Понякога нещо, което наричаме грях, може да има медицинска причина / Интервю с Наталия Скуратовска – Списание Свет\nв Брой 8/2016 - Правото на грешка/Християнство от Списание Свет\nНаталия Скуратовска се занимава с нещо необичайно – провежда психологически консултации за православни хора, включително свещеници. Освен това е автор на новаторски психологически тренинги за бъдещи свещеници. Тези тренинги се провеждат успешно в Хабаровската семинария. Наскоро изнесе лекция на тема: „Психологическите манипулации в Църквата“, която предизвика сериозен отзвук сред православните вярващи.\nРазговаряме с Наталия Скуратовска за психологическите проблеми, които възникват във взаимоотношенията между свещеника и енориашите. Кой е „метафизическият баща“; какво означава да „се ламинират греховете“ и как да се предпази свещеникът едновременно от прегаряне и запрещение— четете в интервюто.\nКъде се крие неврозата\nТемата за „Психологическите манипулации в Църквата“ Ви ангажира във връзка с хората, обърнали се към Вас с подобни проблеми, с които са се сблъскали в Църквата. Вие самата била ли сте обект на манипулации?\nИмам сходен опит, но по начало аз не съм подходящ обект за манипулации. Всичко започна от детството ми; родителите ми не бяха авторитарни и от 2-3-годишна се отнасяха с мен като с възрастен, без да се налагат и като обосновават своите изисквания. Тази моя нагласа се съхрани в последствие при общуването с всякакви авторитетни хора. Удава ми се с лекота да не се съглася, да задам уточняващ въпрос, не се страхувам да бъда черната овца, „маргинал“, не се измъчвам, когато не ме приемат. От детството си нося усещането за себеприемане, затова и личната ми самооценка не се понижава, когато ми казват, че не правя нещата „правилно“, че „не съм достатъчно православна“. Старая се, да отделям конструктивната критика, подпомагаща работата ми над себе си, от манипулативното приемане и обезценяване.\nВ Църквата съм от 18 години, първо поколение православна; това беше мой личен порив. В неофитския ми период се сблъсквах с различни неща. В края на 80-те години, когато тъкмо се възраждаше църковния живот, имаше много неясноти, изкривявания. Още тогава реагирах на манипулациите като се отдръпвах, или с младежки максимализъм се съпротивлявах. Постоянно се застъпвах за приятелите си, оказали се жертва на манипулация, и които, както ми се струваше тогава, не можеха да се защитят.\nСега разбирам, че не винаги е тактично да се намесваш, например в отношенията със свещеника, настоятеля на храма. Например, настоятелят не заплаща на клиросните певци, казвайки че трябва да служат за слава Божия: „Как не ви е срам да сте така меркантилни, та нали на Бог служите, не на мамона“, – а хората живеят с тези средства. И аз се втурвах да засрамя настоятеля и да изисквам от него пари за клиросните певци – това е реален случай. В последствие разбрах, че такива ситуации могат да се решат по-меко, тактично и без конфликти. А в своята неопитност постигах само това да поставя хората, които се опитвах да защитя, в категорията на неудобните, заедно с мен самата.\nТака научих много.\nКак се възприема свещеникът от съвременните хора, миряните? Кого виждат преди всичко в негово лице – извършител на треби, психотерапевт, Божи човек?\nВ реалния живот присъстват всички изброени варианти, но за щастие свещениците са освен всичко това и пастири, и душелечители.\nДействително, някой вижда в свещеника жрец-извършител на треби. Това са преди всичко хора, които търсят в религията средство за постигане на собствените си прагматични цели. Ще запаля свещ за здраве или, за да постъпи синът ми в университет. Тоест ще дам на Бога нещичко, за да се погрижи Бог, от Своя страна, за моите насъщни потребности и светски дела.\nНо и тук отношението може да бъде различно. Като към специалист в сферата на услугите – ако свещеникът откаже да освещава нещо или да кръщава, защото се изисква от него, тогава върху него се излива поток от негативизъм. Има и отношение отдолу нагоре, когато на него се гледа като на висше същество. Някъде из фейсбук срещнах определение за „силния свещеник“.\nДа, това е друг тип изкривяване, когато свещеникът се възприема като носител на свръхестествени способности и това не е полезно нито на свещеника, нито на тези, които се отнасят към него по този начин. Не е полезно преди всичко защото създава завишени очаквания по отношение на свещеническия сан. Сякаш свещеникът е длъжен да знае отговорите на всички въпроси, да бъде едва ли не чудотворец, забравяйки напълно за себе си, да служи 24 часа в денонощието, за да може във всеки момент да се обърнеш към него и да получиш внимание. Та нали е свят човек, длъжен е винаги да откликва.\nТова изкушение е трудно за преодоляване, особено при младите свещеници. Иска ти се да отговориш на очакванията. В резултат се появява или прелестта, или младостарчеството, или емоционалната и духовна опустошеност – поради безполезността на опитите да се отговори на тези високи очаквания, заради усещането на собствената двойственост, несъответствието между външния образ и вътрешното самосъзнание.\nЗа вярващите, които търсят в свещеника човек не от този свят, който ще реши всичко вместо тях, това е много вредно. Така състоянието на духовна инфантилност и безотговорност у тях се затвърждава – те виждат в свещеника метафизически баща, на който могат да прехвърлят всички проблеми и да останат младенци в духовен план до края на живота си.\nПонякога се получава така, че създалите се деструктивни отношения удовлетворяват и двете страни. Инфантилните вярващи намират свещеник, чието самолюбие го тласка към подобни отношения и той започва да си вярва, че „не е като обикновените хора“, и всяка мисъл, дошла му наум, е изпратена от Бога.\nКогато питаш такъв свещеник за неща, които не разбира, той говори това, което му идва отвътре и смята, че това е волята Божия, която чрез него се проявява.\nКато цяло това е прелест. При подобни отношения и двете страни получават, в това число и психологически, изгоди. Но по отношение на духовния живот има изцяло негативно значение. Тези енориаши пребивават в илюзията за спасителност на избрания път, понякога в тези отношения се крият неврози или страх от непредсказуемостта на битието. Често тези вярващи се обкръжават със стена на враждебност към външния свят и всичко светско, и се отдават на търсене на признаци за края на света, това е есхатологичната невроза – всичко тъне в зло, само при нас е спасението, наоколо са само врагове, само при нашия отец или в нашия манастир е спасението.\nОстава напълно непонятно, как такъв християнин да бъде „солта на земята“ при подобно отношение към този свят.\n„С нас по друг начин не бива“\nИмам чувството, че на мнозина православни вярващи сякаш им допадат свещеници манипулатори. Защо хората искат да бъдат манипулирани?\nНека започнем с това защо въобще много от хората идват в Църквата и какво търсят в нея. Когато търсят защита от своите страхове, потвърждение на това, че има един единствен спасителен път, то много бързо намират обща приказка с един определен тип свещеници. Често хората влизат в Църквата, внасяйки собствения си опит на съзависимост в отношенията, в които те са слабата страна и има един силен, авторитарен, агресивен в психологически план човек, който им налага.\n…родители, мъж или началник?\nДа, и всичко това се случва, защото хората, привикнали на подобни отношения, лесно встъпват именно в такива, в някакъв смисъл им е комфортно, защото не трябва да променят нищо в себе си.\nНа такива хора никак не им харесва, когато свещеникът им казва: „Мислете самостоятелно“.\nДа, за тях това е доказателство, че този свещеник е „слаб“, не иска да ги „осинови“ –да им признае вечното младенчество и да ги манипулира, защото те не могат по друг начин.\nВтори момент: хората склонни към съзависими отношения имат навика да ги оправдават: „С нас по друг начин не може“. Те имат изкривен образ за себе си. А в свещениците, които гледат на тях отгоре , те виждат потвърждение на този изкривен образ и на тяхната картина за света и това ги успокоява. „Знаех си, че за нищо не ставам и сам не мога да се справя, това ми казва и отецът, затова и трябва да го слушам.“\nТази ментална нагласа е следствие и има своите исторически причини. За този проблем пише Майка Мария Скобцова още през 1930 г.: Когато Църквата в Русия престава да бъде гонена и властта я поддържа на повърхността излизат същите тези хора, които познават линията на партията от вестник „Правда“ – кого да мразят, кого да осъждат, и кого да одобряват. Тоест хората, на които липсва саморефлексия, с некритично мислене, убедени, че на всеки въпрос съществува един-единствен отговор, неспособни да видят проблема в цялата му сложност.\nВ началото тези хора, влизайки в Църквата ще се учат – ще търсят наставник, който именно в тези категории може да им даде „единствено правилния отговор“, а впоследствие, когато са усвоили основната концепция, в този дух на „непогрешимост“ ще учат от името на Църквата, анатемосвайки всеки, който не е съгласен с тях. Фактът, че това ще стане доминиращият тип църковност, бе логично предсказан на базата на социално-психологическите условия в началото на ХХ век.\nВярващите наистина отъждествяват мнението на свещеника с мнението на Църквата…\nПодмяната тук е в това, че авторитетът на Църквата се разпростира върху нейните отделни представители, а несъгласието с отделните представители на Църквата се представя като отхвърляне на Църквата като такава. При това се забравя, че в историята на Православието са съществували различни позиции, спорове в Църквата. Да си припомним Вселенските събори – в какви дискусии се ражда истината и това, че в Православната църква няма догмат за някаква непогрешимост. Ние осъждаме католиците за догмата за непогрешимостта на папата, а междувременно при нас много свещеници (да не говорим за епископи) претендират за такава непогрешимост на своите разсъждения, превръщайки се в „минипапи“ за поверените им енории или епархии, а всяко несъгласие с тяхното мнение се възприема като нападка към Църквата.\nНай-гръмогласно е нетолерантното малцинство\nОт друга страна, когато свещеникът говори нещо различно от мнението на мнозинството, казаното от него се възприема като „неправилно“.\nТе виждат непогрешимост само в това, което потвърждава собствената им картина за света и Църквата.\nЩо се отнася до мнозинството, и тук не всичко е еднозначно. Особено през последните години, когато в РПЦ ясно се откроиха различни тенденции. Веднъж, бяхме се събрали свещеници, преподаватели по богословие, и заедно успяхме да преброим поне осем различни „религии“ в РПЦ, които почти не се засичат една с друга – от крайните фундаменталисти до привържениците на Парижката богословска школа. Всяка една от фракциите твърди, че „при нас православието е най-правилно, а който не е съгласен с нас, не е православен в пълнота“.\nЛичното мнение изглежда като мнение на мнозинството. Макар че ние обикновено не познаваме мнението на мнозинството – най-гръмко звучи гласът на нетолерантното малцинство. Същите тези крайни фундаменталисти, които не са мнозинство, най-гръмко заявяват своята позиция. А йерахията не ги оспорва по различни причини, затова някой започва да ги възприема като позицията на цялата Църква. Например някой фундаменталист се изказва срещу определени културни явления, а външните започват да мислят, че Църквата се бърка навсякъде: в театъра, училище и т.н. със своето мнение и забрани.\nНо нецърковните хора обикновено виждат това мнение в църковната преса – тези свещеници пишат, говорят по телевизията и затова ги възприемат като говорители на Църквата. А вярващите, които се присъединяват към мнението на мнозинството, започват да считат, че ако се отнасяш критично към това, не си църковен… Доколко тази ситуация е нездрава или е напълно естествена? Докъде ще доведе?\nСитуацията е обяснима, макар и да не е нормална. Сходно нещо наблюдавахме в съветското време по отношение на различни явления: всичко водеше до кастрация на смисъла.\nВ църквата хората се събират не за изясняване на отношението към социалните въпроси, но именно в резултат на тези дискусии се подменя самото понятие за християнски църковен живот. Фокусът на вниманието се бърка със спасението, обожението – с опита да се наложат някакви външни морални норми от света. Макар че, ако се върнем към Евангелието, Свещеното Предание, това никога не е било задача на Църквата.\nДнешните семинаристи, бъдещите пастири – към какви образи се ориентират? Наясно ли са, какво очакват от тях вярващите и какво самите те искат от себе си?\nСпоред моите наблюдения, разбират, но съвсем не винаги. Идват, водени от различни мотиви: от желание да служиш на Бога и хората до възприемането на семинарията като социален трамплин: живея на село, няма пари, няма перспективи, а тук в продължение на пет години всичко е безплатно и всъщност в Църквата най-важното е да се устроиш и от там нататък все ще можеш да печелиш и да живееш от това…\nПо отношение на духовните ориентири всичко зависи от това, доколко на човека му е провървяло с духовния наставник и имал ли е такъв въобще. Русия е огромна и не всеки има възможност да бъде духовно обгрижван, да не говорим, че е разумно да бъде обгрижван от духовен наставник, с когото наистина има какво да сподели. Известен факт е, че днес в Църквата се чувства остра нужда от духовници, които реално да са такива, а не само на думи. В края на 1980 г. бе отбелязано началото на рязък количествен прираст в Църквата за сметка на качествения. Нямаше кой да служи и се ръкополагаха неподходящи за това хора. Последствията от това се виждат и до днес.\nСеминарията в голяма степен задава атмосферата, в която се формират бъдещите пастири. Различните семинарии се отличават по отношение на целите и методите на възпитание. Според мен има и много деструктивни духовни училища, в които се възпитават отношения на крайна съзависимост, където основната цел е създаването на система на йерархични взаимоотношения.\nСвещениците не познават основите на кризисната психология\nОбщувам с много свещеници и по начина, по който общуват, лесно мога да определя, дали са завършили семинария или първо светско училище и после задочно семинария. Стилът на публичната реч на младите свещеници, които са завършили семинария, е пълен с църковнославянски думи, клиширани обръщения, не съумяват да превключват и да говорят живо. А на завършилите университет лесно се отдава да превключват от един стил на говорене в друг.\nУсвоява се определен маниер на говорене и поведение – това е един от проблемите в съвременното духовно образование и като цяло на вътрецърковното общуване. Повечето свещеници не владеят изкуството на диалога, те са монологични: той обяснява – те внимават над казаното. Всеки въпрос (да не говорим за несъгласие) предизвиква паническа реакция, която се изразява в опита да „се затвори“ устата на несъгласния.\nТова често се наблюдава при преподавателите в семинарията…\nДа, оттук започва и неумението да водиш диалог, манипулативните методи – използването на формалния статут като възможност да заставиш опонента си да замълчи. Този подход в последствие се пренася и в свещеническото служение.\nДокато работех с деца в Хабаровската семинария, се занимавахме с развитието на комуникационни умения, умение да организираш дискусия, да слушаш събеседника си, да говориш на езика на аудиторията. А след това в семинарията се осъществи проект (който се надявам да продължи и впоследствие) „Пастирска практика“: семинаристите изпълняваха реални църковни задачи, взаимоотношения не само с вярващите, но и с различна нецърковна аудитория: ученици, студенти, възпитаници на домове за болни деца, войници на временна служба. Организиран бе отряд „десант“ от старшите семинаристи в селските енории в помощ на тамошните настоятели: катехизация, беседи с енориашите, организация на мероприятия за местните ученици. Със семинаристите работехме върху създаването на навици за общуване на езика на аудиторията, за да могат да разберат мотивите, интересите на хората и адекватно да реагират на възраженията.\nИмахме и подобни упражнения: разделях групата на „свещеници“ и „антиклерикали“. Втората група съставяше списъци с типичните претенции към Църквата, като се започне от прословутите „попове на мерцедеси“, а тези, които бяха в ролята на „свещеници“, трябваше да дадат обоснован отговор – не формални уговорки, а да отговорят в съответствие със собствените си убеждения, без лукавство. После групата се сменяше, така че всеки да има възможност да се научи да реагира адекватно на „спорните въпроси“. Кротко в тренировъчен формат, те имаха възможност да работят и върху собствените си убеждения. Когато се дава формален отговор, в който и свещеникът не вярва, такъв отговор не убеждава никого и се възприема като лицемерие. А когато си успял да разнищиш собствените си съмнения, да им дадеш глас, да ги осмислиш, отговорите вече се на друго ниво и няма страх да се сблъскаш с въпроси.\nПретенциите към Църквата – това е нелека задача. По-сложното ниво, обаче, на работа с учениците от горните класове са претенциите към Бога: защо допуска страданията на невинните, за което трябва се говори с родителите на деца инвалиди или родители, изгубили децата си.\nВ живота на свещеника това изплува постоянно: мнозина идват в Църквата, водени от страданията. При това свещениците не познават основните принципи на кризисната психология: какво е скръбта, как се преживява, какви са стадиите, как се работи с тях в плана на душегрижието – какво можеш да кажеш и какво не бива в никакъв случай, за да не погубиш човека.\n(В момента подготвям статията: „Свещеникът и скръбта“.) Смятам, че всеки свещеник трябва да е запознат с тези проблеми, макар че засега не се изучават в нито една семинария.\nЗа съжаление при нас, в църквата, има вкоренени мнения относно това за „какви грехове Бог наказва“, макар категорично да не съм съгласна с това, а и светите отци ни предпазват от подобни предразсъдъци. Хората подменят Божия съд със своя собствен.\nПо този начин се травмират и без това травмирани хора…\nДа и понякога ги тласкат към такова отчаяние, че ги отблъскват от Бога завинаги. Именно като психолог съм се сблъсквала с подобни случаи. Хора, които са се опитали да получат утешение в Църквата след смъртта на дете или по време на тежка бременност, с опасност от аборт. Или православна жена, но не особено църковна, идва на изповед и й казват: „А, не си венчана – ще умре детето ти или ще се роди болно! Твоето дете е прокълнато от Бога заради твоите грехове и начин на живот!“ И подобна позиция, широко разпространена през 90-те г. и до днес съществува.\nДоколко духовен е свещеник, който се превъзнася?\nКакъв според вярващия е „добрият“ свещеник? Доколко е важен външният образ, маниерът, поведението и как това влияе на отношението към него? Според мен, колкото по-естествено се държи свещеникът, толкова по-малко е възприеман като свещеник. А колкото повече се превъзнася и е важен, колкото по-дълга е брадата му, по-шокиращо и по-манипулативно е поведението му, толкова повече уважение предизвиква и се възприема за по-духовен от хората.\nИма такава категория енориаши. Разбира се, човешкото общуване се влияе много от външния образ и поведение, не само със свещеника.\nПредставата за духовност при различните хора е различна. Духовността обикновено е потвърждение на собствената ни представа за това, какво е добро и какво е лошо. Тоест, колкото повече свещеникът потвърждава нашите собствени представи, толкова е по-духовен. При това представите могат да бъдат агресивни, съвсем не християнски.\nЩо се отнася до външния вид, маниер на поведение, подчертаването на статута – да, има категория енориаши, за които това е свидетелство, че отецът е особен човек, с особени дарове. А ако той се държи естествено, им се струва, че подронва достойнството на свещеническия сан и не е на висотата на авторитета си.\nВ същото време мислещите хора (не търсещите готови отговори на всички въпроси) търсят тъкмо обратното: те не биха общували с „надути и важни“, а ще търсят да говорят с този, който умее да разговаря на нормален човешки език. От тук произтича и разделението на „църковни субкултури“.\nХората се отделят по енории и ако в енорията има различни отци могат да се появят вътрешни конфликти, включително между самите свещеници: появява се един вид конкуренция.\nНе е тайна, че голяма част от свещениците се отнасят ревниво към това, колко енориаши се изповядват при тях и колко духовни чеда имат. Това може да се превърне в повод за подмолни войни, често манипулативни, а понякога и за интриги.\nНо в дългосрочен план да се залага на благообразния външен вид и превъзнесеността не е оправдано. Освен външното има и вътрешно и ако свещеникът довежда вярващите до вътрешно опустошение и озлобление, неговото служение не носи нищо, освен вреда.\nМалцина са тези, които са се занимавали с този проблем от позицията на светоотеческата аскетика. Например известният на мнозина отец Гавриил (Бунге), патролог, католически монах приел православието и присъединил се към РПЦ. Той изследва въпроса за духовната опустошеност на свещенослужителя (заинтересувах се във връзка с моите проучвания върху пастирския бърнаут) и пише, че опитът да се компенсира вътрешната опустошеност с външна активност е разрушителен и за пастира, и за паството. В резултат на това свещеникът избягва своите духовни проблеми и води своите енориаши от духовното към външното.\nВъншната активност може да намери израз в много добри форми – социално служение, например, но може и да бъде и прословутия „православен активизъм“, громящ неблагочестивите проявления и т.н. Подходящо е всичко, само да отдалечава от духовния живот. И при това се чувстваш като човек, зает с църковна мисия. Но зад всичко това стои опустошително самооправдание.\nЛаминирайте своите грехове\nОсновното място, където се срещат свещеникът и мирянинът е изповедта. Има ли разминаване между разбирането за тайнството на изповедта от страна на свещеника и на мирянина? Могат ли тук да се намесят манипулации?\nРазбира се, и проблеми има и манипулации също. Като проблемът е отчасти системен. Покаянието в масовото църковно съзнание се подменя с книги от типа „Хиляда и един гряха“. И подготовката към изповедта често е формална, понякога манипулативна, с желанието да изповядаш грехове, които вътрешно не считаш за такива. Покаянието се подменя с формално ритуално действие, което не води до вътрешни изменения в човека.\nВтората подмяна: за някои миряни изповедта е заместител на психотерапията. При изповедта те се стараят да разкажат на свещеника за трудностите в своя живот и вместо изповед се получава самооправдание: как всички са лоши и как страдам от тях. „Грешно е, че се разгневих, но те всеки биха довели до това състояние!“ Или искат съвети, за това какво да правят в тази ситуация, а на свещеника не му достига смелост да каже, че не знае и им дава стандартния отговор, който няма никакво отношение към вътрешното състояние на питащия.\nСпоред мен добрият, „силният“ свещеник е този, който не се бои да признае, че не знае всичко. Който може да каже на изповядващия се: не знам какво да ти отговоря, нека да се помолим заедно. Този, който не се опитва да подменя Бога за своите пасоми.\n„Отче, какво да правя?“ – това е, от една страна, манипулация на свещеника, прехвърляне на отговорността върху него. А голяма част от свещениците не притежават тази святост и прозорливост, та да могат правдиво да се изкажат, дали да се ожениш или не за този човек, да търсиш или да не търсиш друга работа (освен ако не става въпрос за нещо очевидно престъпно). Но веднъж зададен подобен въпрос, отецът често се чувства длъжен да отговори. И с тези отговори руши съдби. Получава се така, че свещеникът злоупотребява с доверието, манипулиран от своите скрити страхове да не загуби авторитета си, а също и гордостта, че е изключителен и Бог му е дал правото да се произнася за всичко.\nИзповедта не е за изброяване на греховете, а за да се промениш, да преодолееш страстите си. Това е признание за извършените грешки и готовност да не ги повтаряш. В реалния живот се получава така, че в продължение на години хората идват със същия списък с грехове, а изповедта се превръща във формално допускане до Причастие, а Причастието става формална процедура, потвърждаваща принадлежността към Църквата. Как горчиво се шегуваше един познат свещеник: та те идват всеки път със същия списък, нека го ламинират, а ако от нещо се избавят, аз сам ще им дам маркер, да го зачеркнат.\nЕто нещо, което в нашето църковно възраждане, не се е възродило напълно.\nА откъде може да дойде възраждането, от кои времена?\nНе е лесен този въпрос: много аспекти от църковния живот се възродиха де факто по образец на края на Синодалния период – не най-добрия, да си кажем направо, от времето на съществуването на нашата Църква. Мисля, че преди всичко трябва да се възражда смисълът, а формите да се търсят в честен открит диалог.\nНе бъркайте натрапчивото чувство за вина и гласа на съвестта\nС какво покаянието се отличава от чувството за вина? Струва ми се, че хората често бъркат тези чувства: ако човек не чувства в себе си прословутото „аз съм най-лош от всички“, му се струва, че не изпитва покаяние.\nЩе можем да различим, ако разположим по вертикалата вложените усилия: нормалното чувство на покаяние трябва да води човека към промяна – не към самоунищожение, не към самобичуване, а към това, да изтръгнеш страстта от себе си, да поправиш извършените грешки. Не може да се каже, че нашето чувство за вина е винаги вредно, необосновано, но не трябва да бъркаме натрапчивото чувство за вина и гласа на съвестта. Извършили сме грешка, можем ли да я поправим или не? Причинили сме зло на някого: можем ли да го поправим или не?\nА ако не можем да я поправим?\nТака е например, когато сме убили човек или той е починал. Но не е така, когато смятаме, че отношенията са напълно разрушени и нищо не може да се промени, в крайна сметка винаги можем да поискаме прошка, да поправим нещо и да направим нещо за човека, когото сме обидили. Нашите собствени страхове и самолюбието ни пречат да се поправим.\nИма обективни ситуации, които не можем да променим. Тогава възниква следният въпрос: как може да се изкупим – пред Бога и хората? Да си припомним, че в Православието концепцията за спасението не е юридическа, ние се спасяваме по Божия милост. Човекът е извършил непоправимо зло, но той може да се опита да извърши нещо добро. Например: жена извършила аборт, след което се е въцърковила, покаяла се е, но да се поправи случилото се е невъзможно, смъртта си е смърт. Не всичко може да се изкупи с любов: към своите деца, оказвайки помощ на жени в подобна тежка ситуация – и психологическа, и материална. Ако съвестта подсказва, че е нужно изкупление, то възможности винаги могат да се намерят.\nМолебените за покаяние, които се отслужват за жени извършили аборт не са ли задънена улица? Смята се, че това трябва да им даде нужната подкрепа…\nТези молебени сами по себе си могат да усилят деструктивното чувство за вина, ако всичко се ограничи само до службите, без добри дела. До това довежда осъзнаването на непоправимостта на извършеното деяние едновременно с осъзнаването (илюзорно) за това, че Бог няма да прости. Не трябва да се надяваме на изкупление само посредством молебени: Бог прощава не защото човекът е извършил определено количества конкретни действия, а защото се е променил.\nДуховният живот е вътрешно прераждане, а ако жената извършила аборт продължи да живее с чувството за неопростимост и непоправимост на извършеното, тя ще продължи да внася зло в света, не би могла да дава любов нито на своите деца, нито на мъжа си, не би могла да помага на други хора, а всичките й сили ще бъдат насочени към самоунищожение. Да убиеш себе си дори в психологически план не е поправяне на злото. Нашата Църква не одобрява под никакъв вид самоубийството.\nРазликата е покаянието и чувството за вина е в съзидателността или разрушителността на даденото чувство.\nПастирското раздвоение на личността\nПриятелството на свещеника с миряните: доколко е разпространен този тип на отношения и какви са подводните камъни в него?\nСпоред моите наблюдения, това не е най-разпространеният тип отношения, именно защото се смята, че свещеникът трябва да е „различен“, обикновените човешки отношения могат да уронят авторитета му. Още повече че и самият свещеник смята за необходимо да играе някаква роля пред миряните, усвоена или според образеца на духовната школа, или от свещениците, които са повлияли върху неговото формиране. Затова и не считат за приемливи приятелските отношения.\nТук също има реални опасности: излишната фамилиарност на свещеника с миряните може да го направи обект на манипулации от тяхна страна. Дали приятелските отношения са полезни или не, зависи от зрелостта на свещеника. Ако е отношение между зрели хора, тогава е по-скоро полезно. Ако приятелството е да се съберем заедно, за да пием и да позлословим, то това ще усложни впоследствие отношенията между пастира и енориашите.\nПрофесионалното раздвоение на личността – среща ли се и колко често при свещеника? Как да се избегне това раздвояване, да си един в храма, а друг с приятелите, близките?\nЧесто се случва, защото самата система на църковните отношения диктува определена роля. Свещеникът не намира сила да отхвърли изискванията на външната среда.\nОчевидна е опасността от вътрешен конфликт. Възниква въпросът: къде е той, истинският? Ако в храма не е самият той, това подрива вярата му и го води до криза, не само в психологически, но и в духовен план: към „разцърковяване“, изоставяне на свещенослужението.\nЧовек разбира обективните проблеми в Църквата и опитът да се самоубеждава, че те не съществуват, често води до подобно раздвоение – като свещенослужител той, но не може нищо да промени, затова по-лесно е да не ги забелязва или да ги оправдава. Така се появява „стогхолмският синдром“ – емоционалното оправдание на „своите“ насилници. Подобна раздвоеност е свързана с дълбока невроза.\nКак да го избегнем? Необходима е повече искреност и по-малко страх във вътрешния живот. А с какви средства се постига – няма универсална рецепта, зависи от конкретния човек и ситуация.\nКакъв изход намират свещениците в тази ситуация, освен снемането на сана?\nИма няколко изхода и далеч не всички са конструктивни. Един от тях, най-разпространеният е църковният, професионалният цинизъм. Да, такава ми е работата, да кадя с кадилницата; жрец-извършител на треби, такъв ще съм, нали миряните и свещеноначалието го изискват. От една страна, така той обезценява своето служение, своята мисия, от друга – това е защита от други деструктивни постъпки: като да се пропиеш, например.\nКакто вече казах, един от „изходите“ е съзависимостта, идентификацията с насилника. Или в отрицанието като защитна позиция: Църквата е свята, и всичко в нея е свято, аз не съм прав в нищо, само Църквата е права. Тази невротична позиция, не е полезна нито за свещеника, нито за пастира, но е много разпространена.\nТретата позиция: всичко това ще се израсте, ще се „отдели зърното от плевелите“ в мен, ще се освободя от митовете, отчасти измислени от самия мен, отчасти натрапени от църковната среда, ще достигна до по-обективно осъзнаване на църковната действителност. Да осъзнаваш, че можеш да направиш само това, което съответства на вярата и убежденията ти. И по този начин се преодолява раздвоеността.\nМакар че в реалния живот, когато свещеникът се опитва да поеме по този път, да бъде нелицемерен с хората и Бога, той се сблъсква с вътрецърковните проблеми. Започват да го притискат: началството, хората, които служат с него – и е много трудно да устоиш на това.\nИзгарят душевно активните\nПрословутото прегаряне: според някои, това не е проблем и повод за съчувствие. Това е грях. Цитирам, нали при всички се появява, а този, който не се справя, сам си е виновен, лузър, предател в расо и т. н. И няма нужда да се повдига тази тема повече.\n– Това твърдят обикновено хора, които смятат свещеника за свръхчовек, непобедим терминатор, който 24 часа в денонощието седем дни в седмицата трябва да бъде свят чудотворец, аскет, да дава всичко, което му поискат. Тази манипулация е с цел да се откаже правото на човешки чувства на свещеника, правото да сгреши, да прояви слабост. Очевидно тук има нещо погрешно в основата си: свещеникът си остава човек, който също има тежки моменти и у когото също има съмнения.\nЕмоционалното прегаряне е професионален риск, свързан с постоянното общуване с много хора. Особено силно се проявява в „помагащите“ професии, към които се отнася и тази на свещеника, лекаря, психолога, всички тези, от които очакваме емоционална подкрепа. Естествено, добросъвестният в своето служение човек е емоционално включен в това, което прави. Не е добре, ако нямаш възможност да се възстановяваш – било поради обективни обстоятелства или поради неразбиране на това, какво е емоционалният ресурс и как трябва да се възстановява. Има изискване – длъжен си да служиш, давай, имаш благодат. А ако човекът чувства умора, опустошеност, значи не се моли достатъчно и е лош свещеник.\nТова е, от една страна, манипулация, любов, от друга, гордост от трета – поради страха от обезценяване. Това е тежка ситуация за свещеника. Мнозина, вярвайки си и докато още имат сили, се насилват да служат, да общуват с хората, вместо да направят пауза, да се възстановят и да се върнат с нови сили към своето служение, така измъчват себе си и стигат до крайната степен на опустошение.\nВ последния стадий на прегарянето е налице физиологична потребност от отдалечаване от всички хора. Свещеникът се чувства сякаш „са го изяли“, и заема крайна защитна позиция, да съхрани нещичко от своята личност. Силите свършват, трудно е събуждането и ставането сутрин, да не говорим за останалото.\nТова не е грях, това е професионален риск. Затова е важно най-напред да се познава проблема и второ – да се спре навреме и възстанови. Но е необходимо това да се разбира не само от свещениците, но и от йерахията. А миряните трябва да разберат, че на свещеника е дадена сила да извършва тайнствата, а не свръхестествени заложби. Те не трябва да използват свещеника като постоянен „донор“.\nВ тренингите за свещеници се занимаваме с този проблем, защото желание има, но откъде да се вземат сили за всичко? Към консултацията често се пристъпва от позицията „повече не мога“: „Пренатоварен съм, нищо не мога и не искам, личният ми живот е в разруха, децата не виждам, жена ми е в депресия, все по лошо става“. А проблемът се корени в това, че е нарушен балансът между служението и личния живот, между отдаването и възстановяването. Има завишени очаквания, на които човек се старае да отговори. И тук той трябва да се спре и да започне да възстановява баланса.\nВ Православната църква за този проблем се заговори през последните години. В началото на 2011 г. на Рождественските четения изнесох доклад за пастирската психология, въз основа на първата школа за пастири (тогава се провеждаше на Камчатка) по психологически проблеми. Спрях се на темата за бърнаута и буквално бях предадена на анатема от възмутената православна общественост. Активистки крещяха из залата: „Как смеете! Какво кощунство! Вие клеветите, благодатта на свещенството предпазва от прегаряне! Не може да има такова нещо!“ А свещениците в залата, кимаха в съгласие, идваха при мен и благодаряха, че „някой е видял хора в тях“, взимаха контактите ми, казвайки че имат проблеми, които няма с кого да обсъдят: „Струва ми се, че Вие ще разберете.“\nТака започнах да консултирам свещеници. Не мина и година и нашият Патриарх се изказа относно пастирското прегаряне и темата престана да бъде табу. Въпреки това много и до днес смятат, че пастирското прегаряне е само за ленивите свещеници. Макар че бих казала, че това се отнася не за тези, които са духовно лениви, а за тези които са душевно активни.\nА Католическата църква и протестантите от десетилетия работят по този проблем. Например, практиката на „домовете за възстановяване на силите“ – има такава в Германия и в Италия. Първо започнали католиците и после обединили усилията си с протестантите. Това са своего рода санаториуми за свещеници в бърнаут, тримесечен курс на терапия. Терапията включва и време за лична молитва, (когато започват да се възстановяват) участие в богослуженията – свещеникът има нужда да служи литургия, Евхаристията изцелява.\nИма такава практика, но когато разказах за това на нашите православни свещеници, тяхната реакция беше горчив смях: „Да, виждам как моят архиерей ме освобождава да се лекувам от пастирско прегаряне, ще започне да се отнася е по-внимателно към мен и ще ме освободи от епархийските послушания…“.\nПроблемът при нас е комплексен. Свещеникът може отчасти да се защити, на тренингите го изяснявахме: как да организират своя живот, така че опасността от прегаряне да бъде сведена до минимум. Може да се намери възможност за възстановяване и през седмицата и през годината – в цикъла на богослужебния живот е включено това циклично възстановяване.\nЕдин от аспектите е как да установиш взаимоотношения с архиереите, как да се защитиш в случай на отказ от епархийско послушание, така че да не попаднеш под запрещение. Това е на ниво „помогни си сам“. Както сами разбирате архиереите много рядко се обръщат за психологическа консултация.\nКакво отблъсква от Църквата\nПрисъствието на свещеници в социалните мрежи под псевдоним – начин за лечение от прегарянето, спасява ли или е симптом на прегарянето?\nСпоред мен нито едното, нито другото. Това, че присъствието на свещениците в социалните мрежи се следи, „всяка ваша дума, може да бъде използвана срещу вас“ – в църковната среда е много актуално. За много това е единственият начин откровено да обсъдиш личното си мнение, съмнения. Понякога придобива вид на стихийна психотерапия – психическото напрежение е толкова голямо,че то може да избие или в нещо деструктивно или под псевдоним да се изказваш по най-болезнените теми.\nЗа съжаление, много свещеници дори не допускат мисълта за психотерапия, струва им се, че ако се обърнат към психотерапевт ще уронят авторитета си като свещеници. Но това е капан– да поддържаш своя авторитет с цената на собственото си здраве и живот.\nКогато обаче се събира кръг от хора със сходни проблеми, разочарования (и понежессистемата е една и проблемите са сходни), често вместо осъзнаване и осмисляне това води до взаимно предизвикване към цинизъм и обезценяване. От психологична гледна точка това помага, но от духовна – ако не е преходен стадий, а краен – може да е вредно.\nЧувала съм, че в Полша католиците имат рехабилитационен център за свещеници алкохолици. А как се отнасят у нас към свещениците с алкохолна зависимост?\nОтношението е различно. По време на нашите тренинги правим следното упражнение: обясняваме какво привлича хората в Църквата и какво ги отблъсква. В голяма част от групите, с които работя, като причина номер едно се посочват греховете на пастира. Самите свещеници осъзнават какво разрушително въздействие върху енориашите могат да имат техните грехове и зависимости. Но това не означава, че като ги осъзнават в по-тесен кръг, не ги отричат пред енориашите (често срещана позиция е отрицанието на проблема). При хората със зависимост принципът на отрицанието е много разпространена позиция, а тези които посочват проблема, попадат в категорията на враговете, зложелателите и се изключват от кръга на общуване.\nОтношението от страна на енориашите е предимно осъждащо. Има и категория хора, за които това е оправдание за собствените им слабости: ето и нашият свещеник не е светец, та аз ли – явно така е наредил самият Бог. Но отношение, което би помогнало на отеца да се справи със зависимостта, не се среща практически. Нужно е разбиране: да не се превръщаш за него в насилник, но да не ставаш и „спасител“, който помага да се остава в това положение.\nСпоред мен, единственият начин да окажеш „помощ“ на отеца е да му бъде наложено за определено време запрещение…\nНяколко пъти съм се сблъсквала с изключения. Реалното положение: свещеникът служи сам в селската енория, трудна семейна ситуация и от мъка започва да пие. В един момент се поддава на алкохолизма до такава степен, че енориашите се жалват до епископа. Епископът не му налага запрещение, а го изпраща в градски храм под ръководството на настоятел, който вече има опит в рехабилитацията.\nВ една епархия имаше даже шега, че при тях е „рехабилитационния храм“. Настоятелят там бил уважаван и в духовен план и помагал за справяне не само със зависимостите, но и от отчаяния извеждал – такъв психолог бил той от Бога. А архиереят адекватно оценил, какво съкровище има в епархията и може да го използва, за да помогне на свещеници в сложни ситуации. И през една– две години назначавали такъв свещеник в храма, а когато настоятелят потвърждавал, че с отеца всичко е наред, го изпращали на ново служение. Първо, такива хора са нужни в епархиите, второ само в малко епархии това е възможно, там където има лични отношения между архиереите и свещениците.\nКак биха отговорили на този въпрос енориашите: какво отблъсква хората от Църквата? Според мен, не греховете на свещеника, а по-скоро лицемерието.\nСпоред мен енориашите биха назовали две причини: първата е лицемерието, а втората – „отиваме за любов, получаваме насилие“. Отиваме за Евангелието, за външните обещания, че „Бог е любов“, а християнството – път на спасение, път на приближаване към Бога. Но, идвайки в Църквата, хората не виждат тази любов. Напротив, набързо им се обяснява, че те самите са толкова лоши, че не успяват да я видят, че трябва да работят над себе си, да се смирят, да се поправят. И когато хората откриват, че са по-нещастни от преди, че любовта сега е по-малко отколкото преди да влязат в Църквата, това става причина да напуснат, до пълно отпадане от християнството, от вярата в Бога.\nИ хората виждат личните грехове на свещеника, слушайки в същото време цветистите проповеди, в които свещеникът облича самите тези грехове в други.\nДа, това е същинското лицемерие, с което психически здравият човек не може да се примири, и у него възниква когнитивен дисонанс. Ако греховете на свещеника са очевидни, но той не се бори с тях, разкайва (духовната битка не е само за миряните)… Тук е подходящо да си спомним историята, разказана от митрополит Антоний Сурожки, как докато бил още млад свещеник му се наложило да изповяда свещеник пияница и тази изповед преобърнала целия му живот. Свещеникът плакал така искрено заедно с него, така преживявал, осъзнавайки своето недостойнство…\nУниние или депресия, свещеник или психотерапевт?\nКак човек (независимо дали свещеник или мирянин) да разбере, че има именно духовен живот? Човек може понякога да бърка духовния живот с някаква автопсихотерапия, която му помага да се справи с неврозата и депресията. Например, дълго време не си се причастявал, появява се някакъв вътрешен дискомфорт – отиваш и се причастяваш и балансът се завръща, продължаваш да си живееш. А после отново. И човек може да си помисли, че това няма никакво отношение към духовния живот, само п оследователност от ритуали, която помага на човека невротично да поддържа в себе си в относителна хармония.\n– Предполагам, че може да се познае по плодовете. Както пише апостол Павел, плодовете на духа са мир, радост, дълготърпение, милосърдие, кротост, въздържание… Ако човек отдавна ходи на църква, а плодовете на духа не се прибавят, а обратно отслабват, то това е повод да се замислим, че вместо духовен живот тук има някаква илюзия.\nАко човек в Църквата вместо любов се учи на осъждане, вместо радост чувства потиснатост, вместо мир – озлобление, то тогава какво е качеството на неговия духовен живот?\nС какво се различава психологическият подход от духовния? Как да разбереш в какви случаи е добре повече да постиш, да се молиш, да се смириш, а в какви – да отидеш на психотерапевт?\n– Трябва не само ние да го забелязваме в себе си. Мъдрият и тактичен свещеник би трябвало да го забелязва във вярващите и да ги съветва да се обръщат към специалист.\nЕдин от признаците: въртенето в затворен кръг – едни и същи грехове, страсти, ситуации. И макар човекът да се бори с тях, пости, моли се, подвизава се, изпълнява епитимии, но нищо не помага. Това може да е знак, че проблемът е не само духовен, но по-скоро психологически и без преодоляването му е невъзможно да се пристъпи към духовен живот.\nВторият признак – постоянонто самооправдание. Другите са виновни, само аз – не. Неспособността на човека да поеме отговорност за своите постъпки е един от признаците на неврозата.\nТакъв признак може да бъдат също озлоблението, агресията, чувството, че се въртиш в затворен кръг, страхът. Целият спектър от негативни емоции, които съпровождат психологичните травми и невротичното възприемане на реалността.\nЦърквата често предлага друг отговор: това са твоите грехове и ти си длъжен да се бориш с тях. Но ако е невроза, по-добре първо да се справиш с нея и след това с последствията от вкоренените страсти, които помрачават и духовния живот.\nИ накрая, да обърнем внимание на симптомите на психологическите разстройства и психопатология. Например, ендогенните депресии, която не трябва да бъркаме с унинието, защото са свързани с нарушение на обмяната на веществата, подобно на диабета. В случая е нарушен не балансът на хормоните, които регулират теглото, а на невротрансмитерите, които влияят на съзнанието и на нервната система. И ако нивото на серотонина и допанина в човешкия организъм е понижено, то по чудо Божие е възможно изцеление, но дори и позицията на Църквата е да не изкушаваме Господ и да не се лишаваме от медицинска помощ.\nТези депресивни състояния не отшумяват, задълбочават се ако в опита да се преборим с унинието то нараства, ако категорично искаме да ограничим кръга на общуване, нищо да не правим, ако липсват сили още от сутринта да извършим дори обичайните действия, трябва да се обърнем към лекар, който да ни изпише подходящи лекарства. Дори да не е депресия, но зад това може да стои физиологично нарушение и е необходимо да се определи причината за този проблем. Подобно състояние, например се наблюдава при заболявания на щитовидната жлеза.\nПсихичните и соматичните състояния са свързани и това, което възприемаме като грях, страст понякога има медицинска причина.\nTags: неврозанекритично мисленеПастирското раздвоение на личносттаПсихологически манипулациисвещенство


Нашата Велика Отечествена – Либертариум\nВсяка държава от Европейския съюз трябва да спечели хибридната война срещу Русия на своя собствена територия. За българите това е Велика отечествена война.\nВече три години България си задава немислими след падането на комунизма въпроси. Например:\nМогат ли вледеняващите се отношения между Запада и Русия да прераснат в световен конфликт?\nИзтекли десетки секретни документи от македонското правителство, предадени на международния журналистически консорциум Organized Crime and Corruption Reporting Project в началото на юни 2017, поставят тези въпроси с още по-голяма сила. Според документите руски офицери от Службата за външно разузнаване и Главното разузнавателно управление на армията (ГРУ), съвместно със сътрудниците на посолствата на Русия, са влияели на вътрешната политика на Македония и на други балкански страни, за да не допуснат тяхното членство в НАТО. В документите се говори, че четирима агенти-офицери на ГРУ са координирали от София операциите в Македония. Тези операции се провеждат от руските тайни служби поне от 10 години без прекъсване. Българското контрараузнаване се прави, че не забелязва. Българските политици – още повече. По повод на горните твърдения\nвъншният министър Екатерина Захариева роди умопомрачаващата формула „сведения има, доказателства няма“.\nКато добавим очевидния опит да се възродят руските енергийни проекти през българска територия, което беше истинската цел на посещението на премиера Борисов в Турция навръх рождения му ден на 14 юни 2017, очевидно не можем да разчитаме на българските специални служби да противодействат на руската разрушителна политика на Балканите. Остават ни съюзните служби на НАТО, което прави членството на България в Алианса още по-безалтернативно.\nТочно това дразни Русия най-много. Прокремълската пропаганда в Русия и извън нея често припомня думите на Роланд Рейгън от 1980 г.: „Ние печелим, те губят“. Постсъветска Русия се умори да „губи“, казват защтниците й. И дават удобни на Москва отговори на горните въпроси. Например: Западът от XVIII век прилага спрямо Русия „позорна политика на обсада“ и на нея не й остава нищо друго, освен да се защитава. Всичките съседи на Русия са привлечени или купени от Запада, затова искат да се присеъденият към НАТО и ЕС. Русия трябва да им попречи, иначе програмираното й пропадане никога няма да спре. Затова: Крим е наш! Украйна е „пътят към родината“!\n„Основна опасност за националната сигурност е хибридната война“, пишеше в Доклада за състоянието на българските въоръжени сили през 2014 г.\nХибридната война е по-опасна от тероризма – военното обяснение е, че това е така заради характера й: тя е по-непозната и не са тренирани противодействия, а и едва ли тези противодействия могат да бъдат универсални. Но още по-опасно е, че хибридната война вкарва противника в своята орбита и той започва да действа „огледално“, става предвидим, излага се на вражеския обстрел. Това е една от причините демократичния свят толкова трудно да противодейства на кремълската хибридна агресия. Друга причина е, че Западът се надяват на силата на демократичните си институции, които автоматично ще ги защитят. Трета: зависимостта от руски инвестиции или енергийни доставки. Русия не може да купи Германия, но може да купи Латвия. Да не говорим за България, където дори парите, с които се плаща на петата руска колона, са откраднати от българския данъкоплатец чрез завишени доставни цени на газа и безумни енергийни проекти, които никога няма да бъдат построени, но е важно да се направи първата им копка, за да потекат парите към комисионери и консултанти, свързани с най-висшия политически елит.\nНо щом ще воюваме, трябва да сме добре подготвени. Трябва да си даваме сметка , че хибридните внушения са толкова ефикасни, защото достигат до големи групи хора: носталгиците по комунизма; любителите на конспиративни теории; убедените, че „всички са маскари“; търсачите на „алтернативни гледни точки“. Лъжите на хибридната пропаганда могат да бъдат разобличени пред част от тези хора, но трябва да им се говори на техния език. Включително буквално – преди две години Европейският фонд за демокрация излезе с голям доклад, в който препоръча да се създаде нещо като независима продуцентска компания, която да произвежда документални филми и програма на руски за рускоезични телевизионни канали. През ноември 2016 г. Европейският парламент прие стратегическа комуникация от ЕС за противодействие на пропагандата, насочена срещу него от трети страни. Като такава страна бе посочена Русия, а като недържавни субекти – Ислямска държава, Ал Кайда и други джихадистки терористични групи.\nМеждународните усилия обаче ще останат безрезултатни, ако всяка страна от Европейския съюз не води хибридната война на своя територия. И не я спечели.\nЕдна нова неправителствена организация – създаденият на 15 юни 2017 Атлантическият съвет в България, декларира, че смята да прави именно това. В своята първа декларация съветът остро критикува липсата на адекватна реакция от българските власти на информацията, че центърът на руската подривна дейност срещу държавите от нашия регион се намира в България. Отбелязва тревожния факт, че Русия предприе рязко увеличаване на своя Черноморски военен флот и недопустимо разшири военното си присъствие в Черноморския регион, и че това я превръща в реална заплаха за националната ни сигурност, както и за сигурността на югоизточния фланг на НАТО и Европейския съюз. От това следва логичния извод, че разпалената от Кремъл хибридна война трябва да бъде водена и спечелена ако не от службите и армията на България, то от нас, гражданите й. От опълчението.\nТова е нашата Велика отечествена война.\nАтлантически съвет1 Велика отечествена война1 НАТО3 хибридна война3


Нишесте в изпражненията: причини за появата, методи на лечение\nНишестето в изпражненията се разкрива въз основа на стандартно копрологично проучване.\nЛекувайте този симптом по различни начини - в някои случаи той ще бъде един от вариантите на нормата, а в други - признак на дисфункция или развитие на заболяване на храносмилателната система.\nПричините за появата на нишесте при анализ на изпражненията\nДиагноза на амилорея\nЛечение на патологични промени в храносмилателния тракт\nНишестето е сложен вид въглехидрати, които влизат в организма главно от растителни храни. Под влиянието на слюнчените ензими и секрецията на панкреаса нишестето се превръща в лесно абсорбирано от тялото глюкоза.\nВъв фекалиите елементите на нишестето могат да се появят поради неправилно функциониране на храносмилателната система, когато процесът на разцепване е нарушен.\nОбикновено е допустимо малко количество нишестени гранули във фекалиите, но голям брой от тях са тревожен симптом и се наричат амилореи.\nАмилореята може да се появи при малки деца, възрастни и възрастни хора. За да разберете причините за появата на тревожност, трябва да разберете как нишестето се абсорбира от тялото.\nПроцесът на разцепване започва вече в устната кухина под въздействието на амилаза, храносмилателен ензим, намиращ се в слюнката.\nПреминавайки по-нататък по храносмилателния тракт, нишестето продължава да се усвоява в тънките черва, където под влияние на секрецията, освободена от панкреаса, трябва да се разцепи на глюкоза. В тънките черва процесът на асимилация трябва да бъде завършен.\nВ малко количество нишесте във фекалиите може да се установи, когато:\nчовек яде прекалено много храни от растителен произход - нишестето не може да се абсорбира напълно;\nпредишния ден бяха взети препарати, съдържащи нишесте;\nразвиват смущения в работата на стомашно-чревния тракт. Например, с диария, провокирана от отравяне.\nПо време на диарията, полезните вещества просто нямат време да се разклащат напълно и следователно нишестето не се усвоява напълно.\nразлични видове гастрити.\nИма различни видове нишесте. Определяйки кой е открит в изпражненията, можем грубо да идентифицираме локализацията на проблема.\nПлодовете и зеленчуците съдържат така нареченото вътреклетъчно нишесте, което се намира вътре в клетките и е защитено от обвивка, която по време на храносмилането се разпада, освобождавайки въглехидратите.\nНеговото присъствие в изпражненията на човек показва, че храната не се смила достатъчно и прекалено бързо минава през отделите на стомашно-чревния тракт.\nИзвънклетъчното нишесте, открито в изпражненията, позволява да се предложат проблемите "на нивото" на стомаха (намаляване на количеството или качеството на стомашния сок) или да се открие недостиг на амилаза в слюнката.\nАмилореа не е независимо заболяване. По правило патологията е усложнение на вече съществуваща болест.\nКато такава амиореята показва промени във функционирането на стомашно-чревния тракт и е специфичен диагностичен признак.\nИдентифицирайки го в анализа на изпражненията, специалист, базиран на симптоми, свързани с амилореа, може да диагностицира и при необходимост да предпише лечение.\nГранули от нишесте във фекалиите се разкриват по време на корологичните изследвания - колоргология.\nKoprologia е вид анализ, който позволява да се събере голямо количество информация за храносмилателния тракт за кратко време, въз основа на изучаването на характеристиките на изпражненията.\nТова е рутинно проучване, което се провежда с диагностични цели за идентифициране или диференциране на нови симптоми.\nКолорологичните анализи определят наличието на нишесте във фекалиите, елементи на кръв, инфекция, признаци за наличие на паразити в тялото и много други. Лекарят извършва визуален преглед на изпражненията и проверява техните характеристики с помощта на определени техники.\nОбикновено субстратът на изпражненията трябва да има кафяв оттенък и твърда, но не и твърда консистенция без остър мирис.\nВъв фекалиите не трябва да се съдържат слуз, нечисти хранителни елементи, капки кръв, билирубин, протеини, левкоцити или нишесте. Реакцията на рН обикновено е неутрална.\nТова са стандартните параметри, които се проверяват от лабораторния специалист по време на корологичния преглед, но понякога е необходимо да се наблегне, за да се изясни диагнозата.\nНапример, ако тестовете са представени за изследване на фекалиите за въглехидрати, специалистът не само отбелязва наличието на нишесте във фекалиите, но също така проучва и принадлежността на нишесте към определен вид.\nВъв изпражненията на възрастните, нишестето като правило е сериозен симптом на развиващите се болести.\nПодозрението може веднага да падне върху възможния панкреатит или гастрит, въпреки че често причината за появата на нишесте в изпражненията става продължителна диария.\nЗа да се изясни диагнозата, лекарят може да предпише допълнителни изследвания. При децата наличието на нишестени зърна в изпражненията може да се интерпретира по различни начини.\nПрез първата година от живота на детето по време на провеждането на превантивни прегледи по време на доставката на изпражненията може да се появи присъствие в изпражненията на нишесте.\nПри кърмачетата такива резултати не показват наличие на патологични промени и дори са в рамките на нормата, тъй като на този етап от развитието децата имат несъвършена храносмилателна система, която не може да преработи нишестето, консумирано в големи количества.\nМоже би диетата на детето съдържа твърде много растителна храна, богата на нишесте, поради това, че елементът не е напълно усвоен в хранителния тракт. В повечето случаи, за да се елиминира симптомът, е достатъчно малко да се коригира диетата на бебето.\nДруга причина, поради която нишестето може да се появи в изпражненията на дете, е развиваща се дисбактериоза, която неблагоприятно влияе върху работата на целия стомашно-чревен тракт.\nПремахнете проблема въз основа на съществуващи проблеми. Само по себе си амилореята не е опасна, но само предполага, че тялото е патологичен процес и че полезните вещества в стомашно-чревния тракт могат да се абсорбират в недостатъчни количества.\nПреди всичко е необходимо да се справим с основната причина, която предизвика тревожни симптоми. Ако патологията на храносмилателната система стане отрицателен фактор, акцентът в терапията ще бъде поставен върху лечението на основното заболяване.\nТака че курсът на терапията зависи от първичната патология - панкреатит, дисбактериоза, гастрит, диспепсия или друго заболяване, открито от лекаря.\nПонякога може да е необходимо да останете в болница за възстановяване. Самодиагностицирането и самолечението няма да бъдат ефективни поради факта, че без професионални умения и изследвания е изключително трудно точно да се разграничи основното заболяване и степента на неговото развитие.\nБолестите на храносмилателната система се третират изчерпателно. Необходимо е да се предпише диета, която зависи от характеристиките на хода на заболяването и от степента на увреждане на органите.\nНапример при тежък остър панкреатит през първите няколко дни човек може да бъде постнал.\nПаралелно, пациентът ще трябва да приема противовъзпалителни средства, лекарства за болка (ако е необходимо) и лекарства, които помагат да се възстановят функциите на тялото.\nС дисбиозата целта на лечението е да се възстанови равновесието на чревната микрофлора, с което правилното хранене и пребиотиците или пробиотиците могат да помогнат.\nПри повишена перисталтика и чести изпражнения (често придружени от амилорея) симптомите на диария трябва да бъдат облекчени, за да се предотврати последваща загуба на хранителни вещества в тялото.\nСтрува си да си спомните, че при диария винаги трябва да контролирате електролитния баланс, за който трябва да пиете най-малко два литра вода всеки ден, за да предотвратите дехидратация.\nВ процеса на лечение на първичната патология, количеството на нишесте в изпражненията постепенно ще намалее, достигайки нормални параметри.\nНе забравяйте за непатологичните причини за появата на симптом на тревожност. Във всеки случай идентифицираната амилорея предполага необходимостта от коригираща диета.\nДиетата трябва да се преразгледа дори при кърмачета, при които наличието на нишесте в анализите е вариант на нормата, за да се гарантира, че при храненето на бебето няма изобилие от храни, съдържащи голямо количество нишесте.\nНай-често това са картофи, круши или банани. Освен това, когато амилореята трябва да намали консумацията и хлебарството, замяната на горните продукти с ябълки, праскови или други плодове, които не са толкова наситени с нишесте.\nДиетата трябва да отговаря на нуждите на тялото. Особено спретнато е необходимо да се приближи към дажбата на малки деца: режимът на хранене за детето трябва да бъде разнообразен, питателен и да съдържа всички необходими микроелементи.\nВъзможни причини за слуз в изпражненията на детето\nПричините за диарията и температурата\nПричините за появата на чревната инфекция и методите за нейното лечение


Щрихи към един протест - Плевенски новини\nПлевенски новиниБез категорияЩрихи към един протест\nЩрихи към един протест\nПротестът беше обявен като национален и се проведе на 14-ти май т.г. Негов организатор е партия „Възраждане”.\nЕто какво видя „Плевен прес” на този протест.\nВ 12.00 ч. събралото се множество пред Народното събрание наброяваше малко над 3 000 човека. По-късно, пред Министерски съвет, Министерство на финансите и Министерство на здравеопазването – техният брой нарасна. По обратния път към НС, шествието вече почти удвои участниците в него.\nТези участници бяха предимно млади хора. Както от „Възраждане”, така и от различни граждански сдружения: на майките, антиваксърите, противници на Закона за детето и др. Сред присъединилите се към тях граждани имаше всякакви: спокойно протестиращи, истерично крещящи, вечните маргинали, дежурните провокатори. Разпознаваеми лица от БСП или ДОСТ нямаше, каквито внушения се появиха из разни сайтове.\nМалцината футболни ултраси бяха своевременно отстранени от органите на МВР. Арестуваните 8 човека не са от „Възраждане” по информация от полицията. Това не попречи на определени медии да твърдят обратното.\nПолицията беше многобройна, но полицаите се държаха спокойно, въпреки отправени към тях словесни предизвикателства. Постоянно имаше предупреждения за спазване на дистанция, но такава нямаше. Само че, как е възможна дистанция, когато има хиляди на улицата ?! И кой организатор на протест може да контролира участниците в него за спазване на подобна мярка ?! Маски рядко се виждаха, което е нормално, тъй като протеста е на открито.\nМножеството скандираше познатите „Мафия”, „Оставка”, „Всеки ден ще е така до победата” Всичко това с оглушителния шум от свирки и вувузели. Когато обаче се чу „Бойко, к*во” нещата се принизиха до познатите сцени на „Атака”, която „громеше” властта, а после се прегърна с нея.\nВ същото време млади хора носеха интелигентни силни послания като „Ние сме народ, а не тулупи”, Без търговия със здравето”, „Болниците не са търговски дружества”, „Време е прехода да бъде обявен за престъпление” и др. Бурни реакции на одобрение предизвикаха думите на лидера на „Възраждане” д-р Костадин Костадинов, на декларацията „Търпението свърши” прочетена от млада възрожденка, както и на съдия Румяна Ченалова.\n„Силата на управляващите е в нашето разделение” обърна се към присъстващите д-р Костадинов и призова за обединение на всички българи срещу сегашното управление. Подобно обединение вероятно е възможно, след като на протеста са участвали хора от Пловдив, Варна, Бургас, Плевен, Габрово, Видин. Някои от тях се пристигнали предния ден за тази цел, информираха организаторите.\nПротест като всеки друг. Разликата е в натрупаното напрежение, което се носеше във въздуха. Рано или късно – то ще избухне. Въпросът е кой ще запали фитила ? „Възраждане”, Слави Трифонов, разпокъсаната опозиция управляващите или някой друг ?\nНай-добре би било това да са българите. Може пък да се повтори феноменът от юни 1990-та, когато половин милион българи участваха в митинга на СДС. СДС го няма, но българите останаха. А това вече е надежда.\nМитинг на СДС м. юни 1990 год. Снимка – интернет.


Домашна бустер помпа Grundfos UPA15-160 | АКВА СИСТЕМИ\nДомашна бустер помпа Grundfos UPA15-160\nПомпата UPA повишава налягането на битовата вода, за да осигури нужното такова в точки като душове, кранове и други консуматори.\nДомашна бустер помпа с чугунен корпус Grundfos UPA15-160 AUTO 1x230V\nБустерните помпи Grundfos UPA повишават налягането на битовата вода най-често в съществуващи водопрводни системи, когато това се налага при ниско налягане на водата в бани, кухни, душове, кранове и други. UPA 15-160 се доставя с кабел, без щепсел. UPA бустер помпите са предназначени за повишаване на налягането на битова вода, доставяна от външен източник в жилищни сгради. UPA бустер помпите могат да се използват и в отворени системи и могат да бъдат свързани директно към водопровода\nUPA 15-160 осигурява комфорта от постоянно налягане на водата с автоматичен старт и стоп. То се постига чрез външен ключ за поток, гарантиращ оптимален старт/стоп на помпата в съответствие с потреблението. Ключът за поток се доставя заедно с помпата. Конструкцията е здрава и изработена от некорозиращи материали с катафорезна обработка на повърхността на чугунения корпус за осигуряване на дългосрочна работа. Помпата е тип с потопен ротор, при което помпата имотора образуват цялостен агрегат без уплътнение на вала. Тази помпа трябва да се монтира винаги с хоризонтално разположен вал на мотора. Тази високоефективна помпа е с 4-полюсен асинхронен мотор с постоянни магнити и честотен преобразувател. Лагерите се смазват от работната течност. Тези конструктивни особености гарантират работа без необходимост от поддръжка. Помпата има следните одобрения: CE, WEEE-UPA\nВъншен ключ за поток: осигурява автоматичен старт/стоп в съответствие с потреблението\nЛесен монтаж: компактна линейна помпа за повишаване на налягане, тип "plug and play"\nВисокоефективна РМ технология (с постоянни магнити) с ECM\nВградена моторна защита\nЗа да се избегне кавитационен шум и риск от повреда на лагерите на помпата, по време на работа е необходимо минимално налягане от 2 m = 0,2 bar\nПомпата UPA трябва винаги да се монтира с хоризонтален вал на двигателя.\nПомпата UPA 15-160 може да се монтира вертикално или хоризонтално (монтажните схеми са приложени в придружаващия монтажен лист)\nМатериали: корпус: чугун БДС EN 1561 EN-GJL-150, ASTM 30 B; работно колело от PP композит\nДебит: max. 4,4 m3/h\nНалягане (напор): max. 16 m (1,6 bar)\nЕлектрическа консумация: max. 180 W\nЕнергийна ефективност: Високоефективна PM технология с постоянни магнити. Моделът UPA 15-160 консумира до 87% по-малко електроенергия от конвенционалната бустер помпа с постоянна скорост\nПродуктов номер: 99331335 - бустер помпа UPA 15-160\nДиаграма на дебита и напора за модел Grundfos UPA 15-160, 1x230V, 50Hz:\nРазмери на помпа Grundfos UPA 15-160:


Съюз на българските журналисти - Трима от всеки четирима журналисти са пострадали заради информиране за Covid-19\nТрима от всеки четирима журналисти са пострадали заради информиране за Covid-19\n03.05.2020 /16:41 | Източник: МФЖ\t Големина на шрифт: a a Отпечатай:\nКорицата на изследването на МФЖ\nПредставяме мащабно проучване, изготвено от Международната федерация на журналистите по повод 3 май - Световния ден на свободата на пресата. Анкетата е направена между 1308 журналисти от 77 държави.\n„Открито: Кризата на журналистиката заради Covid-19”. Това е заглавието, под което Международната федерация на журналистите (МФЖ) публикува на сайта си изготвено по повод 3 май - Световния ден на свободата на пресата - мащабно проучване.\nМФЖ, в която членува и СБЖ, е най-голямата организация на професионалните журналисти в света, обединяваща над 600 000 колеги от 146 страни. В анкетата, направена между 26 и 28 април, са участвали 1308 журналисти от 77 държави.\nРезултатите сочат, че трима от всеки четирима журналисти са били обект на ограничения, пречки или заплахи заради информирането за Covid-19.\nОсвен това две трети от журналистите, работещи с договори, както и тези на свободна практика, понасят орязвания и намаление на доходите, загуба на работни места, приключване на работни ангажименти или влошаване на условията за труд.\nПроучването е установило и други последствия заради пандемията:\n- Почти всички независими журналисти са загубили приходите си и възможността си да работят.\n- Над половината от журналистите изжизяват стрес и тревога.\n- На над една четвърт от колегите не им достигат материалнти принадлежности, за да работят безопасно от домовете си, а един от всеки четирима не разполага със защитна екипировка, за да работи на терен.\n- Десетки журналисти са били арестувани, обвинени или нападнати.\n- Над една трета от журналистите е трябвало да променят своя журналистически профил, за да отразяват информация, свързана с пандемията.\nАнкетираните обръщат внимание също на трудовата цена на кризата. Посочват загубата на работни места, нарастването на работното време и намаляването на ресурсите като пречки за адекватноотразяване на пандемията. В много държави липсата на мрежи за социално осигуряване и на практики за справедлив труд водят журналистите към отчаяние.\nЖурналистка на свободна практика от Перу споделя пред МФЖ: „Държавата не е подготвена за тази пандемия. Има напълно изоставени от властите сектори. Корупцията продължава. В същото време медийните компании не прилагат институционални мерки, за да облекчат нашата безнадеждност от липсата на ресурси. Много семейства са на ръба на бедността”.\nЖурналистка от Гърция допълва: „Работя повече, но печеля по-малко. Собственикът на вестника, за който работя, дължи на мен и на колежката ми заплатите за 7 месеца, но правителството не прави нищо по въпроса”.\nМного журналисти се оплакват от разрастващите се атаки по свободата на пресата. Почти един на всеки четирима се е сблъсквал с растящи трудности, за да достигне до информация от правителствен или официален източник. Други декларират, че са били атакувани вербално от лица на политически постове. Има оплаквания от ограничения при задаването на въпроси на пресконференции, както и при движението на журналисти по време на кризата, включително и отнемане на акредитации. Изразява се и загригеност, че заради тоталното предимство, което се дава за отразяване на истории, свързани с Covid-19, медиите забравят други важни теми.\nЖурналистка от Бразилия казва: „Федералното правителство не зачита журналистите. Атакува пресата всеки ден заради информацията, която се публикува. Унижава професионалистите от медиите”.\nЖурналистка от Индия добавя: „Свободата на пресата непрекъснато се свива. Журналисти са арестувани, защото информират за недостатъците на правителството”.\nАнкетираните дават висока оценка на журналистите, които рискуват своите собствени сигурност и здраве, за да информират за пандемията и за да се преборват в достъпа до независими източници на информация, против дезинформацията.\nЖурналист от Португалия твърди: „Ситуацията е лоша - повече прес-съобщения, по-малко реални репортажи, пресконференции без въпроси. Работим повече часове - много повече. Мобилните телефони не спират да звънят. Изолирани сме, но постоянно работим. Това е съсипващо за здравето ни. Разбира се, налице е и усещането, че преживяваме извънреден период, така че журналистите отговарят съгласно дълга си, чувстват се по-мотивирани да информират. Това е моментът на журналистите - също както на лекарите и санитарния персонал”.\nРезултатите на проучването подкрепят изводите и призивите, които МФЖ вече е направила и отправила, заедно с дреги организации, представляващи над 200 милиона работници от цял свят. Настояването ни е за вземане на спешни мерки с цел спасяване на работни места, подкрепа на независимите медии и финансиране на качествената жоурналистика.\n„Глобалната платформа за качествена журналистика” на МФЖ е апел към журналистическите синдикати от 146 страни, за да се изискат спешни мерки за защита и засилване на журналистиката в обществен интерес. Платформата отправя редица конкретни предложения, сред които и следните:\n- Да бъде наложен данък върху приходите на технологичните гиганти като Фейсбук и Гугъл, който да помогне за създаването на световен фонд за подпомагане на независимите медии.\n- Да се приложат фискални и данъчни мерки, които да намалят данъчната тежест върху журналистите и медиите.\n- Да се проведат здравни и рекламни кампании, които да подпомогнат местните медии.\nГенералният секретар на МФЖ Антони Беланже казва: „Това проучване показва притеснителна тенденция във влошаването на свободата на медиите и в орязванията за журналистиката в момент, когато достъпът до информация и до качествена журналистика са решаващи. Журналистиката е обществено благо. Тя заслужава подкрепата на властите. Трябва да се сложи край на политическите обструкции и натиск”.\nАнтони Беланже и неговият заместник Джереми Диър са изпратили и специално поздравително писмо до всички организации членки на МФЖ, включителнто и до СБЖ, по повод Световния ден на свободата на пресата. В него се отбелязва:\nОт името на МФЖ ви пожелаваме прекръсен Световен ден на свободата на пресата.\nНашият медиен сектор преминава през трудни времена. Всички вие бяхте забележително мобилизирани от началото на тази криза, но също и в общия контекст на този 3 май.\nВъпреки всички трудности и ние, заедно с всичките ни колеги от Изпълнителния комитет и от персонала на МФЖ в Брюксел и в регионите, бяхме на първа линия, за да гарантираме, че МФЖ присъства в света с Глобалния глас на журналистите”.\nВ писмото отново се обръща внимание на инициативите на МФЖ по повод 3 май - настоящото социологическо проучване, Глобалната платформа за качествена журналистика и на кампанията и представянето с интервюта на журналисти от цял свят, борещи се за свободата на пресата. На сайта на СБЖ са отразени и трите инициативи.\nПодробности за представеното тук изследване на МФЖ:\n- 42% от участвалите са жени, 58% са мъже.\n- 57% са журналисти с договори, 43% са независими..\n- 77-те държави, в които е направена анкетата, са следните: Ангола, Аржентина, Австралия, Белгия, Бутан, Босна и Херцеговина, Бразилия, Буркина Фасо, Вануату, Венецуела, Виетнам. Гана, Германия, Гърция, Гватемала, Гуаяна, Еквадор, Египет, Етиопия, Индия, Индонезия, Ирак, Ирландия, Израел, Италия, Испания, Камбоджа, Камерун, Канада, Кипър, Колумбия, Конго-Бразавил, Коста Рика, Кения, Латвия, Люксембург, Макао, Мали, Малта, Мавритания, Мексико, Мароко, Непал, Нидерландия, Нигерия, Норвегия, Обединеното кралство, Пакистан, Панама, Парагвай, Перу, Филипините, Португалия, САЩ, Салвадор, Северна Македония, Сенегал, Сърбия, Словения, Сомалия, Тайван, Того, Тунис, Турция, Финландия, Франция, Хонконг, Хърватия, Чад, Чили, Шри Ланка, Швеция, Швейцария, Уганда, Уругвай, Южна Африка, Япония,


TARAL нови продукти и инструменти\nКатегории за taral\nМашини от TARAL\nПръскачка щангова ТР 600 Piton Gold\nЩангова пръскачка с капацитет 600л. Градинските и полеви щенгови пръскачки на Taral са много ефективни срещу вредители...\n2871 лв. Прочети още...\nЩангова пръскачка с капацитет 400л. Градинските и полеви щенгови пръскачки на Taral са много ефективни срещу вредители...\nПръскачка щангова TARAL ТР 200 Super Piton Eco / 200 l. /\nЩангова пръскачка с капацитет 200л. Градинските и полеви щенгови пръскачки на Taral са много ефективни срещу вредители...\n1664 лв. Прочети още...


2017 ABT RS3 | Суперколи - авто новини, марки и модели коли\nТунинг експертите от ABT Sportsline, занимаващи се ексклузивно с жестоките модели на Audi, обявиха новата си разработка! Страхотният пакет с нововъведения е за спортната машина Audi RS3 и носи звънкото име ABT Power R.\nВсъщност, това е второ заиграване на специалистите с този конкретен модел. Първото вдигна мощността му до 460 коня, а сегашното до удивителните 500! Новият двигател е с обем 2,5 литра. Подобрени са и спирачната система, изпускателната система. В пакета място са намерило и лъскаво KW окачване, нов аеродинамичен пакет, и още, и още!\nБъдещият собственик на возилото може да си избере между 19- и 20-инчови джанти. От студиото здраво залагат на луксозна кожа, въглеродни нишки и други за интериора. Интересен детайл е индиректната осветителна система. Вътре отново клиентът има поле за избор и персонификация на автомобила.\n2017 ABT RS3ABTABT АудиAudi RS3


Връзки | Пчеларство.com\nПчеларски портал – електронен магазин за пчелни продукти, пчеларски форум, новини, обяви\nPchelari.com – новини и пчеларски обяви, форум\nПчеларски център Русе – http://beesmarket.com\nпчеларски магазин с всичко необходимо за пчеларя, официални представители на сръбския производител на пчеларски инвентар TECHTRON DOO; пчеларски инвентар на едро и дребно; добив на восък, добив на мед, добив на прашец, добив на прополис, защитно облекло, восъчни основни, рамки за кошери, храна и хранителни добавки за пчели.\nПчеларски център Север – гр. Търговище: храна за пчели, пчелни майки, отводки\nПчеларски център Южен – гр. Стара Загора – производство и търговия на пчеларски инвентар и пчелни продукти; магазин и склад на едро; представители на Финландската фирма ParadaiseHoney; представител на BEEVITAL Австрия и др.\nПчеларско сдружение „Пчела Добрич“ – Днес сдружението „Пчела Добрич“ е с близо 100 члена и председател Стойчо Стойчев\nСемейна ферма „Челебиеви пчели“ – шесто поколение производители на пчелни продукти; Даниела Челебиева е член на управителния съвет на Обединения пчеларски съюз\nАз и пчелите – блог за пчелите, пчеларството и начинаещите пчелари\nОхранителни системи за пчелини. Пчеларска електроника и автоматизация.\nОхранителни системи за пчелини.\nПчеларски център Бурулянови – Кърджали\nМагазинът е специализиран в продажба на Горска и Градинска техника – моторни триони, косачки, храсторези, аксесоари, лозарски и овощарски уреди, работно облекло на световните лидери на пазара – STIHL, Viking, Felco, Berger, Gardenia, MTD и други. Както и много полезни статии от всякакво естество. Безплатни обяви и много други.\nКурсове по пчеларство от Квалификатор – коректните курсове\n- уроци по пчеларство за начинаещи и напреднали; – обучение по пчеларство за бенефициенти по Националната програма за пчеларство 2017-2019 г.\nФирма Коник Арома ЕООД предлага на вашето внимание:\nХрана за пчели твърда и течна.\n-Инвертиран захарен сироп\n-Пастообразна храна за пчели\n-Био цвеклова захар\n-Био кафява зяхар\n-Бяла цвеклова захар\nза повече информация:www.konikaroma.com\nЗаглавие: Храна за пчели, Био захар, Цвеклова захар