Тъжната страна на живота: 2008\nЗнаеш ли какво искат онези, които обичаш?\nПо стар народен обичай хората натрапват любовта във всичко. Чувал съм дори, че подаръците са знак на обич и любов. Това не е вярно. За да направиш хубав подарък трябва да познаваш другия, а не да го обичаш. Трябва да мислиш за него, да го наблюдаваш, да го слушаш, да се интересуваш от него, да го разбираш. Любовта е друго. Любовта е „Искам да ти направя най-прекрасния подарък на света, но не знам какъв и просто ще полудея, ако не ми кажеш какво по дяволите искаш!!!”.\nТака че, ако не получиш подаръка, който си искал, това не значи, че никой не те обича, а че никой не те познава. Сам реши кое е по-хубаво. И разбира се, вината в този случай е изцяло твоя.\nНапример сега аз слушам тази песен, която е толкова невероятно красива и ме докосва по толкова дяволски прекрасен начин, че възнамерявам да не казвам за това на никого. С тази стратегия дали често получавам хубави подаръци, как мислите?\n...и съм толкова положително настроен, че целият свят може да върви по дяволите!\nHalcyon On & On\nВинаги извиква картини в ума ми.\nКак ги правят такива?!?\nУмението винаги да виждаш и двете, и трите, и всичките безброй страни на монетата е дяволски побъркващо и те поставя в деликатна и незавидна ситуация. Отнема ти възможността да избираш, защото виждаш, че за всеки плюс има съответен минус. Отнема ти възможността да съдиш, защото разбираш всяка гледна точка, всеки довод, всяка позиция. Отнема ти желанието да подкрепиш някоя от страните, защото знаеш, че всички са еднакво прави и всички еднакво грешат. А те почват да те мразят. Очакват да се бориш заедно с тях, но как, като всяка кауза изглежда наполовина несправедлива? Хората приемат поведението ти като страхливост и слабохарактерност. Как така, нито Светъл, нито Тъмен, ще питат. Не можеш да обясниш. Не могат да разберат. Щом си в златната среда ставаш враг на всички от крайностите. Е, ще има разбира се и хора, които ще оценят какво правиш. Ще те приемат. Ще те подкрепят, макар да те мислят за странен. Но те ще се броят на пръсти. И понеже да си сам срещу целия свят е досадно, понякога ще ти се иска да се присъединиш към едни или към други. Няма да го направиш, понеже знаеш, че твоята позиция има и някои адски значителни преимущества.\nЩе си носиш кръста, както всеки друг. От време на време можеш гордо да казваш:\n„I choose neutrality. I’m a witcher.”\nНо никой няма да ти обръща внимание...\nСъщото, но не съвсем.\nДовиждане. Това е впрочем краят –\nАз ще те виждам и това го зная –\nНо няма да е бяло и не бяло,\nМорето ще престане да приказва –\nИ таз звезда, която вечер падне,\nВеднъж – като съдба и със тревога,\nа друг път – като зрителен обект.\nУсещане за теб\nОнази сутрин се събудих с кръв по устните.\nОще докато излизах от банката ме обзе предчувствие, че ще те видя. Знаех, разбира се, че е невъзможно, но усещането беше силно, почти физическо и отвън несъзнателно се огледах за теб. Досмеша ме, но чувството, че си някъде съвсем наблизо остана. Тръгнах към вкъщи и от време на време припознавах в хората ту отнесения ти поглед и красивото ти лице, ту косата, ту провлачената походка или дрехите ти. Беше забавно и дадох свобода на въображението си. Защо не? Може би нещо неочаквано се беше случило и ти си се върнала в града. Може би наистина си някъде наоколо. Например там, на пейките зад паметника. Би било хубаво да те видя там. Ще те забележа пръв, ще седна до теб без да казвам нищо и ще се насладя на изненадата ти. Ще се зарадваш както винаги и после ще попиташ „Какво правиш тук?”, а аз ще отговоря „Съдба.” и ти ще се смееш. Дори сега сякаш те чувам... А може да си излязла по магазините с онази твоя малко чалната приятелка, която всъщност доста харесвам. И всеки момент ще ме подминете по тротоара, залисани в разговор, а аз ще се пресегна и ще те докосна по рамото. Ще сподавя желанието си да те прегърна, а вместо това само ще ти намигна и ще кажа „Съдба.”\nВървях между хората и разигравах в ума си различни сцени, подритвах нападалите кафеви листа и ги оставях на вятъра. А беше ветровито честно казано и когато най-сетне се прибрах устните ми бяха още по-напукани и боляха. Естествено, че не те срещнах, та ти дори не си в града. А съдбата не съществува, има само шанс. Никаква невидима ръка, която ни води през живота към щастливия край на предварително написан сценарий, в който се случва онова, което е най-добро за всеки. Само низ от случайности, тласкащи ни насила в произволни посоки, способни в миг да променят целия ни живот, да дадат всичко или - по-често - да го отнемат.\nРедът е заблуда.\nНа кой, ако не на мен? Нали и аз все ги приказвам едни такива... Пък и имам вид на човек, който може и да разбере. Малко неловко се получи накрая. Сега ми хвърляш бързи погледи и чакаш отговор. Защо стана така? Къде сбъркахме? Какво ми има? Сякаш мога да знам. Сякаш мога да те успокоя или да ти помогна. Какво да ти кажа? Случва се така в живота понякога – отделните елементи не пасват, частите са разменени. Раждаш се киви, а имаш нужда да летиш. Или пък нежна душа в тяло на граблива нощна. И не можеш нищо да направиш, очевидно е, ще си все така до самия край. Без щастие.\nКогато видиш, че се смея уморено и разсеяно, че музиката и тъмнината не ме впечатляват, че стоя встрани от другите и от теб, че не слушам какво се говори и дори теб не слушам... Когато видиш, че искам да съм сам. Бъди до мен, защото имам нужда.\nПоследвай ме, когато се отдръпна от всички. Ела при мен, когато аз не бих дошъл при теб.\nПридърпай шумно някой стол и седни някъде встрани и зад мен, в самия край на полезрението ми, почти извън него. Извади кутията си с цигари и ми предложи, нищо че не пуша, а когато се направя, че не съм те чул и не ти отговоря, запали една за себе си. Би било добре да въздъхнеш тежко. Играй си със запалката, чети надписите по цигарената кутия, гледай към хоризонта или в краката си, към върховете на дърветата или към празния път, гледай където пожелаеш, само не гледай към мен – никой не обича да го гледат докато плаче, а аз не мога да плача докато ме гледат. Позволи ми да плача.\nНе говори. Ще ме дразниш, ако говориш. Не ме питай как съм и какво има. Знаеш, че няма да ти кажа, както знаеш, че ужасно ми се иска. Премълчи репликата: “всичко ще се оправи, вичко ще е наред, ще оцелееш.” – това го знам прекрасно, а ти прекрасно знаеш, че не е въпросът до едното оцеляване, и че нещата може и да се оправят, но никога няма да са същите. Не ме интересува, че ме разбираш и знаеш какво ми е, не ми го казвай, така няма да ми погнеш, защото тази болка е друга, единствена, съвсем различна от твоята – тя е моята! Остави ми я. Нали в страданието се постига изкупление? Не ме моли да забравя. Позволи ми да изкупя грешките си.\nАко се тревожиш за мен, прикрий го. Дръж се, сякаш не ти пука за какво мисля в момента, прояви показна безчувственост, прави се, че не ме виждаш. Скрий съчувствието си! Бих го възприел като съжаление и ще ме обиди, но освен това засегнатата чест ще ме накара да се стегна и да се взема в ръце, гордостта ще пресуши влагата в очите ми и ще съм принуден да върна обратно всичко, излязло на повърхността, да натъпча яда и обидата, и виковете, и разочарованието си, и слабостта си отново дълбоко навътре, за да продължат да ме разяждат и задушават, объркват мислите ми и смущават сънищата ми. Не ме карай да съм силен. Вместо това, позволи ми да съм слаб.\nНе нахлувай в самотата ми, имам нужда от нея. Не е необходимо да ми се доказваш – веднъж е напълно достатъчно, а доказателствата вече съм ги получил отдавна, и не бих ги забравил. И когато ти кажа “Махни се. Остави ме! Какво те е грижа!?” и те нараня доколкото мога, не се съмнявай в мен, остани там където си, някъде встрани, тихо и неподвижно, съвсем в края на полезрението ми, почти извън него, така че да виждам само тлеещия връх на цигарата, грейващ ярко, когато вдишваш от дима, умиращ, когато го забравиш. Позволи ми да зная, че скрити от мрака, някъде над него са очите ти.\nА когато това отмине, както винаги става, прости ми егоизма.\n- Простено ти е, но нека не се превръща в навик, а?\nКаквото беше - беше.\nА беше едно тъжно погребение.\nХвърляш шепа пръст на ковчега, притискаш очите, че вземат да сълзят от тоя дяволски вятър и преди да се качиш в колата гледаш къде да остържеш обувките от калта. Естествено, че вали. Пък утре си на работа, последен работен ден на месеца е, имаш да попълниш Форма 19, две писма за базиране трябва да придвижиш, един договор за наземно обслужване, дето го отлагаш от миналия петък...\nТъй ще е тя. Животът си знае неговото и не му пука за никого.\nКапнал съм психически.\nОчертават се тежки дни...\nНе понасям да се събуждам.\nТова и пълнолунието ме успокояват тази вечер.\nИ всичко е наред\nЛошата новина е, че не можеш да заповядваш на сърцето и всичките ти опити да го сториш ще останат напразни.\nДобрата новина е, че изобщо не е необходимо да го правиш.\nДа си влюбен и да се държиш като влюбен е на практика едно и също за всички, освен за теб.\nИ всичко е наред.\nЕдна година. Понякога миг, понякога вечност, но всъщност няма разлика. И в двата случая и на мен и на теб ни остава с една година по-малко от и без друго краткия ни живот. Ти какво направи през тази една година?\nПонеже обичам да се отбелязват разни дати, реших днес да ви кажа здравейте. И за да направя случая специален, ще оставя възможност за коментари. Ако някой иска, може да напише какво мисли (без да се чувства задължен...). Аз после ще изтрия каквото не харесам, не страдам от излишни скрупули в това отношение.\nBy Жълт Зелен 20 comments Links to this post\nТази песен никога не ми е харесвала. Не че е лоша, просто не ми харесва, може би защото клипът ме дразни. Веднъж обаче я пуснаха по радиото в една маршрутка, късно вечер, голям студ, пътувах с едно чудно момиче без да знам точно за къде. Тя беше много уморена, всъщност и двамата бяхме много уморени, беше отпуснала главата си на рамото ми и ми разказваше за някакви нейни си моменти на щастие, съвсем тихо... Видя, че съм си ожулил ръката, взе я в нейните и почна да ме усопкоява, че ще се оправи. Жени. После попита дали не говори прекалено много и аз нищо не казах, но си мислех, че всъщност аз мълча прекалено много и че ще е добре да кажа нещо, но бях твърде ангажиран да се сдържам да я прегърна. А то беше трудно, не само защото, както се сещате, тя е наистина красива, но и защото бях пропътувал половината свят именнот за да я прегърна, а изведнъж се беше оказало, че последното хич не е добра идея... С нея така и не се разбрахме, което е жалко, вярвайте ми, а споменът е хубав. Аз съм единственият, който го помни обаче и сега, като се замисля, ми се струва адски безсмислено да пиша всичко това.\nАх, накъде да погледна, накъде да насоча мисли - никъде не ме чака радост, отникъде не долавям призив, нищо не ме привлича, всичко вони на гнила консумативност, на гнило полудоволство, всичко е старо, увяхнало, сиво, отпуснато, изтощено. Мили боже, възможно ли е? Как можах да стигна дотук, аз, окриленият младеж, поетът, приятелят на музите, странникът по света, пламенният идеалист! Как толкова бавно, дебнешком ме обхвана тази парализа, омразата срещу себе си и всички, притъпеността на чувствата, дълбоката зла отегченост, този мрачен ад на пустота в сърцето и отчаяние?\nДумите ги изрича един дяволски сбъркан тип в книжка на име "Степният вълк". Пълна е с такива пасажи! Авторът е Херман Хесе. Бих могъл да съм и аз, но не говоря толкова превзето.\nРъжда не хваща\nРазлистих назад страниците в пощенската си кутия, прочетох няколко стари писма, припомних си някои мили думи, позабравени усмивки, трепети...Няма по-сладко чувство от носталгията.\nНе бива да оставяш старата любов съвсем да ръждяса, дори да ти се струва, че е само в тежест. Когато погледнеш в миналото, там трябва да има нещо хубаво. Иначе какво ти остава?\nВчера започнах деня пред компютъра, продължих с няколкочасова разходка в Морската градина с много (хубави) снимки и завърших със задружно напиване в местна кръчма.\nДнес първата ми мисъл, като се събудих беше "утрин, ведра като нощ." Мрачно, дъждовно, студено... Останах си вкъщи и не правих нищо конкретно, губих си времето, гледах в тавана, мислих за хиляди неща, не мислих за нищо, отлагах всичко, мечтаех за бъдещето, припомнях си миналото. Понякога е страхотно просто да си дишаш.\nБих казал, че съм изпълнил перфектния сценарий за всеки от двата дни.\nПърво си изпълнен с решимост.\nВинаги започва така.\nРешимост и напрегнато очакване на нещо да се случи. Оглеждаш се за изненади. Чувстваш се силен. Надсмиваш се над другите, защото са се предали. Мислиш за живота като за битка. Готов си да предизвикаш съдбата.\nВсеки път е едно и също.\nВремето минава, а силата ти си стои неизползвана. Нима си пропуснал битката? Жадуваш да се бориш, но няма срещу какво. Предизвикваш съдбата, а тя те игнорира. Вселената те игнорира. Истината прозира с годините.\nКогато си го виждал толкова много пъти, спира дори да е интересно...\nЕнергията ти се е умножила с натрупаното разочарование, обида, ярост и трябва да избие нанякъде. Измисляш си врагове, измисляш си каузи и се хвърляш срещу призрачните неприятели, които сам си създал. Измисляш си свят, където си велик или поне си някой.\nИли приемаш, че си човек и си незначителен. Силата ти не значи нищо. Желанията ти не значат нищо. И живееш живота такъв, какъвто е. Защото си силен и можеш да го понесеш.\nСигурно си правил някакво преброяване на хората, на които ще липсваш, ако днес умреш. Без роднините, естествено. Аз ги преброих преди четири години и от там насетне го правя регулярно. Днес нещо пак ме подсети за това. Бройката си е същата, хората са същите. Значи хората са качествени. И което е по-важно, значи имам дяволски добра преценка за тези неща.\nЕдно момиче беше казало двайсет и осем. Без роднините! Направо ме убива. Пробвай с нещо като...три. Така поне няма да си завишила с много.\nМожеш например да напишеш едно писмо.\nЩе се зарадва.\nИли пък картичка.\nЗнаеш, че ще се зарадва.\nRosie: Tell me something, Porter. When did you decide to leave? That night we slept together?\nPorter: No. The next day, when I drove you to work.\nRosie: Should've asked me to quit.\nPorter: You could've asked me to drive you somewhere else.\nRosie: I should have quit.\nPorter: I should have driven you somewhere else.\nАбе велик филм... Ще го гледам скоро.\nМомичето, което изчезна.\nБеше особена, защото понякога говореше за себе си в мъжки род.\nНе е лесно да изчезнеш, когато имаш мобилен телефон и електронна поща, регистрация в skype и ICQ, във форуми и разни интернет страници. Но тя изчезна. Понякога ми се иска да й кажа, че постъпи глупаво и че няма право.\nМного по-често обаче ми се иска да постъпя като нея.\nНе бързай да благодариш.\nМоже да минат години и да вярваш, че всичко се е разминало. Може всеки път, щом се сетиш за случилото се да си казваш какъв късметлия и щастливец си. И мислено да отправяш по едно "Благодаря ти, Боже", макар да не ти е много присъщо точно на него да благодариш.\nПосле разбираш, че си се заблуждавал и всъщност ситуацията е доста скапана. Оказва се, че, ако животът изглежда хубав, най-вероятно не си запознат с всички факти. И ти се иска да върнеш думите си на благодарност обратно.\nСпрайт има да ти каже нещо.\nВсичко, в което вярваш, е илюзия.\nТя каза: "Сега ако бях една добра приятелка, щях да те напия, да те съблека и да те изчукам." Ще ми се да имах повече такива приятелки! :) А това май е първата усмивка в този блог.\nЛаскаещо е, когато всеки се опитва да те спасява. Но все пак какво трябва да направи човек, за да му повярват, че няма нужда?\nИскаш да ми помогнеш? Добре. Подай ми онова въже и като ти дам знак ритни ей това столче...\nС пожелания за повече мрачни, влажни и подтискащи дни.\nНе носят щастие!\nДнес отново чух, че парите не носят щастие. Това ме накара да се замисля и реших да направя един подробен списък на всички неща, които биха могли да донесат щастие. Постарах се да погледна от всяка възможна гледна точка и да съм максимално обективен. Споделям го с вас. Можете да го видите по-долу.\nСписък на нещата, които носят щастие:\nА всъщност стана така.\nНямах нищо и бях спрял във времето. Около нейната любов изградих света си наново. Тя ме спаси. Благодарение на нея се движа напред, вместо да чакам дните да минават. Това е.\nИстината е, че тя с право те изостави.\nИстината е, че нямаш какво да предложиш на една жена.\nКачествата, с които толкова се гордееш, може би са наистина ценни в екстремни ситуации, но истината е, че си тотално безполезен в ежедневието. А статистиката сочи, че човешкият живот обикновено минава без никакви екстремни ситуации и с огромни количества ежедневие. За жалост.\nИстината е, че едва ли някой ще се влюби в теб такъв, какъвто си.\nИ го знаеш, и ти тежи.\nПосле някаква омраза...\nИ после... после\nсе впиваше дълбоко във сърцата.\nтя виеше с закана,\nа беше рано, беше много рано...\nЗа да можеш да си добър с хората е нужно да се отдръпнеш от тях. Ако искаш да запазиш доброто в себе си, трябва да стоиш настрана. Трябва да се затвориш. Не дава гаранция за успех, но помага много. И е единствената възможност.\nУжасните дела на една ужасна личност.\nС времето ми е все по-трудно да се понасям. Май тъкмо за това водя тези разговори. Ако, след като споделя колко отвратителна личност съм и колко ужасни неща съм направил, все още има хора, които ме ценят като приятел, значи не съм чак толкова отвратителен и нещата не са чак толкова ужасни... Нали?\nЗатвориха терминала. До вчера беше пълен с хора, а на паркинга бучаха автобусите и въздухът беше изпълнен със смрад, шум, суматоха и живот. Днес е много пусто и, ако поискаш, можеш да се почувстваш много сам, много далеч. Обичам есента.\nНа връщане свалихме покрива на колата и засилихме по магистралата. Ей така, за миг, лятото мина.\n...and the way it goes, you can't tag along...\nЛежах по гръб на студения пясък с мокри крака и глава, замаяна от мастиката. Търсех съзвездията по нощното небе и си мислех, че никога преди не съм виждал толкова ясно млечния път. Адски ми се искаше някой да ми разкаже за звездите. Не разбирам нищо от астрономия. Нямаше луна. В ума ми се появиха замъглени, хаотични мисли ту за едната, ту за другата, но истината беше, че просто исках някой да ми разкаже за звездите.\nА те - звездите - се сипеха над мен, но аз нямах какво да си пожелая.\nУсмивки да има.\nГлупак. - казва, - Прахосваш си живота. - казва и ми цитира Ремарк, според когото човек трябвало да се бунтува срещу съдбата, а аз само му се усмихвам и му викам "Аз от живота си се отказах отдавна, каквото имах - подарих. За това не се притеснявам."\nИ пак се усмихвам.\nМоже би си права.\nКаза, че е егоистично и жестоко да дадеш живот. В смисъл, ако ще правиш кофти подарък, по-добре да не правиш никакъв. А какъв по лош подарък от живота? Грозен е, хаотичен е и в никакъв случай не е добронамерен. И още: не можеш да го предпазиш, никога, от нищо, каквото и да правиш. Как да имаш дете, като си наясно с това?\nМислих си през последните години. Не знам дали си права, но поне те разбирам. Мислих също, че има две причини човек да създаде семейство - да е лудо влюбен или да иска деца. Ако и двете причини липсват, вероятно е най-добре да живее сам.\nНай-сигурният начин да се справиш с изкушението е да му се отдадеш. Но този метод е доста...педалски, ако ми позволите израза. Не сте ли съгласен с мен, мистър Уайлд? Понякога да му се отдадеш просто не е опция. И тъкмо тогава идва трудната част, в която трябва да си силен.\n...защото вече не ми се говори с теб...\nЩе има китари.\nНай-сетне отпуска. Ще е ползотворна - от онези с много спомени и глупав смях. И много, много, много сън. Програмата е готова, традиционна и във възможно най-добрия си вид. Няма да е толкова хубаво, колкото преди, но нищо не ни пречи да опитаме.\nКакто казах - август е! Остава само да се надяваме, че всичко ще е наред.\nПредставям си, че действително отваряш тези страници и четеш.\nПримерно сутрин, с кафето.\nИ се питаш „Хей, това не е ли за мен?”\nЗачиташ се внимателно и виждаш толкова много прилики, сякаш са знаци, които съм оставил нарочно, специално за теб, за да можеш да ги видиш. Сякаш съм искал да ти кажа нещо, нещо само за теб, нещо съкровено и много, много, много мило.\nНо не знаеш, никога не знаеш.\nАвгуст е. Много, много отдавна пак беше август и помня една картина, която отбеляза края на една невероятна история и се оказа повод за началото на друга невероятна история. Липсват ми онези времена, но предполагам, че всеки стига до този момент в живота си, когато невероятни истории спират да му се случват...\nМеталната врата не е пречка за шумовете от стълбището. Ако оставя вътрешните врати отворени, мога да чувам всичко навън. Понякога чувам как асансьорът се движи и после спира на моя етаж. Чувам как вратата се отваря с метално скърцане на пружините и после леко се блъска при затварянето, сякаш нечия слаба ръка не е успяла да удържи тежеста й. После чувам стъпки. Само няколко, приближаващи се към моята врата. Там спират и за няколко секунди настъпва тишина. Сякаш някой се двоуми дали да натисне звънеца. През тези няколко секунди аз притаявам дъх и - колкото и налудничаво да ти звучи - си мисля: "Може би си ти? Може би идваш за мен?"\nИскам да си здрава.\nКакво бихте казали на някое дете, ако ви попита "Кога ще порасна?"\nНапример, когато откриеш, че само с искане нищо не можеш да постигнеш, дори да желаеш силно, истински и от сърце, а е нужно също да разполагаш с пари и свободно време.\nКогато откриеш, че всичко в приказките е лъжа и като знаеш, че краят може да е лош, започнеш да се страхуваш от него.\nКогато откриеш, че нищо не можеш да промениш.\nМожеш само да прегърнеш.\nПонякога не ти ли се иска да тичаш гол по улицата с вдигнати във въздуха ръце и да крещиш "What the fuuuuuuck!"\nП.П. Да, съвсем като самоубийците в първия Сериозен Сам. Култ!\nПовод за празник\nПри прегледа гинекологът първо предположил, че напипва 4 месечно бебе. След като го уверила, че "просто няма как да стане", той казал, че в такъв случай най-вероятно е раков тумор. Веднага си направила изследвания и след 24 безсънни часа, прекарани в сподавен рев резултатите показаха, че не е рак. Тя има най-обикновена миома, която може лесно да се отстрани оперативно, барабар с матката.\nЧестито! Вадете баниците и почвайте хората! Благодарим на Милостивия за хляба на масата ни, както и за пастите!\nThe joyful version\nИ какво се оказа накрая? Изкуството да се усмихваш в нещастието си всъщност не било никакво изкуство, а най-обикновен резултат от безверието, примирението и отчаянието.\nЧувствам се като неизвестен герой, който някога е спасил света от гибел, а днес води незначителен живот на място, където никой не го познава, никой не подозира за миналото му и всеки го смята за нормален. Аз бях магьосник, бях безсмъртен, правех чудеса, три пъти променях хода на съдбата си и я преплитах с нейната.\nДнес нямам кауза. Но добрите истории обикновено имат продължение. А наистина добрите истории имат добро продължение.\nТака че някой ден...\nАко се наложи...\nАз бих могъл...\nАко нещо се случи.\nЗамисли се и бъди честен. Дори да й се случи най-лошото, ти ще трябва да продължиш живота си както до сега. Ще ти се иска да се отдръпнеш от всичко, но животът няма да ти позволи. Ще ходиш на работа, ще гледаш телевизия, ще слушаш музика, ще излизаш, ще говориш, ще пиеш, ще се усмихваш. Ще живееш. В началото може би неохотно, но след време няма да ти прави впечатление. Защото всичко е добре, когато свършва, без значение как точно е свършило.\nНевероятно е, че някои намират това за "страхотно" и казват "О, колко прекрасен е животът в действителност!" Защо, защото те опиянява ли?!? По дяволите. Махни се от мен, себично създание!\nПесен след песен\nАдски ми се спи и знам, че на сутринта ще ми се спи дори повече и ще се проклинам. Но сега ми се слуша музика. Само още една песен и лягам. Само още една...\nНе биваше да става така. По дяволите.\nВсеки ад и всяко намерение\nМоля те, Господи, остави ме на мира. Ще се справя чудесно и без теб. Нямам нужда от помоща ти, никога не съм я искал. Вместо това искам да спреш да ме съдиш. Стой настрана от живота ми, не се меси, остави нещата просто да се случват. Остави ме да направя грешките, които искам да направя, нямам нищо против после сам да понеса последствията. Знам, че ми мислиш доброто, но сигурно си чувал до къде води пътят, постлан с добри намерения...\nНали знаете онези писма, които приятелите ви изпращат, за да покажат, че мислят за вас и ви обичат? Не може да не сте попадали на тях. Обикновено цитират майка Тереза, Далай Лама или самия Господ и ви убеждават, че животът е прекрасен, доброто побеждава, а за любовта няма непреодолимо препядствие. Учат ви как да живеете, как да се държите, какво да цените и на какво да не обръщате внимание. С две думи – страхотни са!\nСкоро видях книга, която в която бяха събрани в стотина страници всякакви такива писма. Една приятелка си я беше намерила и изпадаше във възторг докато я прелистваше. Четеше ми я страница по страница, като често казваше „Чакай, чуй това, това ми е любимото!”.\nБях объркан, малко шокиран и в известен смисъл ужасен. На какво се надяваше?!? Искаше ми се да й кажа, че дори да я прочете десет пъти, дори да заспива и да се събужда с нея, дори да научи наизуст всеки шибан текст в нея... Животът й няма да стане по-хубав.\nХайде, стига си се напъвала, само се измъчваш. Слушай какво ще ти кажа. Прибери се у вас и не излизай няколко дни. Не вдигай телефона, не влизай в чата, не си проверявай пощата. Избягвай телевизията и радиото. Важното е да не се разсейваш. Най-добре е просто да лежиш на леглото и да гледаш в нищото. Така ще можеш да мислиш на спокойствие за това, което стана, ще можеш да го разбереш и да го приемеш. След няколко дни ще си като нова. Ще видиш.\nНищо за казване?\nИмам много неща за казване. Понякога изглежда, че няма на кого, но това не е вярно. Просто не си струва. Нищо не се променя. Нищо не става по-добро. Защо му е на човек да споделя, ако не вярва в бъдещето? Нали знаете как като се напиеш ти олеква, но е само временно и после се чувстваш още по-жалък и слаб? Със споделянето е същото. Съвсем същото.\nПризнавам, че се забавлявах, но за мен никога не е било игра...\nЧудих се как да обясня пагубното влияние, което любовта може да има върху личността и реших да направя тази графика. На нея е показано как се променя възможността човек да контролира собствения си живот преди и след срещата с обекта на любовта му. Степента на контрол варира от "контролиран" до "хаотичен". Другото е ясно. Само държа да подчертая, че макар в края на разглеждания период степента на контрол да се повишава и стабилизира, тя никога не достига първоначалните високи стойности.\nПросто вече не си и никога няма да бъдеш същия.\nП.П. Шегувам се.\nЗадачата ми за теб тази седмица е да помислиш над връзката между красотата и тъгата. Има ли разлика между двете и каква? Защо винаги вървят заедно? Защо красивото натъжава, а тъжното е красиво? Не са ли това две думи за едно и също нещо?\nАз бих казал "по-скоро да".\nЗарежи го. – казах аз без да се замисля как ще изтълкува думите ми.\nТова се случи докато вървяхме към тях, след като реших да я изпратя въпреки първоначалния й кокетен протест. Бяхме си прекарали приятно. Както винаги аз говорех повече. По пътя към дома й обаче се умълчахме доста, може би защото и двамата бяхме уморени. По някое време взех да я разпитвам за настоящата й връзка, която вече траеше повече от 2 години, а никога не бяхме говорили за това. Тя каза, че не знае какво да прави.\n- Зарежи го. – казах аз и ми хареса колко твърдо, уверено и категорично прозвучах.\n- За да мога да ти се обаждам по всяко време на денонощието и да говоря с теб колкото си искам, без да се притеснявам, че ще те поставя в неловка ситуация. За да мога да излизам с теб, да те водя на кино или на басейн, да се разхождаме с часове, може би дори през нощта и да не се чувствам гузен, сякаш правя нещо нередно. За да мога да ти пращам несвързани смс-и когато се напия, без да ме е страх, че ще ги прочете неподходящ човек. За да мога, ако поискам, да те прегърна пред входа ти когато те изпращам.\nТя ме погледна и се усмихна леко, но замълча и нямам никаква представа какво си помисли.\nЗащото съм виждал бъдещето и там всичко е като сега. Изглежда ми напълно безнадеждно. В миналото все има разни грешки за поправяне, та по тази причина всичките ми надежди са насочени към него. Категоричен съм, че бих избрал да се върна, вместо да избързам напред. За мен е логично.\nСтранно е, защото не съм очаквал нещо подобно да ме трогне. Но съм достатъчно честен за да призная пред себе си, че в ритуалната зала дъхът ми спря. И преди това, в църквата, докато слушах как свещеникът напевно чете евангелието и жените припяват „Амин” и „слава Тебе”, идеше ми се да се прекръстя или да запаля свещ, или каквото там се прави в църква и да се моля на Онзи, който е на небето за нейното щастие. Не знам до колко е нормално, но ако в този момент имах право на едно желание, то щеше да е: „Нека е завинаги щастлива!”. Исках искрено! Всичко свое бих дал, за да се сбъдне това! Да има начин да й бъде дадено! Да може някой или нещо да я предпази от живота!\nНо не може.\nТези молитви остават нечути.\nThis reminds me of someone gentle but I just cannot remember who...\nЗабелязл съм, че всеки, който никога не е пътувал твърди, че обожава да пътува.\nТръгнахме от острова с последното за деня корабче, но пак беше твърде рано. Прекарахме няколко часа пред автобусната спирка седнали на куфарите си, проклинайки острия северен вятър. Изпитахме истинско облекчение, когато автобусът дойде, но това беше само началото. Пътувахме 12 часа, като направихме 3 прехвърляния и прекарахме доста време в чакалните на мизерни автогари. И дума не можеше да става за спане. Пристигнахме в Чикаго по светло и прекарахме деня в сън, защото същата вечер тръгвахме за Ниагара. Последва ново 12 часово безсънно пътуване с чести смени. Изгрева посрещнахме в Ниагара. Имахме желание да видим всичко, но нямахме сили. Автобусът за обратно беше малко преди полунощ и следваха още 12 часа, в които едва мигнахме.\nПолетът ми също беше 12 часа и отново не можах да заспя. Когато се приземихме в София, получих някакъв прилив на сили, който ми беше достатъчен за да се усмихвам през цялото време, да намеря обществена тоалетна и да дам бутилка първокачествена текила като подарък.\nМайка ми и баща ми ме посрещнаха на летището. Майка ми беше щастлива да ме види и й личеше. Предполагам, че баща ми също се радваше. Аз самият съм се държал неадекватно, говорел съм несвързано, но съм се усмихвал през цялото време. В момента, в който излязохме от града се сгънах на две и заспах на задната седалка на колата.\nСъбудих се след около час и половина. Просто се разприказвахме за всякакви общи неща, за времето, за полета, за задръстванията в столицата. И после някак съвсем естествено майка ми каза с треперещ глас, че леля ми починала миналия месец.\n- Леля ти почина. Миналия месец. – каза тя и гласът й наистина трепереше.\nАз много исках да не кажа нищо. Просто да си мълча, защото нямах представа какво да кажа. Но щеше да излгежда, сякаш съм безраличен, затова все пак след малко казах:\nИнфаркт, разбира се. Беше й втори. Обадила се вкъщи и скоро линейката я закарала в болницата, там починала. През цялото време питала за мен. Другата седмица ще й правим 40 дни.\nВиждах майка си само в гръб, но си личеше, че плаче. И моите очи се насълзиха, но изведнъж ми хрумна: „Какво пък? Животът е гаден.”\nПосле отново легнах и заспах.\nЗа атмосфера и настроение\nЕдинствената посока, в която можеш да полетиш. Другото са празни приказки.\nВ нощи като тази\nВ нощи като тази ми се пуши. Излизам на терасата и отварям широко остъклените рамки. Первазът е достатъчно широк, за да седна; парапетът е достатъчно близо, за да вдигна краката си. Облягам голия си гръб на прозореца и за миг ме побиват тръпки от допира ми до студеното стъкло. Но е приятно.\nСпомням си за минали лета. За безкрайни безсънни нощи по алеите в парка, за алкохол и дискотеки на открито, за сладолед, за нощно къпане в морето, искрени разговори и съкровени тайни, тихо споделени, а на зазоряване уморителния, дълъг път към дома, докато гларусите се разбуждат.\nПод мен жълти таксита минават периодично, не съм единственият още буден. Но аз всъщност бях започнал да казвам, че в нощи като тази мисля за теб.\nЕдна вечер тя закъсня. Трябваше да се е прибрала преди трийсет минути. Първо се зарадвах, защото така имах време да си довърша играта. Още трийсет минути по-късно вече започнах да се питам къде е. Вероятно беше решила да мине през пазара за да купи нещо. Често го правеше. Погледнах часовника. Сетих се, че съм разпилял дрехите си в спалнята, тя щеше да се изнерви, щом се върне и ги види. Отидох да ги прибера и като минавах край прозореца неволно се загледах към кръстовището. Вече беше съвсем тъмно, светофарът мигаше безразлично, а аз се опитвах да разпозная между многото силуети един конкретен... Тръснах глава и си казах, че няма за какво да се тревожа. Още трийсет минути. Седях пред телевизора, но само нервно сменях каналите. И поглеждах часовника.\nНяма значение дали те е страх да умреш. Но трябва да те е страх от смъртта! От факта, че животът просто свършва. И то без повод, без причина, без предизвестие, без знак. Единственият край, който не е начало. Единственото нещо в природата, което наистина се губи, вместо да преминава от едно състояние в друго. Губи се, разбираш ли? Животът. Се губи.\nИ това доживях...\nНе вярвах, че ще ми се случи, но ето на. Животът е наистина специалист в подготвянето на неприятни изненади. Аз пък съм специалист в това да не се изненадвам от нищо. Довечера ще убивам време с картинни мозайки и музика. Мисля за 2Pac.\nOn these cold streets\naint no love, no mercy, and no friedns.\n...In case you never see my face again.\nЕх, искам да се прибирам вече.\nЕдинствената посоянна величина във вселената е промяната.\nЕдиният е да си разумен. Да приемеш, че хаотичните пориви на сърцето не водят на никъде, да опитомиш желанията си, да ги подчиниш дори. Да промениш себе си, за да бъдеш какъвто искаш. След това да поемеш към някаква цел, която сам си избрал, защото си сметнал за правилна.\nВторият вариант може да се опише най-добре с прекалено често употребяваното (и по мое мнение ненужно прехвалено) „да следваш сърцето си”. Да му повярваш, да повярваш, че най-доброто за теб е да бъдеш себе си. Вместо да се противопоставяш на желанията си просто опитваш да ги удовлетвориш. Дори понякога да изглежда глупаво или нелогично. Дори да не можеш да видиш накъде те води този път.\nТи се спря на втория вариант.\nМен никога не ме е бивало в слушането на сърцето...\nКой от двама ни е постъпил правилно?\nКой от двама ни ще е щастлив в избора си?\nПросто сме такива.\nПолучих доста поздрави и пожелания. Както винаги се получава, някои от тях бяха от хора, които изобщо не съм очаквал да се сетят за мен, а някои много близки ме забравиха. Това няма значение. Покрай пожеланията се замислих кое наистина ми се иска да се сбъдне. Трудна работа, но нека карам подред.\n1) Здраве – имам.\n2) Любов – имам.\n3) Щастие – абе имам си своите моменти. Измежду всичките ми познати няма някой, за който да мога да кажа, че е по-щастлив от мен.\n4) Късмет – че той моят си е перфектен. На моменти даже ми се струва, че съдбата работи за мен.\n5) Успехи в службата, професионално развитие и т.н. – по принцип е страхотно, но някак си не ме вълнува особено. А и към настоящия момент нещата се развиват по-добре от очакваното.\n6) Завършването на университета – огромно облекчение ще изпитам щом завърша, но то това така или иначе ще стане, въпрос на време е. Не мога да го определя като мечта.\n7) Усмивки – не, благодаря, и без друго все се хиля като зелка.\n8) Пожелания свързани с разните добродетели – ми че аз съм изтъкан от добродетели бе, още малко и ще трябва да ме обявят за светец.\nИзлиза, че всичките хубави неща, които тоя скапан живот може да ми предложи аз вече ги имам. Това значи, че по-добър никога няма да стане. Не че се оплаквам... Да върви по дяволите. Напих се доста и изкарах страхотно, ако ви вълнува.\nЗнам, че всяка е красива по свой си начин. И в никакъв случай не искам да обидя някого! Но аз познавам най-прекрасното момиче на света! Сериозно ви казвам. Искате ли да ви разкажа за нея? Имам номера й. Дори мога да я прегърна, ако поискам. Ужасно е, защото всяка друга ми изглежда някак си не толкова... Разбирате, нали?\nА вие ме помислихте за щастливец.\nАко дълго време се чувстваш добре, това не е защото животът ти е станал хубав, а защото ти си се променил.\nП.П. Към по-лошо. ;)\nПричина да останеш\nКато гледам, че радостта ти е искрена и се надявам причината да заминаваш наистина да е обичта ти към пътуването, интересът към новите места и различните хора, любопитството и прочее.\nПомня как преди няколко години просто искаше да се махнеш. Казваше, че не издържаш повече тук. Казваше, че се чувстваш излишна. Казваше, че това място е твърде малко за мечтите ти.\nСтранно как се променят нещата. Но все пак каквито и да са мотивите ти, от все сърце ти пожелавам на новото място да намериш своята причина да останеш.\nЕх, ако нищо не те спира да се махнеш, значи нямаш нищо свидно. Тъжно е, че тук не си го открила. Просто ти пожелавам истински да обичаш нещо. Някога.\nВеднъж някой ми възрази, че в една връзка било най-добре и за двамата винаги да се казва истината и да не се лъже за каквото и да било. По принцип лъжите били нещо отвратително, каза той.\n- Глупости! - рекох с усмивка - Само с лъжи могат двама души да поддържат щатието си.\n- Щастието им няма да е истинско!\nАми то по принцип е така в тоя живот... Щастието е винаги лъжливо, а нещастието е винаги истинско. Какво да се прави.\nКойто е казал, че за истинската любов разстоянията са без значение, е бил глупак, страхливец и жалък идеалист! А ако смяташ че е бил прав, значи и ти си глупак, страхливец и жалък идеалист!\nУж сте големи хора, но понякога направо ме убивате!\nП.П. Да, освен това няма Дядо Коледа...\nВиждам, че полагаш усилия, но в крайна сметка...\n...it all leads to this.\nСтрахувам се да говоря с теб. Разговорите ни са така приятни, че неусетно се отпускам и някой ден ще взема да се самозабравя и да ти кажа всички онези неща, които решихме да не ти казвам. Не се обиждай, ако те отбягвам. За добро е.\nДа беше пълно с непознати.\nПонякога ми се иска да не познавам никого. Всичките ми приятели и познати да заминат за някъде и да си общуваме само с писма, в които да си пишем колко ще е хубаво, когато се върнат, но всъщност никога да не се връщат. В такива моменти се сещам за дните, прекарани в старата къща. Как всички шумове на ежедневието оставаха навън, а вътре, в стаите, тишината беше придобила плътност, грубо разкъсвана единствено от непрестанното скърцане на вратите, пода, дървеното стълбище. Мълчаливо се миех, готвех, ядях, миех съдовете, чистех. Събуждах се сам, притиснат от тази тишина и вечер пак само тя ме посрещаше. Пипнешком намирах леглото, след като угася лампата и после дълго лежах в тъмното и се вглеждах в сенките. Да живееш сам е тягостно и подтискащо, но някои хора са родени за такъв живот и предполагам, че съм един от тях. Струва ми се, че ако бях сам, щях да обръщам повече внимание на себе си, да спортувам, да уча повече, да чета, да посвещавам повече време на работата си. Да върша нещата, които сам сметна за важни. Помня първата ми година в университета, когато не запомних нито едно име и никой не смееше да ме помоли за каквото и да било. Не дължах никому нищо и беше страхотно. Но с времето разбира се подчиних на неписаните обществени закони... Аз не съм някакъв шибан бунтар. О, не, в никакъв случай. Просто понякога ми се иска да не познавам никого.\nДюд, какво да ти кажа за брака?... То е като да си търсиш работа. Не ти се бачка, но все някога трябва да се захванеш с нещо. Оглеждаш всички оферти, преценяваш кое е най-подходящо, претегляш плюсовете и минусите и накрая избираш. Все още не ти се бачка и със сигурност ще ти липсва времето в гиманзията, когато не ти се е налагало да правиш нищо, но... Това е. Ако си лоялен тип, може да се задържиш за цял живот. С времето свикваш и ежедневието, което сам си си избрал, вече не ти е чак толкова противно. Знам, че звучи тъпо, но погледни от друга страна. Вече е очевидно, че с теб няма да постигнем нищо в този живот. Нека поне едни деца да завъдим! Белким те се справят по-добре от нас.\nЗнаеш ли, точно в момента бих предпочел да не ми говориш за любов.\nТова, което се опитвам да кажа\nТова, което се опитвам да кажа е, че болката я има независимо от теб. Тя не е въпрос на гледна точка. Не е следствие на неправилното ти отношение към живота и света. Дори да промениш себе си и начина си на мислене, тя пак ще си е тук. Няма да си отиде, ако се обградиш с позитивно настроени хора, мислиш само за хубави неща и се усмихваш повече. Нея просто я има, вградена в душата ти. Една неразривна част от живота. Можеш да откажеш да я виждаш, можеш да я отричаш, но не можеш да я накараш да изчезне. Не е по силите ти. Ти не си Бог.\nПреди да продължиш напред, може би ще си по-спокоен, ако я признаеш и приемеш. По-достойно е, а и така или иначе ще е твой постоянен спътник.\nад и мъка\nИ ето аз ви думам: има ад и мъка -\nТопло мляко и бутерки. Майка ми ги е прегорила малко този път. Всички вече са легнали. Утре съм на работа и е крайно време и аз да заспивам, но ми се искаше малко да осмисля нещата, които се случиха последните дни. А утре пак е понеделник.\nВсе смятах, че това ми е проблемът. Не понеделниците. Мисленето. Преди време го правех непрекъснато. Все нищех разни случки, думи, жестове. Кой? Защо? Исках да знам всяка мисъл, всеки мотив. Спях малко. Това направо ме убиваше. Проваляше ми живота. Реших, че ще е по-здравословно, ако се откажа от този си навик. Не съм пушач, но предполагам, че щеше да ми е по-лесно да откажа цигарите. Както и да е, аз се промених. Наистина. Поне от две години живея безметежно. Без тревога за бъдещето, без въпроси, без отговори. Държа се лекомислено. Говоря много без значение какво мисля, често по въпроси, за които не знам нищо. Обръщам всичко на шега. Точно както го бях планирал!\nНо не ми е по-добре. Всъщност ми се струва, че нещата се влошиха. Не трябваше да става така...\n...too many lights out, but noone near here...\nIt was me on that road...\nНадявам се, че ти е останал някой белег. Белезите са за това, да ни напомнят, че миналото ни е било истинско.\nАко започнеш да забравяш, (може би вече се е случило) обади ми се. Ще ти разкажа нашите истории. Ще ти ги разкажа с детайли – какво казах аз, какво отвърна ти, какво си помислихме и как се почувствахме... Аз мога да говоря дълго и никога не ми омръзва. Ще прогоня всичките ти съмнения – вярвай ми, това действително се случи, ти беше там. Накрая ще си тръгнеш с усмивка, обещавам.\n...и рядко сме тъжни\nНе ме впечатляваш с щастието си. Знам какво си жертвала за него.\nАкулите са щастливи, предполагам. Помнят по минута или две. Не повече. Така са устроени. На това му се казва живот за мига. Много хора го смятат за доста добър вариант.\nНали това искаш? Нали с това се гордееш? Нали така продължаваш напред? Дори си ме съветвала...\nЖивей за мига? А какво ще кажеш за: "Върви по дяволите!"?\n"Бързо забравяме и рядко сме тъжни.", казва един герой на великия Ремарк. Казва го с дълбока ирония, с тотално отчаяние, с безконечна мъка по нещата, които е заличил в паметта си в името на съществуването си.\nА ти се радваш. Ти се гордееш.\nЛошото при акулите е, че никога не могат да спрат. Дори когато спят, трябва да продължават да се движат напред. Защото, ако спрат дори за момент... Ще умрат.\nIma mi neshto brat. Iska mi se da legna i da reva.\nPihme v Trifona sega i beshe super qko. Idvai si po dqvolite.\nNe e juvot, my friend, ne e jivot....\nДнес стават 24 дни. Сякаш ме е нямало. Ако ме питаш какво съм правил през тези 24 дни – не знам. Промяна има, излизам, усмихвам се, отново ям нормално. Не че се чувствам по-добре, но по-добре се преструвам. За пореден път се убедих, че най-добрият начин да се справиш с проблема е да го отричаш. Вече знам със сигурност, че нещата не могат да се поправят, но все още тая някаква надежда... Казват, че надеждата крепи човек, а мен тъкмо надеждата ме убива. Надеждата ме спира, дърпа ме назад, натиска ме надолу, тласка ме към саморазруха. Не искам надежди! Какво не ми е наред? Плаша се от себе си, защото не се разбирам. Вече не си вярвам. Времето има свойството да прави всичко да отминава. До тогава ще е твърде късно. Давам си сметка, че всичко, което правя е с една единствена цел – да напомня за себе си. Знам, че е жалко, но въпреки това... Ето ме, виж, тук съм! Мислиш ли за мен? Друго не ме интересува. Само това. Мислиш ли за мен? Всеки положителен знак ме подлудява от щастие, но щом знакът изчезне отново ме обзема дяволски страх. Страхувал съм се от тъмното, страхувал съм се от смъртта, но сега ми е много по-страшно. Сега се страхувам, че ще бъда забравен.\nMMORPG "Life" 0.24b\nКато всяко MMORPG и животът няма смисъл. Единственият стимул е трупането на експириънс и събирането на айтъми. В началото е наистина интересно и вълнуващо, често казваш „Ааа! Ооо! Брей!”, но малко след това единственото, което си казваш е „Защо по дяволите продължавам?” Стоиш насред безкрайна, необятна вселена, скрила в себе си безброй невъобразими красоти и тайни, но за да можеш да съществуваш си длъжен просто да трупаш експириънс и да събираш айтъми. Уж има разни куестове, които да разнообразяват ситуацията, но с времето усещането „been there, done that” става все по осезаемо и е трудно да се бориш с него. Циклиш ежедневно с надеждата, че нещо ще се случи. После тази надежда умира, но продължаваш да циклиш по навик. Или защото не обичаш да се отказваш. Или за да не се излагаш пред другите. Има някакви луди – идеалисти – които понякога те въвличат заедно с много други в една или друга битка, в едно или друго търсене. Опитваш да прихванеш от техния ентусиазъм, на моменти успяваш, мъчиш се да ги имитираш, но винаги е за кратко. Това не са твоите битки и твоите търсения, никога не успяваш да разбереш причините за тях. После идват разочарование и апатия. Казваш, че всичко много те радва, че си щастлив, че не би продължавал, ако не ти харесваше, но всъщност си дяволски отегчен. Където и да отидеш, с когото и да се срещнеш, каквото и да направиш – все ти се струва някак фалшиво. Иска ти се най-сетне да стигнеш края, за да можеш да си починеш.\nЕто ме мен, с добрите новини. Ще стигнеш края. Имай търпение.\nА вие какво си въобразявахте?\nПринципите не помагат да избегнеш грешките в живота си.\nНо от опит знам, че имат едно друго, много хубаво приложение.\nАко, преследвайки интересите си, нараниш някого жестоко, принципите са страхотно средство да удушиш съвестта си.\n"Въпрос на принципи!"\nСякаш това обяснява всичко...\nСтрах от депресия.\nНе ги разбирам!\nИ всеки път щом някой се отърси от депресията, всички край него му се радват и приветстват:\n- Хей, страхотно е, че вече си добре, как се възстанови толкова бързо? Толкова се радвам, че отново излизаш с нас, усмихваш се и се веселиш! Поздравления! Как го постигаш?\n- О, ами нали знаеш, животът продължава! Просто не мисля за това, гледам да се разсейвам с други неща... Трябва да се продължава напред. Ако гледаш към миналото, до никъде няма да стигнеш... Трябва да си повтаряш, че „това” няма значение, че не е толкова важно и да не спираш да се усмихваш!\nЖивотът продължавал. Чудесен метод! И което е по-важно – наистина работи. Но как не разбираш, че „това” всъщност е от огромно значение, определя целия ти бъдещ живот и не само е важно, но може би е най-важното нещо което някога ще ти се случи! Нима наистина не ти пука? Иска ми се да те дръпна в страни и тихо да ти прошепна на ухото: „Ей, чакай малко, ти току що съсипа бъдещето си, к’во се хилиш, осъзнай се, по дяволите!!!”\nОт къде този сляп страх от реалността?\nПовечето хора се обиждат от мълчанието. Много е хубаво да си намерите някого, с когото можете да си мълчите, без да се чувствате длъжни да поддържате разговора. Такава компания е много разтоварваща и много подходяща, когато не ти се говори, но не искаш да си сам.\nI cannot sit and chat with you\nthe way I'd love to do.\nI`d like to drink a tea with you\nlike the way we used to do\nThe life captured both of us\nbut to each other we can always trust...\nЕла да помечтаем заедно, прегърнати, загледани към морето. Да помечтаем за нас, за нашата сватба, за нашите деца, за нашето бъдеще. За пътуванията, които ще предприемем заедно. За нещата, които заедно ще видим. За прекрасните моменти, които ни очакват. За нашето щастие. Няма как мечтите ни да не се сбъднат! Ти толкова искрено вярваш, а аз толкова добре се преструвам!\nЕбах ти гадния живот!\nЕдин от онези моменти, в които това е единственото адекватно нещо, което можеш да кажеш. Или по-скоро да го изкрещиш. През сълзи. И с много злоба.\nСутринта ни донесоха вестниците и докато разлиствах страниците от вътре изпадна приложена мартеница. Беше хубава и се зачудих какво да я правя, не исках да си я слагам, но на кого да я подаря. Изведнъж се сетих, че знам адреса ти и идеята, да ти я пратя в писмо много ми хареса. Деловодителкта ни е в съседната стая и нямаше нищо против да ми даде един плик. Тя е готина. Надписах го и сложих вътре мартеницата. От обратната страна на парче използвана факс-хартия написах с молив набързо едно пожелание за здраве. Банално, но искрено. Забавлявах се като дете, мислех си как ще се зарадваш, кой знае от кога не беше получавала писмо, още по-малко мартеница. Представях си как се усмихваш докато отваряш плика и изненадата ти от съдържанието му. На връщане слязох една спирка по-надолу, пощата още работеше и купих марка. Реших да я залепя вкъщи и да го пусна сутринта, хем щях да напиша адреса на ново, че се беше получило доста грозно. Вкъщи седнах на бюрото си и докато пишех на новия плик изведнъж си помислих: "Какво, по дяволите, правя?!!" Размислих минута, после бутнах писмото в чекмеджето. Там си остана.\nТвърде много неизпратени писма, твърде много неизречени пожелания - банални, но искрени. Кой печели от това? А така тежат.\nМного се усмихваш напоследък, мила. Радвам се за теб, наистина. Харесвам усмивката ти. Помня, че преди време не беше така, макар да отричаш. Но ти си ми казала много неща и аз помня. А днес идваш и ме потупваш приятелски по гърба, казваш ми, че всичко ще е наред, че трябва да гледам по-позитивно, че светът е прекрасен, а животът е какъвто си го направим. Съветваш ме да имам повече вяра в бъдещето. Понякога те дразня с вечната си философия, понякога те отегчвам, понякога те разстройвам, понякога съм ти смешен. Но един ден ще се събудиш безполезна, до мъж, който не се итересува от теб, с деца, които не те познават, с приятели, на които не смееш да се обадиш и с работа, която не понасяш. Тогава и ти ще трябва да се примириш и може би ще се сетиш за мен и ще си кажеш „Беше прав.”\nНе че от това ще ми стане по-хубаво...\nТолите дни се оказаха чудесна възможност да прекопаем градината. С баща ми се въоръжихме с по една права лопата и под зоркото наблюдение на майка ми се заехме с тази богоугодна дейност. Направи ми впечатление, че баща ми си почива често, което не е нормално за него. Като ни останаха няколко метра той заби лопатата в изкопаното и каза да го довърша сам. Чух го зад гърба си как пие на едри глътки вода от бутилката.\n- Еее, що ме остави, бе? - питах.\nЩе ви призная нещо. На част от вас, защото сте ми близки, на останалите - защото не ви познавам. Най-трудният миг в живота ми ще бъде когато кажа на сина си "не мога". Да застанеш пред някакъв келеш, дето си отгледал от ей такова врещящо парче месо, връзвал си му обувките, учил си го от коя страна се държи ножа, успокоявал си го докато реве и да му кажеш "не мога". Чак страх ме хваща. Може би от прекалена гордост и самонадеяност. Дано до тогава да съм се примирил с тази мисъл, но като гледам баща си... Не му беше лесно. Прилича на мен по много неща.\nКато ги видя така... С прошарената коса, с бръчките по лицето, с честите здравни проблеми, как присвиват очи докато гледат телевизия и все не чуват какво им говоря.\nИма време, нали? Знам, че и вие така си казвате. Звучи толкова хубаво. Има време.\nИма песни, които...\nНякога чувствали ли сте се така? Като в песента. Но пак се смеете, нали? Това не ви ли кара да се чувствате като подли лъжци? Би трябвало! Не ви ли кара да се съмнявате в собствените си чувства? Как ще си повярвате следващия път?!?\nПоне за това съм чист пред себе си. Казах каквото трябваше и не излъгах.\nП.П. Мога да слушам това парче с часове.\nСлънцето напече за пръв път от месеци и незнайно как стана топло. Стотиците квадратни метри асфалт се нагорещиха и базираните самолети блестяха под слънчевите лъчи. Минавахме с колата край стоянките и шофьорът бъбреше напевно. Макар да ми беше интересно, не можех да се съсредоточа и съзнанието ми все се отнасяше на някъде. На празния перон можехме да караме по права линия, но колата следваше някакви отдавна избелели, невидими за моите очи линии и създаваше усещането, че просто обикаляме без никаква цел. Спряхме пред помещенията за механиците и слязохме. Все едно бяхме на средата на нищото. Чух как спътникът ми обяснява за предстоящо разширяване на паркинга, но аз не го слушах. Беше пълно с котки. Поне десет. До една се бяха излегнали на импровизираната пейка, по первазите на прозорците, по земята. Поглеждаха към нас с премрежени очи, потрепваха с опашки, а ноктите им ту се показваха, ту се прибираха. Чувах мъркането им. Ето, това е блаженство. Не вярвам в прераждането, но тогава си помислих, че би било дяволски хубаво в следващия си живот да съм котка. Защо да не е възможно?... Или поне ковач. Винаги ми се е искало да... Но това е друга история, може да ти я разкажа, ако някога ме подсетиш. Време е да се взема в ръце, защото не съм нито котка, нито ковач, а съм глупавото ми обикновено аз.\n- Искаш ли да влезем в кабината на онзи бойнг? Сега го подготвят, но познавам момчетата.\n- Да, страхотно. Да влезем в кабината на бойнга.\n- Само да не се изцапаш, че стълбата е цялата в масло.\n- Споко. Днес не ми пука.\nЩе влезна тихо. Кротко ще приседна, ще вперя поглед в мрака да те видя... Мечтаеш си някой да напише нещо подобно и за теб. Чудиш се какво ли е някой да те обича безусловно и безкористно. Мислиш си колко хубаво би било. После наистина срещаш този някой и разбираш, че всъщност не е кой знае какво, обръщаш му гръб и се свиваш в ъгъла, където тихо си мечтаеш за нещо друго...\nСъвет от Вонегът\nАко наистина искате да нараните родителите си и не ви стиска да станете обратен, най-малкото, което можете да наравите, е да се захванете с изкуство. Не се шегувам. Изкуството не е начин да си вадиш хляба. То е много човешки начин да направите живота по-поносим. Ако се занимавате с изкуство, независимо колко добре или зле, това е начин душата ви да израстне. Пейте под душа. Танцувайте на включено радио. Разказвайте някакви истории. Посветете на някой приятел стихотворение, дори и слабо. Постарайте се да се получи възможно най-добро. Ще бъдете възнаградени прещедро. Ще създадете нещо.\nРазбрахте ли? Не пиша за вас. Пиша за себе си. Пиша, за да бъде животът по-поносим. Чета, за да бъде животът по-поносим. Слушам музика, за да бъде животът по-поносим. Играя, за да бъде животът по-поносим. Гледам филми, за да бъде животът по-поносим.\nУви, понякога просто не е достатъчно...\nНе е любов.\nСлушай какво, дарлинг.\nТова вашето не е любов. Приеми го.\nКогато си говорим за любов, твоята връзка не е подходящ пример.\nЛюбов беше онова, първото чувство, сещаш ли се? Непознатата тръпка, която ускоряваше пулса и замъгляваше съзнанието. Слабост в коленете, свиване в стомаха, тревога, безсъние, мечти, мечти, мечти. Можеше да обърнеш гръб на всичко в името на любовта си. Забравяше себе си. Чувството за пълнота, абсолютното щастие, светлото бъдеще, вярата, надеждите. Свободата да погледнеш някого в очите без да криеш нищо. Топлината в една длан. Цялата красота на живота събрана в едно усещане.\nКъде е това сега?\nОстанал ти е само споменът и се напъваш да го изживееш отново. Опитваш да се държиш както когато беше влюбен. Преструваш се, че ти идва отвътре. А виж, всичко при теб е премерено. Всичко е спокойно. Всичко е разумно. Не може да се обича в граници. Казваш "Бих направил всичко за теб!", но можеш да съставиш списък, в който да изредиш какво точно включва това "всичко". Казваш "Ще съм до теб вечно!", но знаеш точно в кои случаи можеш да се отречеш от това обещание. Не може да обичаш с изключения. Това твоето не е любов. То е компромиси. То е примирение. То е логичният избор.\nОправдаваш се, че си се променил, остарял, помъдрял, но всъщност просто не си влюбен. Приеми го. Нямаш друга възможност. Тя идва само веднъж и ти вече я изпусна.\nПонякога се ядосвам и ми се иска да ти кажа, че един ден ще съжаляваш горчиво. Ще имаш нужда от мен, но няма да ме има! Но мълча, защото и двамата знаем, че аз винаги ще съм тук, а ти едва ли някога ще ме потърсиш.\nРазчиствах бюрото си и намерих стари снимки. Сбутах ги обратно под другите неща. Не сега. Не днес. Един ден ще ги извадя, ще легна по гръб на леглото и ще ги гледам цяла вечност. Но не днес.\nКогато те сънувам се събуждам усмихнат. Отворих очи и между провесените на простира чаршафи видях къс зимно небе с цвят на олово. Развиделяваше се. В сънищата ми винаги присъстваш само като наблюдател. Стоиш спокойна някъде в страни и се усмихваш, щом те забележа. Или се разминаваме и в последния момент срещам погледа ти, махвам, а ти ми намигваш приятелски. Размърдах се под юргана, чувствах се доволен, че съм на топло. Искаше ми се да остана в леглото цял ден. Този път не помнех нищо от съня, само едно усещане за устните ти. Понякога са ръцете ти, този път бяха устните. Няма по-нежни устни от твоите. Казвал ли съм ти, че те обичам? Все още се усмихвах, когато затворих очи и зачаках алармата на телефона.\nТъга, щастие, вече не правя разлика. Вече няма значение. Наслаждавам се и на двете.\nАз себе си съм прежалил отдавна, за теб се тревожа. От всички неща, които мога да ти дам, точно любов ли реши да поискаш? Повярвай, не минава ден без да се запитам дали не провалям живота ти...\nI'm damaged so how could I know?\nСъвпадение? Не мисля.\nС всеки изминал ден ставаш все по-силен, благодарение на нещата, които не те убиват. Учиш се от грешките си, трупаш опит и самоувереност. Един ден решаваш, че си достатъчно корав за да се справиш сам с всичко, животът вече не може да те пречупи.\nТочно тогава оставаш без приятели.\nОт начало не обърнах внимание на момичето на съседната седалка. На една от спирките тя взе да се оглежда и помаха на някого. Оказа се друго момиче, което седна срещу своята приятелка. Носеше огромен букет цветя – рози и карамфили както разбрах по-късно. Погледнах ги само колкото да видя, че са млади, може би дори по-малки от мен и после се замислих за моите си работи. По някое време обаче чух едната да казва:\n- Спа ли снощи?\n- Не. Опитах, но не можах. А ти?\n- И аз. Плаках доста.\n- Да, и аз. През деня всичко нормално, но вечерта просто не издържах. Виж, вземи си цветята, че ми е трудно да ги нося всичките.\nЗагледах се. Момичето отдели 4 рози и ги подаде на приятелката си. За себе си остави 6 рози и 4 карамфила. Явно отиваха към гробищата. Привлякоха вниманието ми и колкото и да не желаех, по пътя станах неволен слушател на разговора им. Бил техен приятел, на тяхната възраст, загинал при катастрофа, щях да участва в „танцувай с мен”. Никога не съм предполагал, че нещо подобно може да ме подтисне. Сърцето ме сви, стана ми едно такова тягостно.\n- Всеки можеше да е на неговото място. – каза момичето.\nВеднага се сетих за катастрофата ни преди две години. Бяхме на косъм, но на мен почти не ми направи впечатление. Да, всеки можеше да е неговото място. Всеки можеше да е и на тяхното място и да пътува в автобуса с букет в ръце, след като цяла нощ е плакал в леглото.\nМислих за това през целия ден и за начина, по който ме накара да се чувствам тази случайна среща в автобуса. Беше ново чувство. Непознато. Не спрях да се тормозя докато не разбрах какво бе то...\nЕлементарно. За пръв път бях усетил, че не искам да умра.\nЗаради цвета на житото\n- Ела да поиграем - предложи й малкият принц. - Толкова съм тъжен...\n- По-добре идвай в един и същи час - каза лисицата. - Ако идваш например в четири следобед, аз още от три часа ще започна да се чувствам щастлива. Колкото повече наближава часът, толкова по-щастлива ще бъда. В четири вече ще се вълнувам и ще се безпокоя, ще открия цената на щастието! Но ако идваш, когато ти хрумне, никога няма да зная за кога да подготвя сърцето си... Необходими са обреди.\n- Ах! - каза лисицата. - Ще заплача.\n- Ти си виновна - отвърна малкият принц, - не ти желаех нищо лошо, но ти поиска да те опитомя...\n- Но ще плачеш! - рече малкият принц.\n- Тогава не печелиш нищо!


Този съвсем кратък текст е предназначен за младите хора, които следят сайта ми или профила ми във фейсбук. Моля, отделете 2-3 минути, може да ви е от полза.\n1. Моля, поинтересувайте се какво става напоследък в Русия. Веднага ще забележите, че приликите с днешна България са повече от очевидни. Причината е, че огромното мнозинство от овластената мафия у нас много харесва какво става в Русия и се стреми да ѝ подражава. Между тях, ала не мнозинство, а 100 процента, са хората, които решиха да предложат Румен Радев да бъде избран за президент. А той се съгласи, понеже е точно като тези 100 процента и е част от тези 100 процента. Те и той много харесват съвременната Русия, това им е моделът, това им е образецът. Моделът е мафиотски и авторитарен, меко казано. И още много черти има този светъл „образец”, но и тези две стигат, за да се отврати всеки порядъчен човек и да прави-струва, но да го държи далеч от дома си.\n2. Затова, моля, не допускайте дори името на Румен Радев да се споменава като някаква – дори и периферна – част от протеста ви срещу мафията и авторитаризма. Напротив, опитвам се да намеря, но не мога, поне една причина да не се иска и неговата оставка. А ако се стигне скоро до служебно правителство, назначавано от него, не допускайте то да бъде сформирано извън контрола на протеста. Това означава служебни министри, и то на ключовите министерства, да бъдат хора, на които вие имате доверие. Можете да постигнете и това, ако сте последователни и смели.\n3. Моля, изгледайте филма „Кръстникът”, ако не сте го сторили досега. Хубав филм, стар, половинвековен. Ще разберете защо онзи еднокнижник от Банкя толкова го харесва на първосигнално си мутренско ниво. Там ще се запознаете със семейството на дон Вито Корлеоне, всички до един мафиоти. И ще осъзнаете, че е невъзможно, да не кажа, че е безумие, да се протестира срещу дон Вито и синовете му Съни и Майкъл, а сред протестиращите да ходят с вдигнат юмрук другите му синове Том Хейгън и Фредо, а наемните му на дон Вито убийци Лука Брази, Тесио, Клеменца и пр. да дават интервюта около шадравана, докато кудкудякат игриво „мафията вън”. Това по повод т.1 и т.2, както и по повод разни маиманолови, руменпетковци, александъртомовци и прочее гнусен персонаж от родния „кръстник”.\n4. Моля, не се делете на леви, десни, умерени или само „еко”. Просто защото не сте нито леви, нито десни, нито умерени, нито единствено „еко”. Не вдигайте лозунги за/против капитализма или каквито и да е „изми”. Забравете „измите”, те са от предишните два века. Със сигурност мнозина от вас вярват, че имат леви убеждения, вярват в социалния инженеринг на ползу роду. Други са настроени „зелено”. Трети предпочитат традиционните демокрации. Бива. Но, моля, никога, никога не допускайте професионални „дейци” и „идеолози”, свързани по какъвто и да е начин с БСП и ДПС, дори и уж по най-непрекия, най-индиректния начин свързани с БСП и ДПС, да ви бъдат партньори за каквото и да е. Защото зад тези „дейци” и „идеолози” се крият едни чичовци и най-вече дядовци, за които вашият живот и вашите мечти (включително младежките ви заблуди) нямат никакво значение. Никакво, нула. И ако се стигне до това – знайте го – те, дядовците, ще минат през вас и през мечтите ви като валяк. Ще ви пожертват дядовците в името на оставащите им няколко години от безсмисления им, отвратителен, мафиотски живот. Било е много пъти, нека този път да не е така. Иначе ще се превърнете в поредните жертви на общобългарския наивитет, от една страна, и перманентно общонационално детеубийство, от друга. Питайте бащите си, питайте дядовците си, те ще ви разкажат как беше и е било.\nПредупреждавам ви, защото този Кумчо Вълчо не е като оня от приказките. Този стар, ревнив, жалък, прост, отмъстителен, алчен, жесток Кумчо Вълчо не спи нощем, той винаги бди в тиквоглавия си нарцисизъм и униформеното си унифицирано късогледство, той така лесно няма да ви позволи да му разпорите корема и да измъкнете оттам пленената от него Червена шапчица, чието кръщелно име е Свобода. Ще е много по-трудно, деца. Внимавайте!\n5. Моля, не позволявайте да ви лепят етикети на протеста. Има ли значение дали протестът ви е политически, социален, морален, „еко” и т.н. Не се вкарвайте в една от многото улици на протеста. Мене ако питате, протестът ви е най-вече естетически. Тая грозота наоколо е просто непоносима за съпреживяване. И още се чудя как издържахме и издържаме да живеем в нея, как естетическото ни чувство за хармония не се взривява от тая зловонна смрад. Така или иначе само Господ знае дали красотата ще спаси света, но си струва да се опита. Нали?\n6. Моля, пазете радостта си от живота. Той – какъвто и да е невзрачен все още у нас – си заслужава.


Експеримент на bTV: Как се разпространява COVID-19 в битова обстановка - bTV Новините\nПубликувано в 20:15 ч. 16.05.2020 г. - Обновено в 20:22 ч. 16.05.2020 г.\nЕксперимент на bTV нагледно показва как коронавирусът може да се разпространи.\nЗа първи път подобен опит правят от японската държавна телевизия съвместно със здравни експерти. Целта е да покаже какво би се случило, ако не спазваме хигиена.\n37 са новите положителни случаи на коронавирус у нас\nПочиналите са трима, а излекуваните - 28\nВ експеримента използваме специален луминесцентен прах, както и ултравиолетова светлина. В опита се включва криминалистът Иван Савов. Подчертава, че веществото, което използваме, не крие риск нито за хората или за околната среда. Той уточни, че това е веществото, което се вижда на стрелките на ръчните часовници.\nЕкспериментът ни не е научен и няма как да покаже точния въздушно-капков път на заразяване, по който коронавирусът се предава.\nУспява обаче да имитира контактно-битовия - другия начин за предаване на болестта чрез мръсни ръце или повърхности.\n“То влиза в състава на препарата, с който се белязват различни повърхности, пари, когато се касае за криминалистични нужди”, коментира още той.\nПо думите на експерта в случая не става въпрос само за COVID-19, но и за всякакви зарази, включително и хепатит.\nРазиграваме обичайна ситуация в произволно избрано столично заведение. Необходими са само няколко минути, неволни докосвания на различни повърхности или по кожата.\nМатематик от БАН: Ако мерките се спазват, броят на заразените с COVID-19 ще падне\n„Ние излязохме от един пик по Великден и излязохме добре“, коментира проф. Николай Витанов, който прави прогнозите в щаба\nРезултатът - зацапвания по ръцете. Същото се получава и при здрависване.\n“Виждате без да искаме заразихме 5-6 обекта. Чашите, бутилката. Сега представете си как сервитьорът идва, оставя ги в мивката и е заразен. Гушка детето си, заразява него. То гушка баба си. И нещата се случват”, подчертава криминалистът.\nЕпидемиолозите предупреждават: рискът от заразяване на закрито е по-голям заради по-тесните пространства и докосването на различни повърхности.


Защитени ли сме, когато плащаме с кредитна карта? | твоят Бизнес - списание за предприемчивите българи\nКредитната карта все повече се налага като един от най-необходимите ни и верни спътници в ежедневието. Наред с връзката с ключове, мобилния телефон и портмонето, тя се превръща все повече в незаменим наш партньор и ни придружава както в бизнеса, така и в личния ни живот. Кредитната карта предоставя незаменимо удобство, когато извършваме плащания в интернет, пазаруваме в търговски обекти, правим резервации на билети, хотели, както и в редица други случаи ...\nВ опитите си да открият и предоставят най-подходящата карта на различните групи потребители, картоиздателите започнаха да предлагат все по-иновативни продукти и все още малко популярни продуктови решения. Палитрата започва от ‚стандартни‘, преминава през ‚златни‘ и достига до ‚платинени‘ кредитни карти, предлагащи различни нива на кредитни лимити и ексклузивност. Предлагат се и карти, спрямо различните бизнес нужди, предпочитания и статус.\nФункционалността и привилегиите са важни фактори при избора ни на кредитна карта, но на първо място винаги остава сигурността. Ежедневно ставаме свидетели на измами с кредитни карти, от които никой не е защитен. Добрата новина, обаче е, че благодарение на технологиите, има начини, по които да се предпазим от попадането в подобна клопка, стига да сме запознати с няколко основни правила при ползването на кредитната ни карта, които ще разгледам в следващите редове.\nПовечето хора използват кредитната си карта предимно като разплащателно средство (и по-рядко за теглене на пари в брой). Затова е важно, при извършване на плащане чрез ПОС терминал, дори и за секунда да не отклоняваме погледа си от картата, както и да следим дали изписаната сума на екрана на устройството отговаря на сумата, фигурираща върху разписката ни. Съхраняването на издадената бележка също е препоръчително, в случай на възникнала нужда от доказване на достоверността или оспорване на транзакцията ни.\nИзвършването на покупки ‚он-лайн‘ е добре позната тема, затова когато пазаруваме или плащаме в интернет, трябва да се убедим, че съответният сайт гарантира сигурността на плащанията ни, както и че даваме разрешението си да бъдем таксувани еднократно, при извършването на съответната покупка. Всеки коректен търговец би следвало да разполага и с подробно описание на общите условия на сайта си, които е добре да не пренебрегваме.\nТемата за защита на личните ни данни е широко застъпена и многократно коментирана в медиите, но все още като че ли имаме склонност да я подценяваме и притиснати от обстоятелствата и времето, предоставяме лична информация в сайтове, чиято сигурност не сме проверили. Знайте, че никога няма да сгрешите, ако следвате едно простичко правило: ‚Под никакъв претекст и на никого не предоставяйте основна лична информация за вас, поискана ви по телефона или в сайта на търговец!’ За такава се смята: ЕГН; номер на картата, ПИН код и пр. Ако попаднете на задължително поле с искане за такава информация, най-правилното решение би било да се свържете с банката или небанковата институция, издател на вашата карта и да се посъветвате с нея, относно правилното действие, което да предприемете в конкретния случай, преди да сте извършили съответната покупка или плащане. Ако все пак у вас се появят съмнения, че сте станали обект на некоректно отношение от страна на търговец или с картата ви е била извършена злоупотреба, незабавно се свържете с вашия картоиздател и поискайте картата ви да бъде спряна.\nВ следствие на всичко, казано по-горе, изводът е, че най-добрият ‚щит‘ срещу измами остава нашата информираност, относно всяка една трансакция, която се извършва през кредитната ни карта. За наше улеснение, голяма част от картоиздателите предлагат услугата ‚смс известяване‘, чрез която информират потребителите си за всяко извършено плащане или изтегляне на сума от картата ни. Детайлото разглеждане на месечното ни извлечение също е важна част от стратегията на предпазливия потребител. Хубаво е да не го пренебрегваме.\nСпазването на тези основни стъпки в значителна степен би намалило риска от излагането ни на опасност от злоупотреби. И разбира се, съвсем логично тук можем да поставим и въпроса, еднакво сигурни ли са всички кредитни карти и какво предлагат технологиите в това отношение?\nНапоследък, все по-популярни и препоръчвани от картоиздателите стават картите, притежаващи чип и/или магнитна лента, които защитават картата ви от скимиране, което означава че напрактика е невъзможно данните ви да бъдат копирани от друго устройство. Ако вашата карта не притежава такава защита, добре е да се обърнете към картоиздателя си, за да го попитате дали предлага този тип технология и да подмените настоящата си карта с нова. Преиздаването, обикновено, не отнема много време, но със сигурност би ви спестило бъдещи притеснения и потенциални проблеми.\nКато още една допълнителна услуга, засилваща сигурността ни, някои банки предлагат и възможността да регистрираме 3-D парола. Паролата спомага за допълнително потвърждаване на личността на картодържателя и въвеждането й е задължително, когато търговецът е включен в програмата за сигурност на съответната банка.\nОсновните изводи, който можем да запазим от тази статия е, че преди всичко трябва да се отнесем сериозно към начина, по който използваме картата си при извършване на покупки, плащане в интернет или теглене на пари в брой. Спазването на тези правила до голяма степен гарантира сигурността на нашите плащания и ни предоставя възможност да се фокусираме върху различните преференции и бонус програми, които предлага избраната от нас карта.


Д-р Кокалов от НЗОК, за казуса с лъчетерапиите: Буря в чаша вода\nВ студиото на „Денят започва“ д-р Иван Кокалов от Надзорния съвет на НЗОК коментира, че казусът с „ограниченията“ за лъчетерапии на онкоболни е буря в чаша вода, тъй като не става дума за въвеждане на лимити и защото Съветът не би взел решение в ущърб на пациентите. Той коментира и казуса с управителя на касата проф. Плочев и разследването на прокуратурата на ИА „Медицински одит“ по подозрения за прикриване на смъртни случаи в определени болници.\nЗаконът ясно урежда кога шефът на НЗОК може да бъде сменен предсрочно и един от мотивите е, когато той не може да изпълнява задълженията си повече от три месеца, заяви д-р Иван Кокалов. Проф. Плочев се е оттеглил от поста заради заболяване, което би затруднило работата му.\nНяма скрити проблеми в НЗОК около оставката на проф. Плочев, потвърди д-р Кокалов.\nд-р Иван Кокалов, член на Надзорния съвет на НЗОК: В полемиката между управляващи и опозиция е нормално да се намесят и други проблеми, които съществуват в здравеопазването, но в случая става въпрос за мен лично и колегите за един чисто административен акт.\nКомисията по здравеопазване в парламента прие проекторешение управителят на НЗОК проф. Камен Плочев да бъде освободен от поста предстрочно, с мотив -...\nЧленовете на Надзорния съвет са законно избирани и изпълняват решенията на парламента, заяви д-р Кокалов. Той напомни, че основната цел на Надзорния съвет е да съблюдава бюджета на Касата според Рамковия договор.\nСпоред д-р Кокалов не би трябвало НС да избира управителите на НОИ и НЗОК, за да се избира професионалист, а не партийно излъчена фигура.\nд-р Иван Кокалов, член на Надзорния съвет на НЗОК: Има хора, които идват и не знаят какво да правят. Стоят документи със седмици и те се чудят дали да ги подпишат, защото не са сигурни.\nЛимити за лъчетерапия на онкоболни е въвела Здравната каса. Това твърдят от гилдията на лъчетерапевтите. Според тях, мярката ограничава достъпа до най...\nЗдравната каса обясни, че не са въведени лимити за лъчетерапия на онкоболните - както разгласиха вчера терапевтите - ограничителният режим бил въведен...\nНадзорният съвет няма да допусне поради негово решение болни да бъдат ограничавани в лечението си, заяви д-р Кокалов. В казуса с лъчетерапията не става дума за лимити, поясни той, а за индикативни показатели. Според него всеки опит да се въведе ред в здравеопазването води до засягане на нечии интереси и ответна реакция.\nд-р Иван Кокалов, член на Надзорния съвет на НЗОК: Не е лесно да се правят реформи в здравеопазването. Изисква се политическа подкрепа и воля.\nд-р Иван Кокалов, член на Надзорния съвет на НЗОК:Това беше буря в чаша вода, защото сме сигурни, че няма да вземем решение във вреда на пациентите.\nЛидерите на БЛС са сменени, но диалогът ще остане, уверен беше д-р Кокалов. Според него винаги ще има напрежение между Касата и лекарските съсловия, защото „едните дават средства, а другите ги консумират“.


Новите сливи във Великотърновско се увеличават | Agri.BG\nСъстоянието на есенниците в областта е добро към този момент. Няма засушаване, пропаднали площи или нападения от болести и вредители, съобщават от Областна дирекция „Земеделие” – Велико Търново, за общинското радио в града.\nСтатистиката сочи, че засетите площи с пшеница в областта са 60 180 ха, с ечемик - 6 500 ха, а с рапица - 1 400 ха. В сравнение с миналата година количествата на трите култури са леко завишени, констатират от дирекцията. Състоянието на пролетниците също е добро. Засети са 6 000 ха със слънчоглед, 5 000 ха с царевица за зърно, 43 ха с лавандула.\nВ Търновско тази година се отчитат и много млади насаждения от сливи - 102 ха са в Златарица и Стражица. Зрелите сливови градини са 80 ха.\nОстаналите плодове са по-малко. Ябълковите градини са 72 ха, а младите насаждения от тях - 12 ха. Крушите се простират върху 57 ха. Черешовите градини са на площ от 56 ха. Сред тях също има нови насаждения. Те са 17 ха - в Полски Тръмбеш, Велико Търново и Стражица. Най-малък дял от костилковите плодове имат прасковите – 11 ха, и кайсиите - 8 ха.\nОреховите градини в областта са 332 ха, насажденията с малини – 10 ха, с ягоди – 6 ха. 660 ха са лозята с винени сортове, нови 48 ха има в Сухиндол и Павликени. Десертните сортове грозде са разположени на 20 ха. Все още е рано да се прогнозира дали има измръзвания сред трайните насаждения, съобщават още от Областна дирекция „Земеделие.”\nсливови градини Велико Търново есенници пролетници лозя лавандула орехи малини Областна дирекция „Земеделие” – Велико Търново


Жълти дрехи - с какво да съчетаваме\n+ Начало + Бизнес + Жълти дрехи - с какво да съчетаваме\nВъв всеки случай, оригиналността няма да ви липсва\n14:09, 20 Септември, 2017 0 коментара\nЖълтите и нюанси представляват смях, забавление, радост, свобода и мир. В Китай този цвят се смята за свещен, защото представлява началото на женското подсъзнание. Хората, които предпочитат да носят дрехи в нюанси на жълто, като правило, са приключенски, енергичен и жизнерадостни хора.\nЧовек, който носи жълто може умело се скрие от проблемите и неуспехите. Въпреки това, любовта към жълтите неща не прекалява, защото изобилието може да бъде много уморително. Ето защо е необходимо да се разбере какво и как да се съчетае в дрехи в жълто.\nТози цвят има доста широка палитра от нюанси: бледожълт, горчица, пясък, вар, злато и др. http://fashioncolors.eu/drehi-etiket/кафяви-дънки.\nКомбинирането под формата на жълти елементи, трябва да е спокойно, в нежни тонове и ярки и наситени цветове.\nТози метод е комбинация от цветове, които се основава само на един основен цвят. С цялото си разнообразие от цветове, той е сред най-леките до най-интензивно тъмни. Жълта дреха в цвят лимон, портокал, мед може да бъде комбинирана с неутралната гама или със сходен на своя цвят.\nТворческите личности имат възможност да съчетаят контрастни нюанси. Добър пример за това е: http://fashioncolors.eu/dreha/damski-drehi/дълга-рокля-злати-тюркоаз.\nТакива хора предпочитат да се обличат в контраст с жълтия цвят, например зелено и червено; жълто - с виолетов; синьо - с оранжево. Комбинирането на контрастни цветове и нюанси, можете бързо да даде динамиката на изображението, както и за привличане вниманието към неговата личност. Жълто заедно с лилаво създава образ с дълбочина и мистика. Като компонент виолетовото също може да е част от гардероба. Ако не сте подготвени психически за такива експерименти, опитайте да подчертаете образа на лилаво с чанта лилави чорапогащи малко фишу в лилаво или друг аксесоар. Във всеки случай, оригиналността няма да ви липсва!\nЗАД „ВИКТОРИЯ“ и Дженерали Застраховане се обединиха\nЛев Инс и БЧК стартират национална дарителска кампания


Бойко Борисов: Непрекъснато работим за това да подкрепим хората и фирмите - NBOX - Всички новини\nФирмите ще могат да получават между 50 000 и 150 000 лв. Отделили сме за това 15 млн. лв.“, пише премиерът в социалната мрежа\nНепрекъснато работим за това да подкрепим хората и фирмите, написа във Фейсбук премиерът Бойко Борисов.\n„От другата седмица работодателите ще могат да кандидатстват за изграждане на детски кътове във фирмите. Така ще подкрепим работещите родители, които трябва да са на гъвкаво или ненормирано работно време или се налага да взимат децата си по-рано от училище.\nФирмите ще могат да получават между 50 000 и 150 000 лв. Отделили сме за това 15 млн. лв.“, пише премиерът в социалната мрежа.\n„Другият месец през Министерството на икономиката пускаме 2 нови програми:\nпредишна статияЗапочна 50-ият конгрес на БСП (НА ЖИВО)\nСледваща статияБОЕЦ и „МлаДа България“ протестират пред Съдебната палата


Нова ромска измама се шири в София | DRUM.bg\nНаивно изглеждащи роми, разнасящи здравец или други растения, уж предлагащи ти ги за здраве и с молба да им помогнеш с 50 стотинки, нападат граждани из елитни столични заведения. Схемаджиите най-вече се подвизават пред ВМА и храма „Св. Неделя“. Казаното от нас до тук изглежда невинно. Измамата започва едва след като им дадете петдесетте стотинки. Тогава ви приканват да сложите в ръката си по-едра банкнота от порядъка на от 20, 50 или 100 лева, които ви уверяват че не са за тях, а че вие просто трябва да ги държите в ръката си. Докато чевръстият циганин, като хипнотизатор, ви задава въпроси от типа: „Искаш ли да си здрав?“. Когато му отговориш „Да“, той взима банкнотата, уж за да ти прави знаци на дланта, докато продължава зомбиращо да ти задава въпроси. Хипнотизиращото действие успява да повлияе дори на най-бдителните хора, а накрая свива парите и изчезва. Източници на Drum.bg ни сигнализираха, че по този начин са измамени хиляди софиянци и гости на столицата! Проблемът е, че пред полицията няма как да докажете, че парите са ваши, няма как да докажете и че не сте ги дали доброволно на съответния ром или ромка (въздържаме се от по-груб език). Така че екипът ни ви предупреждава: Бъдете бдителни и не допускайте контакт със подобни субекти. Ако те можеха да помагат за здравето, любовта и просперитета на някого, първо щяха да помогнат на себе си, а не точно на вас! А хващайки се на измамата им, помагате единствено на портфейла ви да олекне с някоя друга банкнота, както и да развалите хубавият си ден заради подобна случка.


СОУ ''Васил Левски'' - Велинград | Финландия - уважение и свобода\nВ продължение на една седмица (6-12 октомври) директорът на СУ "Васил Левски" Велинград, Емил Моллов и преподавателят по английски език Мария Кутрянска имахме възможността да "разгадаем" тайната на успеха на финландската образователна система като участвахме в проект по програма Еразъм+ " Иновациите-стъпка към успеха".\nДа, технологиите във Финландия са навсякъде. Учениците задължително отиват на училище със собствен лаптоп. В часовете, които за прогимназиален и гимназиален етап на средното образование са 75 мин, те съсредоточено чукат по клавиатурите и представят проекти. Редуват мобилен телефон с таблет или лаптоп и тихо излизат и се появяват в класната стая без да нарушават преподаването на учителя или учебния процес на техните съученици. Сякаш се чувства по-скоро свободният университетски дух и атмосфера.\nИ все пак тинейджърите са тинейджъри по всички географски ширини. Не се различават много по външност и интереси, но тук цари спокойствие и сякаш напрежението и стресът отдавна са отстъпили пред осъзнатия избор да се развиват в посока и с темпове, които сами са си избрали. Учителят, от своя страна не налага авторитарно мнението си и не се държи наставнически. Не винаги харесва какво се случва в класната стая, но сякаш няма земни сили, които да го изкарат от равновесие. Уважението и респекта са двупосочни. Всъщност, те са ключови за цялото общество. Сигурността на учениците и учителите идва от подкрепата на обществото. Безплатното образование, безплатният обяд със здравословна храна, безплатните учебници и материали са само част от веригата на загриженост и респект. Учебните заведения са равнопоставени и няма елитни или по-изоставащи училища. Професията на учителя е престижна, привлекателна и много желана като кариера за развитие. Родителите по типичния скромен и изтънчен финландски маниер възпитават децата си на трудолюбие и уважение към институцията училище и преподавателите, техни ментори и обучители.\nА иначе, като цяло, финландската образователна система е много близка до нашата.\nТръгвайки си от Хелзинки ние мислим, че сме открили отговора на загадката "какво всъщност прави една система, която е толкова близка до българската така успешна и водеща в световен мащаб?"\nЗа нас отговорът е ясен, уважението към учителя, свободата на ученика и най-важното - подкрепата на цялото обществото !\nстарши учител, СУ "Васил Левски" Велинград


Rosier - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nRosierChemin De St Donat, Callian, Файанс, Франция, 83440 - Покажи на картатаИзключителен9,2Въз основа на1отзивRosierВижте повече снимкиПлувен басейнВижте повече снимкиВижте всички24снимки\n2 Единични легла, 2 Кинг легла, 1 Двуетажно легло\nСгушен в сърцето на Fayence, Rosier е идеалното място, от което можете да започнете Вашето приключение в Файанс. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят. Съоръженията и услугите предлагани в Rosier гарантират Вашия приятен престой. Най-важните съоръженията на хотела са безплатен WiFi достъп във всички стаи, паркинг, барбекю съоръжения. Дизайнът на хотела е съобразен с най-високите изисквания за удобство и комфорт, осигурявани от съоръжения достъпни в някои стаи като частен басейн, климатик, отопление, вентилатор, телевизор с LCD/плазмен екран. Пълният списък от съоръжения за отдих е достъпен в хотела и включва гореща вана, открит басейн. С перфектното си местоположение и несравними удобства, Rosier е един чудесен избор в много отношения.\nМоля, уведомете предварително Rosier за очаквания час на пристигането ви. При пристигане се изисква гаранционен депозит от 800 EUR за инцидентни разходи. Този депозит е изцяло възстановим при напускане след проверка на мястото за настаняване за евентуални щети.


Hostel El Dorado - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nВиж всички 96 места за настаняване в Самара.\n200 Metros Oeste De La Iglesia Catolica, Самара, Самара, Коста Рика, 50205 - Отлично местоположение - вижте на картата\nЕдинично легло в стая с 6 легла на смесено общежитие (Single Bed in 6-Bed Mixed Dormitory Room)\nПовече за Hostel El Dorado\nHostel El Dorado е перфектен избор за пътуващи, които желаят да почувстват духа на Гуанакасте. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nHostel El Dorado прави всичко възможно гостите да се почувстват удобно. Затова хотелът предоставя най-добрите услуги и удобства. За удобството и комфорта на гостите хотелът осигурява съхраняване на багаж, летищен трансфер, екскурзии, салон, магазини в хотела.\nДизайнът на хотела е съобразен с най-високите изисквания за удобство и комфорт, осигурявани от съоръжения достъпни в някои стаи като бюро, вентилатор. Пълният списък от съоръжения за отдих е достъпен в хотела и включва гмуркане, риболов, конна езда, водни спортове (немоторизирани). Каквато и да е причината за Вашето посещение в Гуанакасте, Hostel El Dorado е идеалното място за една вълнуваща почивка далеч от всичко.


Ново село се появи на картата на България\nлайфстайл Ново село се появи на картата на България\nСело Попови ливади ще се развива като туристически център\nНа картата на България се появи ново село - Попови ливади. Селото се намира в пиринския край, близо до Гоце Делчев и беше създадено вчера, с решение на правителството.\nЗа момента в селото живеят постоянно 60 души, които през годините са построили собствени къщи. Очаква се обаче то да се разрасне, тъй като общината предвижда да изгради бази за спорт и отдих, разказа кметът на Гоце Делчев Владимир Москов, цитиран от "Дарик".\nЕдно село, което ще се развива\n"Преди много години в местността Попови ливади е имало влашко село. След средата на 20 в. в района започва строителство на вили и хотели, направен е и ученически лагер", разказа кметът Владимир Москов.\n"Инфраструктурата не е в добро състояние. Налага се цялостна подмяна на ВиК мрежата, довеждащ водопровод, изграждане на пречиствателна система, ел. мрежа, за които имаме разработени проекти и търсим национално и европейско финансиране", коментира още Москов.\nКметът гарантира, че инвестициите в новото село ще бъдат съобразени със запазване на природните дадености: "Изцяло се запазва зелената територия, в горската част изобщо не става въпрос за строителство. Тя ще се запази в девствен вид, както е сега".\nОбщината планира да изгради тренировъчна база за летните лагери на спортните отбори, както и да модернизира някогашния детски лагер. Предстои да бъде назначен кметски наместник на селото, а за поста има много кандидати, шегува се кметът Владимир Москов.\nВръщаме се на село\nСело Попови ливади се появява на българската карта два дни, след като от Асоциацията на българските села обявиха, че през последната година близо 34 000 души са се преместили да живеят на село.\n54% от хората, които се местят да живеят на село, са в активна трудова възраст – от 18 до 45 години, а останалите са предимно нови пенсионери. През миналата година от градовете са се изселили над 24 хиляди души, а от села в села са мигрирали близо 9 хиляди души, показват официалните данни на НСИ.\nРъстът на миграцията към селата спрямо 2013 година е близо 25%. С това се запазва положителната тенденция от 2011 година насам. От общо 5072 села в България, 184 са обезлюдени, показва още статистиката.\nПубликувано от Нина Тодорова 28 май 2015, 09:55\nВеликобритания определи въпроса за рефер…\nРойтерс: Русия струпва войски на граница…


Belmil Ученическа ергономична раница SPEEDY Fairy — Hlapaci.com\nУченическата раница Belmil серия Speedy e подходяща за деца от 6 до 10 години\nДъното е меко, с четири пластмасови крачета за стабилност. Гърбът е твърд ергономичен, подплатен с дишаща материя. Презрамките са меки и удобни.\nРаницата има две основни отделения /свободно побира блок N4/, голям преден джоб с цип и два странични джоба, подходящи за носене на бутилка.\nРаницата Speedy е със светлоотразителни елементи от всички страни, а това осигурява висока видимост през нощта.


Интервю с Емилия Бегунова\nРафтинг среща с Емилия Бегунова, управител на клуба\n(интервю за читателите на списание 360)\nЗдравей Еми, ще се представиш ли с няколко думи на нашите читатели?\nЗдравейте, казвам се Емилия Бегунова и съм ръководител на рафтинг клуб „Адвенчър нет“. Занимавам се с това нещо от близо десет години, движа нещата покрай клуба, стараем се да развиваме рафтинга в България, който започна от кръглата нула. Идеята ни е да се превърне в един спорт с бъдеще, с все повече фенове, да създадем една среда за практикуването му и подобряването му, защото имаме условията в България за това нещо.\nКак се случи така, че преди десетина години се срещна с този спорт?\nВсеки път се чудя какво да отговоря на този въпрос, защото преди това не съм била някаква фенка и нямах нищо общо с рафтинга. Спортната ми кариера започна със ски и сноуборд, после много ходехме по всякакви пътувания с колела, маунтинбайк, трипчета насам-натам и в един момент тия пътувания от хоби се превърнаха в работа. Там някъде дойде и този рафтинг, само че не знам точно как. Почнахме да го развиваме и това нещо, запознахме се с хора, които си действат, не само с рафтинг, но и каяци, оказа се, че има и в България хора, които го практикуват, и така събрахме се, направихме този клуб и започнахме да пробваме да направим нещо.\nЗаговорихме за ски, сега точно чакаме да завали сняг.\nДа, макар че покрай тоя рафтинг не остава много време за другите спортове…\nМного хора напоследък се зарибяват по рафтинга, пробват, връщат се, някои от тях всеки уикенд почти.\nДа, и това може само да ни радва. Има такива, ние им казваме пристрастени към рафтинга, защото тази тръпка от водата не може да се срещне на друго място, трябва да се опита. И много хора се връщат, наистина, имаме клиенти идват вече години, всеки сезон по няколко пъти. Тези, които се пристрастят по-крайно, пък искат да се занимават, да участват в отборите, или да се научат да работят с хора, да станат гидове…


AUTO BILD България / Начало на теста за електрическото MINI\nМНОГО ГОТИНА РАБОТА, MINI! За да изглежда Mini SE така, както изглежда нашият автомобил от продължителните тестове, трябва в конфигуратора да изберете линия „Electric Collection“. 6 200 лв. по-късно ще разполагате на борда със стилните джанти, матричните LED фарове, задните светлини с дизайн Union-Jack, приятната светла атмосфера в интериора и удобния спортен волан. Дотук всичко е подчертано стилно! Как се усещат обаче първите километри? Електрическият модел е ориентиран по Cooper S – така твърдят от Mini. Вярно е. С оглед на пъргавите динамични характеристики и ниския център на тежестта (батерията е в средния тунел) Cooper SE с право носи името си. Постоянно на разположение са 270 нютонметра, а малкият диаметър на завой и стегнатото окачване превръщат стилния мъник в бърз майстор на завоите. Недостатъкът на електромобилите: допълнителната маса (плюс 160 кг в сравнение с Cooper S), която си личи. А пробегът не звучи толкова конкурентоспособен. Бързото пътуване по магистрала 1 до Бремен (100 километра) е свързано със спиране за зареждане на връщане. Просто батерията с капацитет от 29 кВтч. Не стига за повече. Моята прогноза: тъй като Cooper SE все пак доставя огромно удоволствие между две зареждания, в бъдеще ще бъде търсен кандидат в редакцията. Любопитен съм, какво ще кажат в бъдеще колегите.\n+ бързо автомобилче, малък диаметър на завой, много добра изработка и интелигентно управление на кокпита.\nпробег под 200 километра, скъп, малък багажника, без педимства при оползотворяването на пространството.\nДОСЕГА СМЕ ИЗМИНАЛИ 3852 км\nТЕСТОВ РАЗХОД НА ГОРИВО 16,6 кВтч./100 км


Рециклиране до краен предел в нова къща в Австралия - Comfort.bg\nНачало › Интересно › Полезно и интересно › Рециклиране до краен предел в нова къща в Австралия\nВъоръжени със страст за рециклиране и иновативни идеи, собствениците на тази къща решават да построят нов дом с възможно най-много реставрирани материали. Двойката млади дизайнери купуват терена, на който е построена къщата, заедно със стара постройка от 1940-та година, която реновират и продават, заедно с част от земята, за да могат да изградят новия си дом. Докато разчистват старата къща, те запазват доста ценни находки, които впоследствие включват в дизайна на новата къща – вдъхвайки й живот и душа, и спестявайки известна сума пари, разбира се.\nКъщата е разположена на площ от 145 кв.м и включва 3 спални, 2 бани, перално помещение и гардеробна. Въпреки че изглежда старинна, заради многото винтидж елементи, къщата е съвсем нова. Входната врата е спасена от разрушена къща, а надписът One до номера на къщата е открит в боклука.\nСобствениците искали домът им да носи усещането за склад, така че те проектирали къща с отворен интериор, включващ типичните за складовете елементи като голи тухлени стени и дървени греди, които му придават индустриално излъчване. Гредите преди са били част от стар мост и носят в себе си много история и характер.\nКухненските шкафове също са взети от разрушена къща, а плотовете са от бивш ресторант.\nДизайнерите са решили да запазят стените и подовете неутрални, за да насочат цялото внимание към винтидж обзавеждането.\nТъмносинята стена в дъното на всекидневната зона дефинира пространството на хола.\nСтарият работен плот се е превърнал в шкаф за баня, а подовата настилка в испански стил е поръчана по интернет и е едно от най-скъпите неща в дома. Елегантната свободностояща вана е истинска антика.\nНа пръв поглед спалнята изглежда доста семпла, каквото било и намерението на собствениците. Това, което не виждате обаче е тухлената стена откъм кухнята. Тук тя се пада срещу леглото и придава много топлина на помещението.\nОткритото край пътя кресло с червена дамаска създава ярък акцент в неутралната спалня.\nДвойката искала да има собствена баня и гардеробно помещение към спалнята, но решили да използват мъдро пространството и обединили двете помещения в една голяма стая. По време на реновацията на старата постройка дизайнерите намерили купчина стари вестници от 1950-та година, които използвали, за да направят хартиени цветя за сватбата си. По-късно решили да ги включат и в интериора на новия си дом, като покрият една от стените с тях.\nСобствениците искали да внесат цвят в оформлението на външните пространства и заложили на абстрактна илюстрация в преобладаващи сини нюанси.\nрециклиране, интериор, идеи за дома


Министерство произведе журналист в "доктор" и за финал го прекръсти в отговор по ЗДОИ (Документи) • От упор\nМинистерство произведе журналист в “доктор” и за финал го прекръсти в отговор по ЗДОИ (Документи)\nИнтересна публикация направи журналиста Димитър Кирилов Байрактаров, в която уведомява за следното:\n“Скъпи приятели, надявам се да имате възможност да прочетете тази моя публикация. Както вече ви бях обещал, продължавам да ви запознавам с разследването за достоверността на информацията, с която ни залива властта. Днес получих информация по Закона за достъп до обществена информация от министерството на здравеопазването. Сякаш за да ме убедят в правотата ми с изненада установих, че от министерството на здравеопазването са ми присвоили звание/степен ДОКТОР. Благодаря, но такова звание/степен на притежавам. Сякаш, за да ме убедят в достоверността на информацията, с която ни заливат, от министерството на здравеопазването ме прекръстиха! Прекръстиха и моя баща Кирил, Бог да го прости и му дадоха името Христо, а аз от Кирилов станах Христов. Радвам се, че зададох само два въпроса на министерството на здравеопазването и се разминах само с прекръстване и присвоено звание! Не ми се мисли какви щяха да са последствията, ако бях задал повече въпроси? Вероятно щяха да ме превърнат в китаец, притежаващ свръх способности! При всички случаи вече съм убеден, че получаваме напълно “достоверна” информация! Бъдете здрави!”\nТова написа Димитър Кирилов Байрактаров и публикува снимки от двата документа!\nПредишно 227 са новите случаи на коронавирус\nСледващо 1925 нови случая на коронавирус у нас при 13 695 теста