Гледам и не вярвам на очите си. Това е митрополит Антоний, с оскубани и оформени вежди и прическа на тинейджър, след първа доза, по време на днешната служба в "А. Невски". Това е положението. По-добре да спра и да не казвам какво мисля, че и деца четат", коментира в социалните мрежи пловдивския адвокат и бивш общински съветник Тодор Кръстев.\nСуетата и гордостта са от десетте гряха.Духовник да го прави-вън от църквата.Никой не иска да е мръсен мбрадясъл и потен ама чак път толкова.То я ясно ,че сред поповете гейовете са болшинство ,ама поне да не го показват.\nА как трябва да изглежда според вас - да е мръсен и брадясал и да мирише на пот?\nОбщо взето такъв им е канона. Друг е въпроса че тия си живеят в средновековието по принцип\nМУтрополит Тони ;)\nЕ няма да прилича на някой бухал МУтрополит Тони :)\nНе е ли и той човек. Защо да не изглежда добре според вас? и откъде на къде съдите?\nНека е човек,но Божиите служители имат канон. Сиреч суетата добре да изглежда трябва да са я оставили в светския живот!


Гладен котарак докара пари на стопаните си | Вестник "ДУМА"\n04 Юли 2020събота15:33 ч.\nГладен котарак докара пари на стопаните си\nОгладнял котарак стана неволна причина стопаните му рязко да забогатеят, съобщи британското издание "Дейли Стар".\nВ английското градче Мансфийлд, графство Нотингамшир, съпрузи са ударили джакпота от лотария, след като забравили да дадат храна на котарака си. Мъжът, Ендрю Хенкок, се върнал от работа и си спомнил, че не е купил храна за домашния им любимец с прякор Пирожка. Хенкок отишъл на близката бензиностанция, където закупил лотариен билет, който се търка, за да се види дали има печалба. Седнал в колата, проверил билета и с потрес разбрал, че е спечелил сумата от 1 милион лири стерлинги. Мъжът веднага потеглил за дома си, като пак не купил храна на Пирожка.\nСъпрузите няколко пъти преди това са печелили от лотария, но основно дребни суми до 100 лири стерлинги. Съпругата Паула смята, че късметът им се дължи на Пирожка. Британското издание не посочва дали котаракът все пак е бил нахранен.


Metal Hangar 18 « CHRISTOPHER AMOTT стартира нова банда\n« В „Гласовете на рока“ по „БНТ2″/“BNT World“ на 3 и 21 юли\nCOFFINS предлагат свободно своя албум »\nПубликувано от REYAV в 14:16 часа на 02.07.2013 г. Намира се в Нови албуми, Новини\nБившият китарист на Arch Enemy Christopher Amott, след като издаде един солов албум, е решил отново да намери съотборници. Новият му проект носи името Ghost Ship Octavius и вече работи по своя дебют. Другите от групата са – китаристът на God Forbid Matt Wicklund, барабанистът Van Williams (ex Nevermore), басистът Sara Claudius и седемнадесет годишният вокалист Adon Fanion. Стилът, който групата следва, е самоопределен като мелодик прогресив хеви метъл.\nINQUISITION озаглавиха новия си албум (0) Американското блек метъл дуо Inquisition оповести заглавието на новия си албум. Той ще се нарича „Obscure Verses For The […] преди 7 години


НачалоГардероби и надстройкиГАРДЕРОБ ИНДИАНОПОЛИС I-2 БЯЛ КРАФТ\nКод на продукта: 652620\nГардероб Индианополис e чудесно допълнение за всяка спалня. Той разполага с една врата и едно чекмедже. Гардероб Индианополис е изработен от висококачествено ламинирано ПДЧ с дебелина 52 мм. и ABS кантове и се предлага в цвят бял крафт.\nKаталожен номер: I-2\nЦвят: бял крафт\nГАРДЕРОБ ИВА 3K2F БЯЛ\nГАРДЕРОБ ЕЛЕГАНС AP230 БЯЛ С ОГЛЕДАЛО\nГАРДЕРОБ НОРТОН 4D1S


Политиката за употреба на „бисквитки“ - Сладкарници Роза\nЗа да улесним използването на нашия уебсайт, ние използваме Бисквитки (Cookies).\nCookies или Бисквитки са малко количество данни, които се изпращат от уеб сайтовете и се съхраняват в браузъра на потребителите или твърд диск при посещение на сайта. Използваме бисквитките, за да знаем кой потребител взаимодейства със сайта от този браузър.Бисквитката ще помогне на сайта или на други сайтове да разпознаят вашето устройство следващия път, когато го посетите.\nКакви видове бисквитки използват сайтa на http://shop.veriga-roza.com/?\nСесийни бисквитки – които се изтриват автоматично след всяко посещение.\nБисквитки за измерване на интернет трафик – Като повечето сайтове и ние използваме Google Analytics с цел проследяване и статистика за трафика на сайта. Въпреки, че Google Analytics записва данни като вашето географско местоположение, вид устройство, браузър или оперативна система, никаква част от тази информация не може да бъде използвана, за да бъдете персонално идентифициран от нас. Събраните по този начин данни са анонимни за нас, ние не получаваме информация за самоличността на потребителите.\nБисквитки на третата страна– използват се от уебсайтове на наши партньори, които са вградени в нашия сайт или към които сме предоставили линкове. Някои бисквитки на трети страни се определят от услуги, които се показват в нашите страници и не са под наш контрол. Те се определят от доставчици на социални медии като Facebook, Twitter, Youtube и се отнасят до споделяне съдържание на този сайт, както е посочено от съответната иконка.


ANONYMOUS BULGARIA / август 11, 2013\tПреди около 15 години остра реакция предизвика промяната в закона, с която се разрешава продажбата на българска земя на чужденци, с любезното съдействие на СДС, ДПС, БСП, разни интересчии, Атлантически клубове, ложи и други съмнителни организации.\nЕдин друг пример, по-близък до нас, изречен от бившия турски президент Тургут Йозал, който казва: “Рано или късно отново ще завземем България, но този път ще я купим.” Тургут Йозал\nRate this:Споделете с вашите контакти:Share on Facebook (Opens in new window)Click to share on Twitter (Opens in new window)Click to share on WhatsApp (Opens in new window)Click to share on Skype (Opens in new window)Click to share on Google+ (Opens in new window)Click to email (Opens in new window)ПовечеClick to print (Opens in new window)Click to share on Pocket (Opens in new window)Click to share on Telegram (Opens in new window)Click to share on Reddit (Opens in new window)Click to share on Pinterest (Opens in new window)Click to share on LinkedIn (Opens in new window)Click to share on Tumblr (Opens in new window)Like this:Like Зареждане...\tавгуст 11, 2013 in Без категория. Tags: българска земя, закон за земите, изкупуване\n← Сектата Харе Кришна\tВ паяжините на здравеопазването →\n38 thoughts on “Тотална разпродажба – последна фаза от унищожението на България!”\tComment navigation\nАнонимен каза:\tоктомври 11, 2013 at 7:41 am\tТОВА НЕ ТРЯБВА ДА ГО ПОЗВОЛЯВАМЕ.НИЕ БЪЛГАРИТЕ ВЕЧЕ НЯМАМЕ НИЩО ДРУГО ОСВЕН ЗЕМЯТА СИ.\nОтговор\tgogo каза:\tоктомври 28, 2013 at 5:58 pm\tбе каква според вас е опасността? Да си сложат земята в джоба ли и да я изнесат? Според мен целия този проблем спекулативно се надува, за да може тези, които купиха земята на селяните без пари сега да се опитат да я продадат скъпо и прескъпо на западнюрите. Лошата новина за всички спекуланти е че никой чак толкова не се натиска да купува БГ земя, а този, който иска да си я купи на номинална цена, ще я купи чрез българската му фирма и дори и няма да разберете, че собственика е чужденец. Стига с тези аматьорски спекулации на журналистчета, които хал хабер си нямат от право. Първо се запознайте със законите и то в детайл и тогава давайте оценки. Иначе да, много е лесно някой убедително да говори глупости – това всъщност е част от БГ манталитета по принцип.\nОтговор\tтелена ограда каза:\tноември 15, 2013 at 1:19 pm\tАбе ти наистина ли си толкова прост или по-лошо-купен вече! Прочети историята на Палестина или как Израел стана държава в държавата! Ти не си българин бе, дебил!\nАнонимен каза:\tфевруари 17, 2014 at 6:53 am\tЗа да е купен той е прост\nLUSI каза:\tоктомври 9, 2013 at 1:14 pm\tНякой е написал“как държавата,ще продаде земя,която е твоя?“.И това е много вярно!Много хора доброволно го правят“за няколко долара повече“.Отделен въпрос е,че държавниците им го позволяват.\nОтговор\tBahri Gedikoğlu каза:\tноември 15, 2013 at 7:16 pm\tmoeto mnenie po vıprosa s zemyata e tova çe tya tryabva da e v pritejanie na tozi koyto ya obrabotva i ot neya izkarva hlaba na horata taka çe dali şte se prodava ili ne tova nee vajno i da se prodade na çujdi hora tya si ostava pak bılgarska taka çe mislya çe nyama problemi .nay interesnoto e çe nay golyama vryava digat tezi koito sa izostavili tezi zemi na samovolyata .zemyata iska griji iska kopane i potane v smisıl kato si sediş pred pc to isi vryakaş çrez klaviaturata i si klatiş krakata tya ne se obrabotva sama\nОтговор\tBoris каза:\tдекември 1, 2013 at 10:10 pm\tХубаво е да се пише на български ако искаш да бъдеш прочетен от българи…\nАнонимен каза:\tмарт 7, 2014 at 2:02 pm\tнали това щеше да се случи преди възродителния процес , имаха почти нужния брой за автономност, а сега ще им се извиняваме на тия нещастници


Позицията ни е много важна за пътя на С. Македония - Общество — Стандарт Нюз\nПозицията ни е много важна за пътя на С. Македония\nАко приемем капризите им, скоро ще трябва да признаем, че българският е диалект на македонския, казва проф. Николай Овчаров в интервю за вестник СТАНДАРТ\n- Проф. Овчаров, България прояви непримиримост в ЕС по темата за Република Северна Македония. Според Вас какво трябва да направим оттук-нататък, така че да не се стигне до неприемливи компромиси?\n- Аз първо искам да поздравя нашите политици от всички партии за вземането на това решение. Много често ние даваме като пример Гърция , където може да имат всякакви политически спорове, но когато става дума за националния интерес, всички политици са единни. Най-сетне и българските политици се проявиха по този начин - всички застанаха зад "червените линии", които прие НС преди няколко месеца. А това са две неща, от които не можем да отстъпим - че така нареченият македонски език е стъпил върху български диалекти и че историята до 1944 година е българска история, не споделена. Без да коментирам Коминтерна и ролята му, да се признае, че едва след 1944 година се създава македонска държава и тя има отделен път - по-различен, отколкото има българската държава. Върху това трябва да се градят всички останали позиции. На този етап е добре, че в първия рунд българската държава показа твърдост. Това не е вето, но е едно отлагане на преговорите на Македония за ЕС, докато не бъдат взети необходимите мерки. Между другото, в тях се включва и езикът на омразата, който напоследък преминава всякакви граници - антибългарски публикации, които бяха 15 000 и може вече да са станали 20 000. Да не говорим за обидните квалификации, които висши ръководители на Македония си позволиха спрямо наши политици и спрямо външния ни министър. Надявам се, че ние ще запазим тази позиция и на втория рунд - на 8 декември, но смятам, че тя трябва да се държи не само когато се преговаря на ниво историческа комисия, а и на висши политически нива.\n- От друга страна, Македония е толкова индоктринирана по отношение на историята си, че вероятно няма да се стигне до компромис?\n- Като изследовател на Македония отпреди разпадането на Югославия, аз имам 13 експедиции и много добре знам за какво става дума. Да бъда напълно откровен - аз не съм оптимист, защото видях колко напълно индоктринирани са македонците в това отношение. Аз имах много приятели, които пострадаха, защото по онова време ми оказаха съдействие за едно изследване, което се превърна в моя голям докторски труд - "Вардарска Македония през 14 век". Пострада моят приятел, днес вече покойник, археологът Кирил Трайковски, който беше привикван в тяхната тогавашна Държавна сигурност и му бяха направени някои неща, които не бива да се правят на един човек /не искам да коментирам в подробности/. През следващите години той вече не беше същият. По един много мистериозен начин пък се спомина един човек, за когото се знае малко - епископ Гавраил, игумен на Лесковския манастир, който искаше да чете в своя манастир книги не на сръбски, а на български език. През есента на 1989-та година бяхме заедно и два месеца по-късно разбрах, че си е отишъл. Има и много други примери на хора, които са били преследвани и са загубили здравето или дори живота си в онези времена. Разказвам тези примери, защото нищо или почти нищо не се е променило от Титовите времена. Дори видях чествания на Тито. Знам тази носталгия по Титова Югославия, но слава Богу, това вече не е нещо, което може да се върне назад.\nВ момента Република Северна Македония трябва да избере своя път на развитие. И индоктринирането, за което говорихме, трябва да бъде превъзмогнато. Няма да е лесно, но в случая твърдата позиция на България е много важна. Не са прави тези у нас, които не познават цялата сложна проблематика, но казват: "Да си траем, иначе още повече ще ги настроим". Няма как да ги настроим още повече - повече от това трудно могат да бъдат настроени. Напротив, твърдата ни позиция е основана само върху исторически факти и не можем да се съобразяваме повече с нечии капризи. Само твърда позиция може да ни доведе до един наистина добър политически финал. И тук ще припомня моята любима фраза от Андлей Ляпчев, от македонски произход: "Со кротце, со благо, но и со малко кьотек". Разбира се, нямам предвид кьотек в буквалния смисъл на думата, а само позицията, която България трябва да поддържа и да не отстъпва от нея.\n- Бяхте коментирали, че ако приемем техните претенции, скоро ще трябва да приемем, че българският език е произлязъл от македонския.\n- Това нещо за много българи звучи доста анекдотично или крайно, но аз познавам техни публикации, при това доста отдавна. Още през 90-те години на миналия век с моя приятел археолога Паско Кузман сме си говорили на ракийка край Охридското езеро и той се шегуваше: "Добре, че се обединиме в Майка България, но нека езика да го признаем за македонски". Тогава аз възприемах това като шега, но вече има съвсем ясни публикации, в които се прокрадват нотки, че азбуката, на която пишат днес славяните, е създадена от Климент Охридски край Охридското езеро. И оттам идва към България, следователно българският език е диалект на македонския. Знам, че е налудничаво, но такива тези се изказват в момента. Дори и да не е в сериозни издания, като се имат предвид усложнените отношения в момента, аз мисля, че не е изключено подобни тези да намират все повече място в печата.\nДа си представим, че ние наистина направим този компромис и признаем тяхната позиция, ние ще трябва да пренапишем учебниците си, да признаем, че Самуил е македонски цар. И дори ще трябва да напишем, че се е борил против българската власт, както пише в техните учебници. Да приемем, че Братя Миладинови не са събирали български, а македонски народни песни. Да не говорим за Гоце Делчев, за Яне Сандански. Примерите са хиляди. Ако България се откаже от позицията си, това ще бъде по-голямо национално предателство от онова, което направиха Георги Димитров и БКП след Втората световна война. Казвам БКП, защото самият български народ никога не е приемал това решение.\nТагове: България С. Македония Език Спор\n138373 29 юни\n102956 01 юли\n90190 29 юни\n85749 26 юни\n71396 30 юни


Кайт плат (без шиене)\nimadeself.com! » моделиране » хвърчила »Кайт плат (без шиене)\nКогато създадох този хвърчил, похарчих не повече от 40 долара за материали.\nЦелият процес на създаване на този прекрасен хвърчил ми отне 8 часа. Ето една змия в крайна сметка получих:\nЦелта ми беше да използвам най-евтините и достъпни материали за всички, които могат да бъдат закупени във всеки магазин. Моля, обърнете внимание, че не трябваше да търся много материали, така че змията ви може да струва по-голяма сума.\n1. Устойчив найлон. Купих метър от всеки цвят. Според моите изчисления тази сума трябва да е достатъчна за 5 хвърчила.\n2. Шест дървени дюбели (диаметър 0,6 см, дължина 92 см)\n3. Винилова тръба с дължина 61 см, диаметър 0,6 см. Тази тръба ще държи ключовете заедно.\n4. Лепило за тъканта. Можете да изберете най-евтиното в магазина.\n5. Супер лепило. Необходимо е плътно прилепване на тъканта към виниловата тръба.\n6. Специална въдица или въже за навиване / развиване и контрол на хвърчилото във въздуха.\n7. Опаковъчни предпазни щифтове (по избор, могат да се използват за закрепване на парчета плат, докато ги залепите върху дървена основа на змия).\n2. Маркер с тънък връх за маркиране върху плат и дюбели.\n3. Картонена кутия, за да създадете оформление (незадължително). По-лесно ми беше да измеря триъгълен модел кайт на картон, така че в крайна сметка хвърчилото ми се оказа симетрично.\n4. Мярка на лентата и линийка (36 инча) за изчисления.\n5. транспортир - за измерване на ъгли в триъгълен хвърчил.\n6. Обичайната острилка за молив - ще я използваме за изрязване на краищата на клавишите.\n7. Ножовка и резачка (незадължително) - за да се отреже част от дървен ключ.\n8. Голям пирон - трябва да остави дупка, през която може да мине дървен ключ.\nЗа работа ви съветвам да разпределите тъканта на пода, така че ще бъде по-удобно да направите изчисления.\nСтъпка 2: натрупване основата\nдървени дюбели (3 броя дължина 91 см, 1 брой 6 см дължина, 1 брой 7,2 см дължина), винилова тръба, пирон, ножици, лента, маркер.\nВиниловата тръба трябва да бъде толкова дълга, че да можете да монтирате дървените дюбели в нея.\nДюбелите ще трябва да се поставят във виниловата тръба, а по-късно да се изрежат (НЕ СЕГА). Следователно дължината на тръбата може да се изчисли въз основа на размера на частите:\n• 1 тръба с дължина 7,6 см;\n• 6 тръби с дължина 1 см (за свързване на напречните елементи);\n• 2 тръби с дължина 1,3 см (за фиксиране на външните краища на „крилата“ на змията, така че тъканта да не се отлепва).\n1. Измерете дължината на всеки клавиш. 3 клавиша изобщо не трябва да се изрязват, докато 2 клавиша могат да се получат чрез рязане на един. Използвах резачка и ножовка за рязане на дюбелите. Можете да замените тези инструменти с ножица, но след това трябва да се потите, за да се отрежете равномерно.\n2. Вземете острилка за молив, за да закръгляте краищата на клавишите. Заточването не е необходимо, просто заоблете, за да може ключовете да бъдат вкарани във виниловата тръба. Вижте снимката.\n3. Измерете един и половина сантиметра от ръба на виниловата тръба и маркирайте с маркер. След това на мястото на маркировката залепете нокътя перпендикулярно на тръбата. Вижте снимката.\n4. Сега трябва да поставите ключа в тръбата. Ще отнеме известно време и усилия. Как да го направите - погледнете снимката.\n5. След като бъде поставен първият ключ, можете да измерите дължина от 1 см и да го отрежете.\n6. Повторете за всички клавиши:\n• за да фиксирате върха, „носа“ на змията, ви е необходим ключ в тръбата с дължина 7,6 см;\n• Две дюбели с дължина 92 см ще изискват 2 винилови тръби. Една дължина на ключа от 91 см ще се нуждае от винилова тръба в централната си част. Това е доста трудно да се обясни - следвайте стъпка по стъпка действията на снимката.\nСтъпка 3: Измерете и изрежете тъканта\n: найлон, маркер, ножица, лента, владетел, транспортир.\nПреди това нарисувах скица на моята змия върху картон и изрязах оформление. Така получих симетрично оформление, което се оставя да се прикрепи към тъканта, да се окръжи и да се изреже по контура.\nТрябваше да се занимавам с тригонометрични изчисления. За да ви е по-лесно, ето снимка с измерванията, които използвах:\nОбърнете внимание, че 2 ръба са по-дълги 1,5 см. Такъв марж е необходим, за да залепим „ръкавите“, в които ще вмъкнем ключа.\nСтъпка 4: Залепете парчетата плат\nдюбели, лепило за тъкани, парчета плат, които току що изрязвате, предпазни щифтове (по избор).\nтрябва да залепите една от 19-инчовите части в ръкава. Другата част ще бъде използвана за залепване на две парчета плат.\nЗа начинаещи по-дълго парче плат ще бъде увито около най-дългите ключове. След това направих ръкав, като залепих найлон по ръба и вмъкнах ключ, както е показано на снимката.\nСега беше ред да залепите едно парче плат върху друго. Вземете едно, парче, където няма ръкав за ключа, и го нарежете на 0,5 см. Залепете, както е показано на снимката, не забравяйте да поставите ключа в ръкава, преди да залепите.\nОставете лепилото да изсъхне няколко часа.\nСтъпка 5: Свържете основата и тъканта\nлента мярка, частите на хвърчилото, които вече сте направили - основата и крилата на плата, супер лепило, лепило за тъканта, допълнителен ключ за изравняване на грапавостта от слоя лепило върху плата.\nВ краищата трябва да измерите и да направите разфасовки, за да поставите винилови тръби с дюбели. Разфасовките трябва да са на разстояние 9 см и 32 см от "носа". Подробен процес на снимката.\nЗа да създадете външните летви на хвърчилото, вземете два дюбела във виниловите тръби, подготвени по-рано.\n1. Започвайки с „носа“, внимателно вкарайте ключа в тъканта.\n2. След като стигнете до първото ниво, поставете парче винил на ключа, както е показано на снимката по-долу.\n3. Продължете да натискате ключа надолу от ръкава от такани, като същевременно се уверите, че виниловата тръба не се движи отвън.\n4. Повторете стъпка 2 за следващата винилова тръба, когато стигнете до втората резба в ръкава.\n5. Прекарайте ключа до края на ръкава и направете същото с другото „крило“ на вашата змия.\nПоставяне на централната част:\nВ 19-инчовия ръкав, който се оказа в средата след залепването на двете половини на плата, също трябва да направите две разфасовки, за да се промъкнете през късия дюбел.\n1. Външните облицовки са в ръкавите по краищата на „крилата“.\n2. Горният слой на втулката в средата трябва да бъде отрязан, за да премине ключа, който винилови тръби трябва да се закрепи в двата края.\nСега се нуждаем от суперзалепване. Много е важно да използвате суперзалепване, за да фиксирате върховете на „крилата“ на змията, така че да не стърчат и да се объркат по време на акробатични каскади във въздуха.\n1.Използвайте три инчова винилова тръба, за да закрепите носа. Сега използвайте супер лепило, за да залепите плата върху виниловата тръба.\n2. Винилни тръби от един и половина от основата на хвърчилото трябва да бъдат прикрепени към краищата на външните летви. Използвайте супер лепило, за да залепите плата върху тръбите.\n3. Нанесете лепило за плат отзад (единственият ръб, където няма ключ). За да предотвратите барботирането, разстелете тъканта с ключ.\nVoila! Накрая се сдобихме с хвърчило, което е способно да изпълнява акробатични каскади.\nСтъпка 6: Прикрепете въжето, за да контролирате хвърчилото\nвъже, канап (60 метра), ножици, хвърчилка.\nОбщо има 6 свързващи точки (3 от всяка страна), те трябва да бъдат разположени, както е на снимката.\nВ единия край на примката направих контур, разрязах въжето на 6 части, всяка с дължина 61 см. След това прикрепих всяко въже към змията в точките на свързване. За да направя това, увих въжето около ключа и подадох свободния край в примката, като по този начин го завързах около ключа.\nИзмерете, без да режете, дължината на всяко вързано въже:\n• горно въже (21 см);\n• долно въже на външната лента (16,5 см);\n• долни въжета от вътрешната страна (14 см).\n1. Измерете всяко въже, направете маркировка с маркер.\n2. След като всички въжета са маркирани до желаната дължина, вземете 2 въжета от лявата страна и 1 долно средно въже и подравнете според маркировките.\n3. Нанесете суперзалепващо върху трите марки, за да държите трите въжета заедно.\n4. След като суперклеят изсъхне, завържете възел и на трите въжета. За да фиксирам възела, аз му сложих суперклей.\n5. Повторете всички тези стъпки за дясната страна на змията. Излишните парчета въже могат да бъдат отрязани, след като лепилото изсъхне. Не забравяйте да проверите снимката.\nЩе ви трябват две въжета, за да контролирате хвърчилото във въздуха. Едната за дясната ръка, втората за лявата. Всяко от тези въжета трябва да е с дължина около 25-30 м. Снимката обяснява подробно как да свържете тези линии с основата на змията. Направете контур в края на всяко въже и следвайте инструкциите на снимката!\nСтъпка 7: Тестване на хвърчилото!\nхвърчило, въжета за управление, място, където можете да „хванете“ вятъра със скорост от 15 мили в час, друга винилова тръба, ножици.\nДължината на 3-те въжета, използвани за контрол, може да се промени, като ги увиете около дюбелите.\nГорното въже трябва да се регулира по дължина, в противен случай хвърчилото ви просто ще лежи, без да излита никъде или да отскочи над земята. За да контролирам по-добре това въже, го увих 6 пъти около къс хоризонтален дюбел.\nЕкспериментирайте с други въжета, докато постигнете оптимален контрол върху хвърчилото.\nЗа да създадете химикалка, вземете винилова тръба, за да контролирате равномерно всички въжета, за да контролирате хвърчилото. В края на въжето направих контур и разрязах тръбата наполовина. Прекарах края на въжето с примката във винилова тръба и след това преминах тръбата по цялата дължина през контура. Оказа се удобна дръжка, която не се реже в ръката.\nВреме е нашата змия да лети!\nЗа да започнете змията, застанете така, че вятърът духа в гърба ви и бавно регулирайте позицията на змията с въжетата, докато тя стане почти вертикална. Дръпнете малко и по двете въжета, след това змията ще се издигне от земята и ще започне да лети.\nИздърпайте лявото въже, за да завиете във въздуха. Съответно, за да завиете надясно, дръпнете дясното въже.\nАлтернативни източници на енергия и икономия на енергия - практически проекти\nПредишно домашно приготвено Домашен хвърчил\nСледваща домашно приготвена Как да си направите ръчно хвърчило\nAaa 26 април 2019 г. 23:21 ч. 0\nТъпа инструкция !!! Не е ясно колко големи са вътрешните ръбове 7,6 см изобщо няма такова нещо, както е посочено в инструкциите


Ген. Уесли Кларк: Путин би могъл да предизвика война на Балканите | СЕГА\n181 постове / 0 нови\nПет., 14/06/2019 - 09:39\nГен. Уесли Кларк: Путин би могъл да предизвика война на Балканите\nПенсионираният американски генерал Уесли Кларк е уверен, че има риск от избухването на нова война на Балканите, която може да бъде предизвикана от държавния глава на Руската федерация Владимир Путин, съобщава електронното издание на македонския вестник „Независен“, цитирано от Агенция Фокус.\n„Балканите са един от регионите, в които руският президент Владимир Путин може да предизвика нова криза“, заяви американският генерал пред прищински медии. Съгласно думите му, има „кризи, които чакат подходящия момент“, и когато той дойде, Путин ще насърчи отприщването на някоя от тях.\n„Може да е тук (в Косово), може би в Украйна, а може и в балтийските страни", предупреди Кларк\nвидяно 1162 пъти\nПет., 14/06/2019 - 09:42\nМа ние знаем, че това е отколешна мечта на Путин. Той смята да напада и Иран. Затова провокира със запалване на танкери.\nПет., 14/06/2019 - 09:44\nТо и да има нещо такова, трябва да е ясно, че причините са местни. Тогава можем да помислим, че всеки може да "запали война" на Балканите.\nПет., 14/06/2019 - 09:46\nKosovo has the world's 5th largest proven reserves of lignite coal, with 12.5 billion tons of lignite.\nKosovo looks set to grant very extensive coal research licenses to a company chaired by retired US General Wesley Clark - which some deem a virtual monopoly.\nПет., 14/06/2019 - 09:57\nИ като първи етап в тази посока Русия и ЕС са се договорили да създадат работна група за преминаване на разплащанията без помощта на америкнаския долар - от името на ЕС е преговарял Марош Шевчович, вицепрезидент на Еврокомисията.\nПет., 14/06/2019 - 09:59\nВсичко е въпрос на преценка от тактически и стратетически характер.\n"Дебелите чичковци с пурите" и на запад и на изток имат богата традиция да предизвикват конфликти и да се възползват от тях.\nПо принцип целта и на САЩ и на Русия е да вкара конкурента в повече войни за да го "пренапрегне".\nПутин е изключителен виртуоз в геополитиката. Влиза в конфликти, но винаги с "точен икономически разчет".\nВ Балтика конфликт е изключен.\nАз залагам на "събития" в Молдова, Украйна, Близък Изток, Централна Азия, Африка и т.н.\nАпропо в момента руската тежка фрегата "адмирал Горшков" е в Еквадор и се очаква скоро да премине Панамския канал, да посети Венецуела и да започне да патрулира в Мексиканския залив !\nПет., 14/06/2019 - 10:35\nГоршков мина през целия тихи океан. интересен маршрут... интересно и че спря в еквадор.\nПет., 14/06/2019 - 10:01\nМи пази си инвестицията чиляка, от путински попълзновения.\nЧестно казано, не вярвам путин реално да има подобни намерения - кахърите, които има вътре в самата Русия, както и ангажиментите в Сирия, венецуела, ЦАР, Либия и Украйна му стигат и няма да е разумно да отпочва нов фронта некъде.\nРазбира се, горното допускане е валидно ако приемем, че Путин изначално действа разумно. До момента не се забелязват твърде много доказателства в тази посока.\nПет., 14/06/2019 - 10:11\nВсяка държава си има най-малко един плевнелиев.\nПет., 14/06/2019 - 10:15\nЩо се отнася до украинците, те се опитват да се издавят в опит да предизвикат суша в Крим.\nХерсонска област постепенно се заблатява заради преградения напоителен канал, който в миналото доставяше вода в Крим от Днепър.\nИнтересно как би реагирала световната общественост ако направим язовири на Струма и Места и оставим Гърция без. вода\nПет., 14/06/2019 - 11:02\nМи,ако ни анексират територии това би било разбираемо, да ги оставим на сухо...\nПет., 14/06/2019 - 11:38\nКакво анексиране е имало в Крим? АР Крим, си гласува на референдум за ПРИСЪЕДИНЯВАНЕ. Разбирам, че е ойроатлантически ориентирано да се ползват определени "правилни" думички, но винаги е по-добре(и разумно) човек да се придържа към реалността.\n68 (Отговор на #8)\n"Референдум" по време на военна окупация, със зелени човечета, отвличащи и трепещи мирно протесиращи срещу инвазията. Само в евразия референдум при трепане на активисти минава за "легитимен".\n82 (Отговор на #8)\nПет., 14/06/2019 - 14:27\nЩе си позволя лека корекция на изплясканото:\nРеферендум по време на "военна окупация"..\nТака вече има някаква връзка с реалността :) Ще се радвам на някаква информация за "трепането на активисти", както и защо не са присъствали международни наблюдатели от "пътеводните" "демокрации", предвид, че са били поканени с осигурена безопасност. Също, ще оценя и информация за проучвания на западни журналисти и наблюдатели, след присъединяването към РФ. Сигурен съм, че има много материали, където лъсва разминаването между гласуваното на референдума и реалната воля на населението.\nНе чувам осъдителна позиция относно трепането на активисти например в Одеса? Както и липсата на разследване и преследване поне на заснетите виновни.. Нищо учудващо в бездействието на хунтата.\n86 (Отговор на #8)\nПет., 14/06/2019 - 14:40\nпъстър, каква окупация бе, пич?!?\nукраинските въоръжени сили в крим бяха два пъти\nповече от рашките във военната база в севастопол,\nкоито бяха там, забележи по договор, а не от нашествие!\nсетне, я се информирай кво стана с украинските войници?!?\nда ти помогна, към две трети от тях положиха клетва за вярност\nкъм руската федерация и останаха на служба в крим!\nа знаеш ли кой пръв положи клетва?!? е, тва ще ти го оставя\nда си го намериш сам!😁😁😁😁😁\n168 (Отговор на #8)\nСъб., 15/06/2019 - 00:06\nСамо в евразия референдум при трепане на активисти минава за "легитимен".\nвсъщност в евразия референдуми няма\nПет., 14/06/2019 - 10:14\nМного е гадно жужето. Само в Полша не му стиска да подпали конфликт поради едно специфично присъствие. Нали?\nПет., 14/06/2019 - 10:39\nПет., 14/06/2019 - 11:39\nНесъмнено, само това го спира! 😂\nКрадеца вика "Дръжте крадеца!".\nИ ако започването на война от Путин е "хайли лайкли", то американците я водиха реално!\nСгуги, коя война започна Путин, че аз нещо не се сещам? Виж, като изпрати войски нейде и там кръвопролитията спират.\nНяма вина пенсионираният генерал, че е казал нещо, проблемът е, че редакцията го публикува.\nВъобще публикуването на чисти лъжи, манипулации и клевети, без да се провери достоверността на фактите, стана мото на съвременната журналистика.\nЗатова хората не купуват вестници и не гледат новини.\nПет., 14/06/2019 - 11:07\nЕ ми бизнесът трябва да върви... Ако пък ич не участваш в пропагандата, може да врътнат кранчето...\n170 (Отговор на #12)\nСъб., 15/06/2019 - 00:21\nобаче се тръшкат и кюскат, че хората не били искали да плащат за новини.\nто като им гледаш новините - кво да им плащаш за таквиз лъжи.\nПет., 14/06/2019 - 10:43\n„Балканите са един от регионите, в които руският президент Владимир Путин може да предизвика нова криза“....\nУкраина и балтийските страни с удивление научават, че са на Балканите. Искрено се надявам, че е разминаване в превода, въпреки, че един американски генерал може да изтърси такава глупост (Псаки пращаше флот към Белорусия), при това беше командващ на войските в Европа.\nПет., 14/06/2019 - 10:44\n"... е уверен, че има риск..."\nСтига, бе, хора...\nА това "Балканите", явно според редакцията включва Украйна и Балтика...\nПет., 14/06/2019 - 10:47\nНе ви ли прави впечатление, че нападат ВИНАГИ лично Путин. Русия и руснаците са добри, но Путин е лош. Каквото и да става по Света, винаги Путин е виновен.\nАмериканците много ги боли, че именно Путин ги отряза и им пречи да си разиграват коня навсякъде по Света. Затова Путин трябва да е виновен.\nНо както ви информира ЗИП, в Русия има много други много по-крайно десни от Путин. Ако някой от тях дойде на власт, тогава американците ще видят кон боб яде ли.\nПет., 14/06/2019 - 12:27\nТова е един от постулатите на западната пропаганда. От нацистко време и Гьобелс. Тогава са се борили срещу Сталин и болшевизма сега е срещу Путин и Кремъл. Винаги се персонифицира пропагандата за да не кажат че плюят по цял един народ макар че на повечето хора им е ясно.\nПС> Има сканирани вестници и списания от времето на WWII и там е 1:1 спрямо сегашните пропагандни тезиси. Сайта се казва Спортна библиотека ако те интересува мога и линк да дам .\nПет., 14/06/2019 - 11:05\nСгуги, коя война започна Путин, че аз нещо не се сещам?\nТуй в Донбас като кво го броиш?\nА да нахлуеш със свои войски в чужда територия и да я окупираш, както стана в Крим - тва на кво ти прилича?\nСещам се и за Грузия през 2008.\nПет., 14/06/2019 - 11:12\nА не се ли сещаш кой направи въоръжен фашистки преврат в Украйна (след като години финансираше военизираните отрепки ) и кой започна военните действия в Грузия?\nПет., 14/06/2019 - 11:27\n"А да нахлуеш със свои войски в чужда територия и да я окупираш, както стана в Крим"\nГуби ми се логиката и ти Сгугню, може би си в състояние да помогнеш.\nСлед като Крим е окупиран излиза, че кримчани са окупирани хора и страдат.\nЗащо Украйна и Западна Европа не помага на страдащите кримчани, а въвежда санкции спрямо тях?\nПет., 14/06/2019 - 11:47\nГ-н Сгугню, добре е да се запознаете и със становищата на украинските военни, както и на наблюдаващата организация - руски войски на територията на Украйна нЕма.\nТова в Донбас е ГРАЖДАНСКА ВОЙНА между неприемащите преврата на неонацистите и воени/паравоенни(нацистки) групировки, пратени срещу несъгласното с режима на хунтата население.\nТолкова е просто. Елементарно проследяване на цялата хронология на гъбитията, говори ТОЧНО за това.\nСЕГА ми е любопитно какво ТОЧНО се сещате за Грузия?\nВероятно, отново няма връзка с пращане на войска срещу мирно население.


Въпрос за възли за блесни и клатушки - Fishing Mania Форум\nВъпрос за възли за блесни и клатушки\nРегистриран на: Вто Ное 15, 2016 18:25\nМнение от НаскоГаджев » Вто Ное 15, 2016 18:43\nЗдравейте на всички. Аз съм начинаещ риболовец и тепърва се зарибявам по спинингарския риболов. Ужасно любопитен съм и разглеждам и чета каквото ми попадне и попивам като гъба информацията. От сайт на сайт попаднах на mepps.com ,обясняващ различни възли на блесни. Интересното е, че бяха показани как се връзват блесни директно към основното влакно, без вирбели, без карабинки. Въпросът ми е : аз ли нещо ме не бива у главата или не мога да намеря логика всеки път при смяна да си режеш влакното и да връзваш наново?!!! Поне една карабинка, айде вирбел може и да променя играта на блесните или на клатушките или на вирбели... Не знам, ако някой може да ми обясни ще ми е от полза. Благодаря ви предварително.\nhttp://www.mepps.com/fishing-article/fi ... vorites/74\nСвържи се с НаскоГаджев на ЛС\nRe: Въпрос за възли за блесни и клатушки\nМнение от babydoctor » Вто Ное 15, 2016 19:24\nСпининговият риболов е динамичен, с честа смяна на примамките, а така повечето време ще ти отиде в смяна на примамки...Да не говорим, че за всеки риболов трябва да си купуваш ново влакно...Сложи си вирбел - аз ползвам безвъзловия монтаж...\nМнение от алексей » Вто Ное 15, 2016 20:23\nОтиваш до най близкия магазин за риболовни принадлежности и си купуваш готов повод флуорокарбон,от единия край е със вирбел а от другия със карабинка за бърза смяна на примамката.Аз лично ползвам на Филстар 0,8мм ,в пакетче са по два броя и струва 2 лв\nМнение от bat.galin » Вто Ное 15, 2016 20:27\nНяма много за обяснение, колега.\nСъздателите на сайта на компанията предполагат, че ще имаш една-единствена блесна за цял живот , с която ловиш всичко.\nИ понеже ти искаш да ги сменяш, трябва да ползваш както вирбел, така и карабинка.\nНакратко - наред си в главата.\nМнение от fisherman_ » Вто Ное 15, 2016 23:41\nПоказаните 2 възела на сайта можеш спокойно да ги ползваш за да си вържеш вирбела към основното влакно.\nПолзвам и двата възела, на първия не прави повече от 3-4 навивки.\nМнение от НаскоГаджев » Сря Ное 16, 2016 20:07\nБлагодаря на всички за полезните съвети. От полза са ми.\nМнение от babydoctor » Чет Ное 17, 2016 11:23\nВиж и това - във всеки магазин ще ти покажат как да го ползваш, лесно е.\nhttp://www.vobleri.bg/bg/article/650/%c ... -spro.html


Начало > Пловдив отбелязва 100 години от рождението на акад. Николай Хайтов\n08:00, 22 апр 19 / Култура 25 912 Шрифт:\nВ Балабановата къща в Пловдив се дава началото на поредица от инициативи по случай 100-годишнината от рождението на акад. Николай Хайтов. Инициативите ще преминат в два етапа - през април и през септември.\nВ 18:00 ч. първото събитие започва с откриване на изложба „Карикатурите на Борис Димовски и героите на Николай Хайтов” с куратор Здравец Хайтов (Балабанова къща - сводеста зала), излъчване на документален филм, представящ създаването на проекта и представен приживе от самия Николай Хайтов. Изложбата пристига при нас благодарение на Фондация Памет и може да бъде видяна до 6 май вкл.\nИзложбата „Карикатурите на Борис Димовски и героите на Николай Хайтов” е ретроспективно представяне на двама големи творци на България в областта на литературата, киното и карикатурата на ХХ век. под патронажа на Министерството на културата и във връзка с честване 100 годишнината от рождението на акад. Николай Хайтов.\nХайтов и Димовски – връзка първична, захваната в родното им селце Яврово, връзка духовна, обагрила творчеството им със своята неповторимост и колоритност. Излизащото изпод перото и четката на Николай Хайтов и Борис Димовски, оставя дълбока следа в духовната палитра не само на България, но и в европейската и световна културата.\nПо време на откриването на изложбата ще бъде обявено началото на ученически литературен конкурс, посветен на 100 г. от рождението на Хайтов. Конкурсът е за написване на есе, а темата е мисъл на големия писател: „Планината може и да не повдигнеш, но си струва да опиташ”.\nОрганизатор на конкурса е ОИ „Старинен Пловдив”, а регламентът и формулярът за участие ще бъдат качени в интернет след обявяването на инициативата.\nКонкурсът се провежда в един кръг, в периода 22 април – 30 юни, включително. В него ще могат да вземат участие всички ученици от 8 до 12 клас, включително, от всички училища на територията на Пловдив. Оценяването на творбите ще бъде извършено от компетентно жури, председателствано от Елена Хайтова. За класиралите се на първо, второ и трето място са предвидени парични награди, ще бъде отличена и творба в раздел „Специална награда“.\nНиколай Хайтов годишнина изложба Борис Димовски ученически конкурс рождение


Скандално! Пловдивчанка засне лека жена и клиент в полов акт пред балкона й навръх Великден (ВИДЕО) -\nСкандално! Пловдивчанка засне лека жена и клиент в полов акт пред балкона й навръх Великден (ВИДЕО)\nТова е гледката от блок 277 в пловдивския кв. „Тракия“. Това продължава повече от 25 години. Нагледахме се на тези сцени. Никой не взима под внимание случващото се всеки ден. Децата ни растат, гледайки от балконите и пейките пред блока ни ужасяващи сцени.\nЗаснела го е от балкона си. Ей тъй, както си пие кафето и… „за разкош“ – въпросната гледка.\nИ не – не става дума за дрoгирани или дрогиращи се в горичката до блока. А за удовлетворяващи страстите и сексуалния си нагон – при това обедно, пловдивчани.\nОчевидно проститутка и клиентът й. „Излизам на задната тераса, пак тях гледам – там чакат и сводниците им.\nТрябва или да си зазидаме балконите, или държавата да им направи законни публични домове.\nВсички си взимат комисионата и всички се правят, че нищо не са видели. Това е нашата полиция, това е кметството в ЖР Тракия. Весели празници и нека и на нас ни е ВЕСЕЛО заедно с проститутките.“\nВеликденско чудо: На Разпети петък лекари спряха командното дишане на смъртно болно дете, а на другия ден то…


Преинсталиране - Planescape: Torment - Отличителен Белег\nСериозен Сам 3: Bfe\nПреинсталиране - Planescape: Torment\nReinstall ви кани да се присъедините към нас при повторното посещение на класиката на изминалите дни на компютърни игри. Тази седмица Ричард Кобет се задълбочава в въпросите за човешката природа, докато бие чудовища в Planescape: Torment.\nПовечето RPG ви дават търсене. Мъките ви задават въпрос: Какво може да промени характера на мъжа? Това не е гатанка. Това не е пъзел. Това е просто първият намек, че ще се впуснете в най -умния и философски стремеж в живота си.\nМъките са историята на Безименния, сив, безсмъртен с белези, който се събужда с амнезия на плоча от морга в средата на мръсен град, построен върху мръсотия, страх и намушкване в гърба. С помощта на весел, леко извратен череп на име Морте, той скоро открива, че е безсмъртен, хванат в безкраен цикъл на смърт и прераждане.\nБезименният е живял добре. Той е живял ужасно. Единствената му константа е, че където и да отиде, болката следва, заедно с безмилостен враг, готов да направи всичко, за да не го наруши проклятието.\nКато се има предвид култовият му статус сега, трудно е да си спомним, че никой не е имал много надежда за Torment, когато излезе за първи път. Имаше най -скучния трейлър, създаван някога. Съобщението за изстрелване беше зле изнесено момиче, носещо само няколко ленти от стратегическа червена кожа, като Безименният е описан просто като труп с неустоима сексуална харизма.\nАууу. Лошо начало ...\nРискувайки покупка така или иначе, най -вече защото това беше игра на Black Isle (Fallout), използваща Infinity Engine (Baldur's Gate), Torment бързо избухна дотам, че дори след като я пусна няколко пъти, едва знам откъде да започна да ви разказвам за това. Може би с история за Равел, злата вещица, уморена от жестокост? Fall-From-Grace, пуритански сукубус, който управлява публичен дом за задоволяване на ума? Бруталният хумор? Тъгата на Дейонара, все още обсебеният призрак на жена, разбита от Безименния в миналия живот? Безкрайните слоеве на детайлите?\nБих могъл, но вместо това, позволете ми да споделя момента, в който Planescape наистина щракна за мен. Честно казано, до този момент не ми беше много приятно. Бях изгубен, разочарован и нямах представа какво, по дяволите, съм искал да правя. Тогава срещнах Меббет.\nМеббет е вещица, готова да сподели и малкото, което знае за Изкуството ... но само ако се съгласите да й помогнете с някои бързи задължения. Първият е да получите някои семена от пазара. За съжаление, търговецът на семена няма тези, от които се нуждаете, така че трябва да намерите друг герой, който може да върне оригиналното дърво за вас.\nДобре. Време за магия?\nНе, не още. Връщайки се, Меббет си спомня, че имаше още нещо, от което се нуждаеше от пазара - прането си. За съжаление търговецът, който я мие, е имал чаршафите си от години и ги е перел и прал толкова много пъти, че се чувстват като картон. За щастие, Меббет няма нищо против. Тя просто ви изпраща обратно на пазара, този път за извличане на мастило.\nДосадни, губещи време глупости? В повечето игри би било така. Но това е Planescape: Torment - най -умната RPG на всички времена. Когато този път се връщате, Меббет пита какво сте научили. И щраква. Първата ви поръчка беше директна демонстрация на силата на вярата във вселената на Planescape. Второто е по-характерно предупреждение срещу ритуал без цел. Третият, в контекста, е за виждането на света през очите на друг човек.\nТова, което първоначално изглеждаше като три куеста на FedEx, изведнъж се разкрива като магически еквивалент на Wax on, wax off. Тези неща, които сте събрали? Меббет прави рамка от семената, използва листа като страници и ви подава първата ви книга със заклинания.\nТова не е изолиран момент на гений. Това е Мъка и моменти като тези са в костите му и в неговата ДНК. Това е игра, която не е просто уверена в собствената си интелигентност, но която уважава вашата до такава степен, че е щастлива да обсъжда философията, да ви кара да се чувствате неудобно и най -вече да ви кара да мислите.\nКакво може да промени характера на мъжа? Както казах в началото, няма грешен отговор. И все пак нищо не обобщава широтата и чудесата на Planescape от този, кратък монолог, даден от Безименния на ядосан призрак:\nАко има нещо, което съм научил по време на пътуванията си по самолетите, това е, че много неща могат да променят характера на човека. Независимо дали съжаление, или любов, или отмъщение, или страх - всичко, което смятате, че може да промени характера на човека, може. Виждал съм как вярата раздвижва градовете, кара мъжете да отблъскват смъртта и да обърне сърцето на злата вещица в полукръг. Вярата прокле жена, чието сърце се вкопчи в надеждата, че друг я обича, когато той не го обича. Веднъж той накара човек да търси безсмъртието и да го постигне. И това накара позиращия дух да мисли, че е нещо повече от част от мен ...\nНяма заместител на сериозното, интелигентно разказване на истории - между Fallout през '97, Fallout 2 през '98, Planescape през '99 и Icewind Dale през '00, Black Isle произвежда едни от най -добрите RPG на\nепоха. Единственото ми съжаление е, че не мога да получа такава насочена амнезия, която да ми позволи да изживея тази игра отново за първи път. Измъчвайте се или не, подозирам, че ще си струва.\nReinstall ви кани да се присъедините към нас при повторното посещение на класиката на изминалите дни на компютърни игри. Тази седмица Ричард Кобет се задълбочава в въпросите за човешката природа, докато бие чудовища в Planescape: Torment. Повечето RPG ви дават търсене. Мъките ви задават въпрос: Какво може да промени характера на мъжа? Не е гатанка. Не е пъзел. Това е просто първият намек, на който ще се захванете\nвъзражение на Феникс Райт\nадминистраторски кодове на измет