начало»събития»Експобиогаз 2019 представи оригинални решения и пълна програма\nЕкспобиогаз, водещо световно изложение, посветено на възобновяемите източници на биогаз, се проведе от 12 до 13 юни 2019г. в град Лил, Франция. Изложението представи както пълна гама от решения за производство на биогаз, в това число решения за анаеробно разграждане, решения за снабдяване с биогаз и решения за пирогазификация, така и вериги на стойност – инжектиране, комбинирано производство на топлина и електричество, транспорт и услуги. Изданието през 2018 година привлече 3653 професионалисти и 221 изложители представиха своите продукти. Разположено в центъра на земеделския регион О дьо Франс, характеризиращ се с активно развитие на възобновяемите източници на биогаз, изложението остава възможно най-близо до пазарите и инициаторите на проекти. По този начин бизнесът се развива на регионално, национално и международно ниво.\nЕкспобиогаз 2019 представи богата програма с различни събития и акценти. На изложението присъстваха професионалисти от бранша като управители на стопанства, местни власти, специалисти по пречистване на водите, специалисти по обработка на отпадъците, продоволствени компании, специалисти по транспорта и енергийни специалисти. По този начин изложението дава възможност на заинтересованите страни да се информират за последните новости, свързани със сектора, както и за създаване на нови контакти с помощта на схемата за бизнес срещи.\nЧаст от Експобиогаз е и конкурсът за иновации, отворен за всички изложители, който има за цел да популяризира иновациите и да насърчи творчеството и качеството на продуктите и услугите, представяни на изложението. Тази година победител стана компания Azola за своята иновация LiLiBox - Little Liquefaction Box (букв. Малка кутия за втечняване), която представлява система за пречистване, втечняване и съхранение на биометан, както и за регазификация и инжектиране в мрежата.\nВ продължение на двата изложбени дни се проведоха тематични конференции, организирани от асоциациите Club Biogaz ATEE и Biogaz Vallée. АТЕЕ (Association technique Énergie Environnement) е асоциация за енергиен контрол и намаляване емисиите на парникови газове. Нейната цел е насърчаване на по-висок енергиен контрол в компаниите и местните власти, както и съветване на потребителите на енергия относно добри практики. ATEE има повече от 2200 членове и е организирана в 5 клуба: Клуб за когенерация, Клуб C2E, Клуб Биогаз, Клуб за съхранение на енергия и Клуб за снабдяване с газ. Biogaz Vallée от своя страна е професионална асоциация за метанизация. Основните теми, засегнати по време на енергийното събитие включваха Финансиране, Етикетиране и контрол на разходите, Техническа и технологична координация/Изследвания и развитие, Заетост и обучение, Инжектиране и Подготовка на строителна площадка за анаеробно разграждане.\nПо време на изложението бяха посетени и инсталации за метан в О дьо Франс. Регионът се очертава като динамичен по отношение на възобновяемите енергийни източници и по-специално по отношение на биогаз, като понастоящем има 54 проекта за инжектиране на биометан, които са в етап на планиране или инсталация. Agricultural village (Селскостопанско селище) беше друга важна част от изложението, посветена на земеделските производители, която включи уъркшопи и кръгли маси, чрез които фермерите получиха съвети относно реализацията на своите проекти.


Първа награда от конкурса "Кмет за един ден"\nЕсе от Калина Евгениева Евлогиева\nКолко е лесно да се оплакваме, когато не ние сме отговорни за важните решения. Колко е лесно да посочваме грешките на другите и да ги виним за постъпките им. Но правилно ли е да обвиняваме другите, а да зовем себе си - граждани?\nКметът е лицето натоварено с това тежко бреме - да взема решения. Какво бихте правили ако Вие сте това лице? Ще се вините ли така за същите неща?\n„Аз - кметът!"Колко хубаво звучи да съм лицето, което всички познават и уважават. Но зад тези фрази, стои нещо повече - те са просто финалът на дългия път изпълнен с труд, отговорност, постоянната нужда от интелект, умения и правилни решения.\nТрябва да спечеля известността и уважението като направя промени, които ще подобрят условията за живот в града и ще изпълнят ежедневието ни с комфорт. Най-лесно мога да направя това като погледна на себе си като на човек с нужди, желания и мечти и се замисля какво ми се иска да се промени.\nКато изляза на терасата, за да изпия сутрешното си кафе, първото от което имам остра нужда е чист въздух, затова си отбелязвам, че трябва да се озелени максимално всяко кътче от града. Резултатът ще е повече кислород и красота.\nИзлизам да се разходя и се пазя да не ме блъсне някое превозно средство. Колко необходими са специални пътища за колоездачите и строг контрол върху движението по пътищата. Решавам да хвана автобус, защото трудно ще намеря къде да паркирам колата си. Трябва да се направят повече паркинги. Автобусът закъснява прекалено много, няма да стигна на време. Лишсва контрол върху графика на градския транспорт.\nЗакъснях за срещата си, но все пак стигнах. Беше напрегнато и затова ще се разходя. Жаден съм, но няма чешмичка наблизо. А, ето една! Но тя е толкова ниска и тече едва, едва. Не мога да пия от нея. Трябва да изградя повече функциониращи чешмички. Успях да намеря една, макар и да вървях дълго, успях да утоля жаждата си, но сега имам нужда от тоалетна. О, ужас! Няма го портфейла ми. Дали е в ръцете на някоя от бандите крадци, освободени двадесет и четири часа след поредната си кражба? Ех , ако имаше безплатни обществени тоалетни на повече места. Трябва да се сложат на всяка цена. Не издържам повече! Какъв срам, дано никой не ме види зад това дърво! Олекна ми. Продължавам разходката си. Посядам на една пейка. Колко щеше да е хубаво над мен да се увива бръшлян или да цъфтят рози. До мен сяда човек и пали цигара. Неприятно! Махам се от тук. Време е да се прибирам. По пътя виждам двойки, млади момичета и момчета, които правят неприлични неща по пейките. Няма ли къде да се скрият? Никой ли не ги контролира? Трябва ли да се погрижа за това? Прекалено много решения. Искам да си почина.\nБлизо до спирката виждам полицаи да разговарят дружелюбно с личности от неопределен пол, които им предлагат нещо. Това трябва да се поправи. Има нещо нередно.\nЧакам си автобуса. Прибирам се изтощен, задавен от цигарен дим, мокър от дъжда, навалял ме през процепите на автобуса, измръзнал от проникналия в автобуса вятър, с охлузена ръка от рязкото спиране на автобуса и ненадейното ми залитане. Нужни са повече зрави, изолирани и отоплени автобуси в градския транспорт. Жена ми ме пита дали пак съм пушил. Отговарям „Не!", но тя не ми вярва, защото кашлям и мириша на цигари. Но каква вина имам? О, имам! И още как! Трябва да забраня пушенето на обществени места по възможно най-строгия, безкомпромисен и ефективен начин! Нямам властта да го направя, но мога да призова гражданите, които харесват идеята и заедно с тях да се боря за осъществяването й.\nСамо една разходка, а толкова много идеи за промени. Ясно е, че не може да се поправи всичко наведнъж. Затова ще попитам гражданите, излагайки им идеите си, кои неща са най-важни за тях. След обобщаването на резултатите от това проучване, след като всеки един гражданин е дал своето мнение, ще си поставя за цел тези промени.\nИ след време ще живея в един по хубав град, с едни по щастливи хора, които ме познават и уважават! Тогава ще се разходя, ще покарам колело, ще се повозя в комфортния градски транспорт, ще дишам дълбоко чистият въздух и без срам ще се назова „Аз - кметът!"\nКалина Евгениева Евлогиева ХІІ а\nІІІ ПМГ „Академик Методий Попов"


Китайски пари за Източна Европа | ИНФОБАЛКАНИ\n← В Русия провеждат изпитания на ракетата, призована да замени „Сатана“\nРазногласията между ЕС и Украйна растат →\nНовият мост на Дунава при Белград\nКитай има излишъци от пари, а Източна Европа – безброй строежи, за които не й достигат средства. Сътрудничеството е взаимноизгодно, но най-големите ползи извлича Пекин. Пример за това е новият мост на Дунава в Белград.\nКакто се казва – парите никога не спят. Само когато са в движение, те могат да носят печалби. В Пекин познават много добре тази мъдрост на финансовия свят и я прилагат методично. Гигантските валутни резерви на Китай достигат почти четири трилиона долара.\n„В момента се наблюдава известно забавяне на растежа в Китай. В тази ситуация Пекин се опитва да раздвижи местната икономика, вместо да държи капиталите си в облигации на различни чужди страни“, казва белградският инвестиционен експерт Милан Ковачевич.\nПосткомунистическото пространство от Прибалтика до Черно мора и Адриатика отдавна привлича китайските инвестиции и износ. Политиците от т.нар. „нови“ членки на Европейския съюз и от петте държави, които са на прага на членството, охотно биха се възползвали от далекоизточните финансови ресурси.\n„Тези страни могат да спечелят и от китайската икономическа експанзия“, твърди експертът Ковачевич.\nТърговският обмен все още е скромен\nСлед Будапеща, Варшава и Букурещ, срещата в Белград е вече четвъртата поред за групата 16+1 /държавите от Централна и Източна Европа, плюс Китай/. Но търговският обмен между Китай и споменатите вече европейски държави, възлизащ на 43 милиарда евро годишно, се равнява на този между Китай и Италия.\n„Равнищата на търговия са все още ниски, но растат много бързо“, казва германският макроикономист Кристиан Дрегер. Действително – размяната на стоки в последните десет месеца е нараснала десеторно, но потенциалът е още по-голям: в Пекин очакват, че в следващите години обменът ще надмине 100 милиарда евро.\nОт гледна точка на страните в Централна и Източна Европа, сътрудничеството с Китай не е винаги е безпроблемно – тъй като търговията се развива крайно асиметрично – в полза на азиатския експортен гигант.\n„От Европа е трудно да се изнася в Китай, защото развитите европейски държави вече подхраниха тамошната конкуренция с машини и техника“, казва Ковачевич.\nПочти невъзможно е на китайците да се продават европейски потребителски стоки – поради ниските цени в страната, произтичащи от ниското заплащане. Кристиан Дрегер от своя страна вижда шансове най-вече в аграрната сфера.\n„Чрез китайските инвестиции може да се постигне постепенен напредък и при промишлените продукти“, допълва икономистът.\nДрегер и Ковачевич са единодушни, че сътрудничеството между държавите от Централна и Източна Европа и Китай е мотивирано от чисто икономически причини. Някои европейски политици обаче са на друго мнение. Китай се стреми да противопостави европейските държави едни на други, смята бившият еврокомисар по търговията Карел де Гухт. А експертът по азиатските въпроси Рихард Турчани отбелязва, че групата 16+1 в никакъв случай не е насочена срещу Европейския съюз, макар да заобикаля Брюксел.\n„Нито Китай, нито централно- и източноевропейските страни са мотивирани да отслабват Общността. Вместо да критикуват партньорите си без убедителни аргументи, западноевропейските държави би трябвало да ги разбират“, препоръчва Турчани.\nМост – внос от Китай\nТридневната среща в Белград вероятно ще протече както и предишната в Букурещ: представителите на европейските страни ще предлагат различни свои проекти и ще се надяват да привлекат вниманието на китайското правителство или на бизнесмените.\nПрез 2013, например, сръбското правителство бе предложило общо 50 идеи. В последните години на срещите между Китай и източноевропейските държави се обсъждаха предимно големи проекти в сферата на инфраструктурата – железопътен мост между Белград и Будапеща, автомагистрали в Черна гора, ядрени реактори в Румъния, химически предприятия в Унгария, пристанища в Хърватия и България.\nНо и тези проекти носят полза най-вече на кредитора – Китай. Добър пример в това отношение е мостът над Дунава в Белград, който ще бъде тържествено открит в сряда /17.12/. Кредитът за строежа е от китайска банка, китайска фирма е изпълнител на проекта, а и работниците, и строителните материални са предимно от Китай.\n„Мостът на практика е изцяло внос от Китай“, констатира сръбският експерт Ковачевич. При това китайските фирми не плащат за проекта нито мита, нито данъци, потвърждава сръбското Министерство на транспорта за Дойче веле.\nКристиан Дрегер все пак изтъква положителната страна за региона: „Та нали мостът остава в Източна Европа и подобрява достъпността до съответния регион. В този смисъл може да се очаква и увеличен прираст на местната икономика“.\nАвтор Н. Ружевич/ БМ\nPosted on 20.12.2014, in Анализи, Икономика and tagged Белград, Долар, Европейския съюз, Източна Европа, Икономика, Китай, Свят, Сърбия, Черна гора, анализ, износ, инвестиции, капитали, кредитор, облигации, средства, търговия, финансовия свят. Bookmark the permalink.\tВашият коментар.


Прогнози за времето и коментари към тях - 2020 година - Страница 2 - БЪЛГАРСКИЯТ ПАЛМФОРУМ | THE PALMFORUM OF BULGARIA\nНепрочетено мнение от Kiril Donov » 23 яну 2020, 09:13\n15 яну 2020, 10:35\n... Като гледам последното обновление обаче, при нас също свършва зимата към 25-ти януари. Очаква се още повишение на температурите, като и минималните ще са над нулата. ...\nГорното съм го написал на 15-ти януари. Към днешна дата нещата изглеждат по същия начин, но вече доста по-сигурни. Почти без валежи, от събота навлизаме в дълъг период с двуцифрени дневни температури (говоря за района на Пловдив). Това е типично ранно мартенско време според новите стандарти. По старите норми (средна мартенска температура за Пловдив от +6 градуса), такова време е нормално за след средата на март. Заедно с рязко удължаващия се вече ден, това със сигурност ще доведе до по-ранно развитие на всички растения.\nСлънцето вече е значително по-високо, отколкото беше преди месец. Силата му се увеличава скокообразно вече с всеки изминал ден. Надявам се, че няма някой, който тепърва да реши да си завива палмите. Но предлагам и завитите палми да се развият или поне да се отворят и развържат (!!!) листата им. Може обаче да останат с вързани дръжки до към края на март, за да не ги пречупи някой заблуден мокър сняг.\nПри мен никакви палми не са завивани и нямам такъв проблем.\nНепрочетено мнение от penoff » 23 яну 2020, 10:16\nПредложението за развиване на палмите (Сабал и Трахи) валидно ли е за Северна България (гр. Плевен)? Вчера забелязах, че моята Кумарка (захлупена с 10-литрова туба, с пробита капачка), си развива млади листа, а наличните са свежи и без поражения. Нея ще продължа да я държа под похлупака, ама за палмите се замислям дали да не ги разопаковам.\nНепрочетено мнение от Kiril Donov » 23 яну 2020, 13:24\nСледете си прогнозите конкретно за вашия район. Най-вероятно може да развивате навсякъде, но за всеки случай проверете. Аз проверявам за моя район. Към обяд в Асеновград беше +8 градуса, а в София беше +1, така че има разлика и не може да се дават препоръки на общо основание.\nНепрочетено мнение от Васил » 24 яну 2020, 09:34\nИмало ли е в годините назад подобни периоди на суша и топли зими и какво се е случвало после с времето? Въпросът ми е предизвикан по-скоро от безпокойство поради липсата на дъждове и колебание как да постъпя и какво да правя при подготовката за сезона - разсади, монтиране на помпи и мотори и т. н.\nНепрочетено мнение от Бобсъна » 24 яну 2020, 10:04\nБразилия лани и Австралия тея дни показват какво ни чака..вчера гасеха 2 блата-Драгоманското и Дуранкулашкото...сящайте се...\nSlavyanski (24 яну 2020, 14:31)\nНепрочетено мнение от Смрика » 24 яну 2020, 10:31\nМиналата зима беше подобна не-зима, а пък след това до към средата на юли времето беше отвратително дъждовно и хладно, поне в Западна България.\nНепрочетено мнение от Kiril Donov » 24 яну 2020, 12:02\n24 яну 2020, 10:04\nДа, сещаме се - хората стават все по-малоумни и алчни, като не са способни да осъзнаят последствията от пожарите, които предизвикват. А някои пък създават масова психоза и страх от климатичните промени. Нищо добро не ни очаква с тези политики. В същото време милиони тонове пластмаси се заравят или изгарят по света всеки ден, а Тръмп премахна ограниченията срещу замърсяването на водоемите, наложени от Обама, като отново разрешиха застрояването и изхвърлянето на пестициди във водите. Това обаче не чух да го споменават по новините. И така, докато нас ни занимават с грешния виновник, по света тихомълком се настанява идиокрацията.\nhttps://slate.com/news-and-politics/202 ... lands.html\nAdded in 16 minutes 17 seconds:\nЕто и още нещо интересно за четене и размисъл. Май не е споменато в статията, но освен 3 хиляди язовира в България, българските строители и инженери построиха още много язовири в арабския свят и братските тогава развиващи се страни.\nhttp://socbg.com/2020/01/%d0%b2-%d0%ba% ... d0%b2.html\nSlavyanski (24 яну 2020, 14:33) • alexander (24 яну 2020, 19:44)\nНепрочетено мнение от Бобсъна » 24 яну 2020, 13:59\nДупница в смога от еврола.ната горени в ТЕЦ Бобов Дол....:\nKiril Donov (24 яну 2020, 17:49) • Slavyanski (26 яну 2020, 14:08)\nНепрочетено мнение от plamen » 26 яну 2020, 13:47\nЧувам аз, как една синоптичка разказва,че идват "повсеместни валежи". Отварям радостно разни прогнози и "гледам и не вярвам на ушите си"....за нашия район от 0 до 5 литра на кв.м.\nНепрочетено мнение от Монов » 26 яну 2020, 17:37\nТо с нетърпение очаквах да препръска уж следобед, ама и облаче нема, охо цели 5л.кв.м. че то за тази суша си е екстра\nНепрочетено мнение от zack » 26 яну 2020, 18:28\nПоложението ще на плюс в цяла Европа, ама за Русия прогнозите са си направо брутални\nveso (26 яну 2020, 18:36) • Kiril Donov (26 яну 2020, 23:39)\nНепрочетено мнение от Kiril Donov » 26 яну 2020, 23:56\nПовече от добре сме откъм температури. За следващите две седмици се очертава типично ранно-априлско време. Хем се радвам, хем се плаша от някоя късна слана после. Но цяла зима се плашим със слани, а имам място в градината ми, където минимумът за тази зима явно ще остане на -2,3 градуса. Та може би това беше зимата за тази година. Сега остава да паднат и добри валежи през пролетта и лятото, за да е пълно щастието.\nИ да си пожелаем... когато дойде най-мразовита зима - такава като тази да е!\nНепрочетено мнение от Kiril Donov » 28 яну 2020, 01:04\nВече би било голяма грешка, ако някой остави някъде палми със завити листа в момента. Не е добре да се развиват напълно все още (за всеки случай), но листата е добре да са без найлон, за да не се сварят. Слънцето вече е много по-силно, а денят - по-дълъг с цял час.\nАз нищо не завих тази зима и нямам такива проблеми. Нямам и поражения по никоя палма, вкл. Butiagrus и Brahea edulis.\nНепрочетено мнение от Kiril Donov » 29 яну 2020, 08:52\nЕдно леко застудяване влиза в опашките около 9-ти февруари. Нищо страшно, но ще има хубави слани в няколко нощи подред, което ще помогне да се задържи преждевременното развитие на растенията.\nНепрочетено мнение от Kiril Donov » 30 яну 2020, 19:41\nИдва някакво смешно застудяване към 6-ти февруари. Смешно - съответно за всеки регион. За района на Асеновград, смешно е застудяването, когато дневните температури падат за един ден под +10 градуса, а минималните едва достигат около нулата. За други райони смешните застудявания са до около -10 градуса през нощта и сняг. Всеки район си има своите възможности за зимни идиотщини, би трябвало всеки да си ги познава.\nТака или иначе, няма никакви основания за притеснения, освен ако някой не си е отворил вече Бугенвилии и Стрелиции. Аз например, вчера доста се замислих, дали да не го направя. Но са отрупани с цвят в момента и това ме спря.


ЙОННА ДЕТОКСИКАЦИЯ | Beauty & Sun\nСветовни здравни експерти единодушно посочват, че съвременния начин на живот е източник на голямо количество токсини, които ежедневно се приемат и натрупват в човешкото тяло.\nИндустриализацията, урбанизацията, богатите на наситени мазнини, въглехидрати и консерванти храни и стреса в ежедневието са основните причини за акумулирането на токсини в човешкия организъм.\nТоксините се приемат чрез храната, въздуха и водата за пиене, както и са резултат от метаболизма в човешкото тяло. Всеки носи токсини в тялото си. Количеството им е между 3 кг ~ 25 кг и зависи от начина на живот, местоживеенето, здравословното и физиологическото състояние.\nТоксините се акумулират навсякъде в човешкия организъм – в кръвоносната и лимфната системи, във вътрешните органи, в кожата. Затлъстяването и хроничните болести затрудняват допълнително нормалното функциониране на организма и спомагат за натрупването на токсини.\nКак токсините влияят върху човешкия организъм и здраве?\nТоксините са нежелани и вредни натрупвания в човешкия организъм. Нормално те се отделят от бъбреците и кожата, под формата на урина и пот. Затова приемането на достатъчно количество вода и поддържането на лична хигиена са особено важни за естествената детоксикация на организма.\nТогава, когато бъбреците и кожата не успяват да отделят навън всички отпадни продукти на организма, последните се акумулират в клетките и това води до промяна на РН на организма, нарушава се електрическия баланс на клетките. Здравата и „отпусната“ клетка има отрицателен електрически потенциал отвътре и положителен електрически потенциал отвън, като потенциалната разлика е около -90mV.\nКогато това трайно се промени, се нарушава способността на клетката да работи и да отделя навън „отпадъците“ от работата си. Получава се порочен кръг – токсините в клетката водят до натрупване на още токсини. Множество експерти виждат в това източника на повечето хронични болести. Промяната на РН от „алкално“ към „киселинно“ (съответно РН под 7 и РН над 7) е белег за нездравословното състояние на организма. И неслучайно повечето хронични и злокачествени заболявания се развиват основно в „кисела“ среда.\nКакъв е принципа на йонната детоксикация?\nОсновавайки се на научно откритие на американските учени Peter Agre и Roderick MacKinnon, удостоено с Нобелова награда за химия през 2003 година е разработен метод, при който се реализира апаратна йонизация на водата (молекулата на водата се разделя на един отрицателен ОН- йон и един положителен Н+ йон). Съгласно научното откритие полученото отрицателно електрическо поле може да бъде използвано за възстановяване на нарушения електролитен баланс на клетките. За целта се използват краката (стъпалата) на човека, където са разположени около 2000 пори, през които организмът извършва и естествената си детоксикация чрез изпотяване. Проникналите в човешкия организъм отрицателни йони възстановяват нормалния електрически потенциал на клетките и стимулират отделяне на натрупаните в клетките токсини, в резултат на което се възстановява способността на клетките да функционират и да се „самоочистват“ нормално. Възстановява се нормалната работа на органите, нормализира се стойността на РН. Отделените принудително токсини се събират в съда с вода, където се провежда йонизацията. За времето на една процедура (30 минути) водата от напълно бистра се оцветява видимо в плътен най-често тъмен цвят, според който цвят може да се направи косвен извод в кой човешки орган са били концентрирани максимално токсините и какъв е приблизително характерът на „замърсяването“ на дадения организъм.\n– Процедурата „йонна детоксикация“ освобождава организма от натрупани тежки метали, мазнини, отпадни продукти от метаболизма, кръвоносната и лимфната система, тютюнопушене;\n– Активира се дейността на клетките и тъканите;\n– Стимулира се вегетативната нервна система;\n– Постига се намаляване на кръвното налягане и кръвната захар;\n– Реализира се превенция на сърдечно-съдовите и мозъчно-съдовите заболявания;\n– Стимулира се имунната система;\n– Улеснява се работата на вътрешната лаборатория на организма – бъбреците и черния дроб;\n– Стимулира се функционирането на стомашно-чревния тракт;\n– Реализира се цялостен физикален „масаж“ на организма;\n– Намалява се нивото на свободните радикали;\n– Улеснява се заздравяването на рани и преодоляването на кожни проблеми, като акне, пигментация и т.н.;\n– Улеснява се способността на клетките и тъканите да релаксират, в резултат на което се подобрява качеството на съня;\n– Нормализира се телесното тегло.\n– черен – отпадъци от черния дроб;\n– черни частици (люспи) – тежки метали;\n– кафяв – отпадъци от черен дроб, тютюнопушене;\n– тъмно зелен – отпадъци от жлъчен мехур;\n– оранжев – отпадъци от опорно-двигателния апарат;\n– червени частици (люспи) – отпадъци от кръвоносната система;\n– бяла пяна – отпадъци от лимфната система;\n– жълто-зелен – отпадъци от бъбреците, пикочните пътища, половата система.\n– при лица ползващи пейсмейкър или други имплантирани медицински устройства, работещи с батерия;\n– при лица с трансплантирани органи;\n– при лица в постоперативен период;\n– при лица с висока температура;\n– при лица с остри възпалителни заболявания;\n– при лица с кожни проблеми в областта на краката;\n– при лица без чувствителност в областта на крайниците;\n– при лица в неадекватно психическо състояние;\n– при бременни и кърмещи жени.


Говеждо филе в сос с червено вино\nПодходяща рецепта за събиране с приятели\n1,3 кг говеждо филе\n½ малка връзка мащерка, листата откъснати и едро нарязани\n3 стръка розмарин, листата откъснати и едро нарязани\n1 цяла глава чесън, горната третина отрязана и отстранена\nЗА СОСА С ЧЕРВЕНО ВИНО\n140 г говежди изрезки (попитайте месаря си за такива) или задушена пържола, нарязана\n12 зърна бял пипер\n¼ малка връзка мащерка\n1. Сложете говеждото месо в достатъчно голям съд, за да прилегне плътно. Смесете съставките за маринатата в купа и ги сипете върху месото. Похлупете и охладете, като обръщате и заливате, колкото може по-често. Оставете да престои 24-72 часа.\n2. Сипете виното порто и червеното вино в голяма тенджера и оставете да къкри, докато се редуцира до глазура – това ще отнеме около 20 мин. Загрейте олиото в отделен голям тиган и когато почти започне да пуши, добавете говеждите изрезки и гответе до тъмнозлатисто. Добавете лука, чесъна, зърната пипер и зелените подправки.\nЗапържете за няколко минути, докато започне да покафенява, и добавете редуцирания алкохол и бульона. Сложете да къкри за 25 мин. Отцедете в чиста тенджера и оставете да къкри 8-10 мин, докато се сгъсти. Овкусете и охладете.\n3. Загрейте фурната до 200°C (180°C с обдухване). Извадете филето от маринатата и отстранете зелените подправки, като ги запазите, заедно с чесъна, за по-късно. Загрейте растителното олио в голям тиган. Когато почти започне да пуши, добавете филето, овкусете с 2 ч.л. сол и запържете за 5-7 мин, като обръщате често.\n4. Добавете маслото, кубче по кубче, и когато започне да образува пяна – сложете филето, като го обръщате редовно. Когато филето се карамелизира, сложете го в тавата със запазените подправки и чесъна и печете във фурната 8-12 мин, като го обръщате на всеки 4 мин и поливате със соса. За да проверите дали говеждото месо е готово, забодете кухненски термометър в центъра – трябва да показва 55-60°C за средно изпечено.\nИзвадете месото, увийте го хлабаво във фолио и го оставете за 20 мин.\n5. Върнете тавата във фурната, докато маслото се сгорещи. Преди да го сервирате, оваляйте филето в него. Сервирайте със соса, крокетите, морковите и чесъна.


израстване Archives - EvoLife.bg\nНачало » Виртуално списание за Еволюцията на живота » израстване\nВинаги бъдете себе си. Никога не се опитвайте да скриете кои сте. Жалко е да изпитвате срам. Винаги се борете за това, в което вярвате. Винаги поставяйте под въпрос това, което ви казват другите хора. Никога не съжалявайте за миналото, това е загуба на време. Има причина за всичко. Всяка грешка, всеки момент на слабост, още…


Магазин Велики Времена. На война - в мир\nС предговор от Симеон Радев\nИздадена на: 02.09.2020\nКирил Гривек (Кирил Илиев Добрев) е български писател, роден на 10 юни 1896 г. в град Варна в семейство на търговец, собственик на склад за дървен материал. Завършва френски колеж „Свети Августин“ в Пловдив и Висша търговска академия в Берлин. През 1923 г. се завръща във Варна и заедно със свои съмишленици основава Дом на изкуствата и печата, участва активно в културния живот на града. От 1925 г.\nработи в редица културни издания във Варна като редактор и автор. През 1932 г. се премества да живее в София и започва работа като чиновник в Дирекцията по печата към Министерство на външните работи и вероизповеданията. След 9 септември 1944 г. той е съкратен и става книжар. Пише разкази, повести, пиеси, мемоари, детски книги, стихове, голяма част от творчеството му е посветено и вдъхновено от морето. Умира през 1987 г.\nПредговор от Симеон Радев\nОт Кирил Гривек бях прочел преди няколко години „Моряци“ и бях останал cъс смесени впечатления. В тях имаше недостатъци, които ме дразнеха. Явно бе, че те се дължаха на неопитност. Но имаше и несъмнени качества. Животът на моряците изглеждаше предаден с верността на близък наблюдател, а самото море — описано картинно и с някаква поетичност. „Моряци“ показваше вроден талант.\nВ „Рихард Вагнер и Летящия холандец“, който е разказ за борбата на един гений със съдбата, Гривек описва и една буря. То е като драма за две стихии — вихъра и водата, — драма, в която действието се засилва с всяка сцена. Най-напред се показват две малки облачета, които изплават от морето и поемат нагоре, към висините, почти на хоризонта. Сега Гривек ще ни разкаже как от тези безобидни облачета ще се разрази нещо страшно. След половин час двете точици се превръщат в две ту жълти, ту оранжеви, ту червеникави кълба. Драмата поема своя ход.\n„Като хамелеонови очи двете облачета менят цвета си, издигат се все по-нависоко, въртят се като топки, все повече се разрастват и се стремят да обхванат все по-голяма част от безбрежната морска шир. Сякаш търсят нещо над водата. Постепенно хоризонтът се покрива с бледа руменина, после потъмнява.“\n„Не минава и час, и вятърът съвсем спира; платната на кораба, разхлабени, увисват неподвижни. Небето потъмнява.“\n„На север, но вече не тъй далече, от водата излизат и завиват нагоре, към небето, три широки, плътни колони, прорязвани от искри.“\n„На север, над самата вода, сега се очертава една съвсем тъмна маса, която се доб- лижава към кораба със стихийна бързина. Оттам долитат все по-отчетливо и по-гръмко чудни съзвучия, като че се късат кордите на необятни арфи.“\n„Вълните, високи, грамадни, подхвърлят кораба като прашинка, издигат го нагоре във висините, спускат го изведнъж надолу, подемат го пак и го притискат, разгневени и обезумели...“\nВ тая буря Вагнер пътува за Лондон. Той стои до една мачта и гледа невъзмутимо. Но около него цари свръхестествена уплаха. Моряците знаят легендата за Летящия холандец, прокълнат от дявола да се скита вечно със своя кораб по моретата и да носи вятъра, който разтваря бездните. Един от тях вече го сочи на небосклона и всички викат ужасени: „Холандеца! Летящия холандец! Той иде! Ето, той води бурята, която ще ни погълне“.\nБурята вилнее все по-страховито. „От всички страни корабът е заливан с бесни води. И сякаш някой с нож прерязва въжетата на мачтите, платната се освобождават и се развяват горе зловещо, като бели знамена на смъртта.“\nПрокълнатият призрак, който сее смърт-та по океаните, се откроява все по-ярко. „Ето кораба му, кораба на Летящия холандец! — викат те безредно. — Ето ги червените му платна и черните му мачти, по които пробягват сини пламъци. Ето го и самия него, на кораба. Ей сега ще ни удари с жезъла и ще ни потопи!“\nМоряците шепнат молитви, чакат смърт-та. „Летящия холандец се приближава и те виждат как той вече вдига жезъла си. Но погледът му среща очите на Вагнер, който, безстрашен и безразсъден, гледа сляпо към него. И сякаш всемогъщи, божествени мълнии излизат от очите на този дързък човек, застанал сам до мачтата, горд и непоколебим... И ръката на Холандеца остава повдигната, безжизнена, сразена. Геният побеждава злия дух.“\nЩе го кажа искрено: аз много по-малко харесвам тая символична среща между двете тайнствени сили, творчеството и разрушението — макар да е интересна сама по себе, — отколкото другото, останалото, което е поезия. „Вече от години аз общувам с моряци“ — пише Гривек, който е родом от Варна. Чудесното описание на бурята показва наистина един човек, дълбоко съпричастен с необятността и безбрежния живот на морето. Морето е научило Гривек да обича далечните простори. Това се чувства, когато говори за пустинята или за небесните висини. Само Багряна изглежда така влюбена в безпределността.\nВ настоящата книга Гривек ни говори и за двама големи писатели на българската земя — за Вазов и Йовков. Вазов беше един затворен човек с вдъхновена душа. Ние знаем много малко за него. Гривек ни го показва в кръга на семейството, патриарх за своите, както бе вече патриарх в литературата. Именитият поет угаснал без мъки. Но Провидението, което му дари една лека смърт, го прибра в печално време. Той не можа да види как България пак е възсияла. Същата скръб буди и трагичната участ на Йовков. Безсмъртният певец на Добруджа отнесе със себе си страшната мъка, че я оставя в робство. Като че за него е написан тоя болезнен стих на Бодлер:\nont de grandes douleurs.\nОт всички наши писатели Йовков имаше най-дълбок вътрешен мир и най-богата душевност, „Защото беше познал страданието и търсейки пътища, за да го забрави, той се приближаваше до Бога“ — пише Гривек. До Бога, тоест до красотата и до милостта.\nВсичко е интересно в тази книга, но най-важни са няколко разказа. Те са ѝ дали заглавието „Велики времена“. Великите времена — това са годините на нашите борби за обединение и жестоките дни, последвали след тях. Участник във войната, Гривек познава покрай славата ѝ и скърбите, които тя носи със себе си. Но скърбите той описва не плачливо, а с твърда душа. Има нещо мъжествено в тия напомняния на старата болка. Да вземем разказа „Помакини“. Това е един епизод от нашето отстъпление в Македония. Авторът разказва как влязъл с войници в една селска къща, за да търси храна за частта си. В нея имало две млади селянки и една стара и болна на легло. Сцената, в която той показва тяхното отчаяние, когато са узнали от него, че българската войска си отива, е сърцераздирателна.\nЦелият предговор от Симеон Радев в книгата на Кирил Гривек Велики времена, може да прочетете в книгата.\nОткъс от първа част на книгата Велики времена.\nЕсента на 1912 година ме завари в предградието на Одрин, Караагач — там, където е гарата. Бях вече трета година ученик във френския колеж „Св. Василий“, клон на Пловдивския френски колеж с пет класа.\nНие бяхме всичко около четиридесет пансионери, но колежът се посещаваше и от много приходящи. Идваха ученици даже от Одрин, който отстои на три километра от Караагач.\nПочти всички ученици бяха християни — българи, гърци и арменци. От пансионерите близо половината бяхме българи — от стара България и от турска Тракия.\nКакто винаги, учебните занятия започнаха на първи септември. Но целият град беше в тревога. Войски сновяха ден и нощ из улиците, медните тръби разнасяха из околността загадъчни звуци. Ние гледахме как маршируват, изпрашени и изнурени, войниците на Османската империя и всяко оръдие, което те мъкнеха в полето, късаше нещичко от душата ни.\nОдрин тогава наброяваше повече от сто хиляди жители, които намираха поминък около войската и крепостта.\nВсеки четвъртък и неделя следобед ни извеждаха извън града, на разходка край реката или в полето. Когато излизахме на разходка, ние винаги срещахме таборите, които спокойно изпълняваха своите учения и мушкаха с щиковете на пушките си завързанитe и изпънати български войници, направени от слама и зебло. Гледахме ние техните бавни, уморени движения, чувахме кресливите викове на младите стегнати офицери, слушахме и безредно разпръснатите по полето тръбачи и се питахме: какво ли ще става?\nВойските прииждаха всеки ден. От Цариград пристигаха цели влакове с боеприпаси. Привечер на перона на гарата се разхождаше младежта на Караагач, а когато пускаха и нас от пансиона, отивахме и ние там да се полюбуваме на предизвикателно хубавите левантинки. Но ето че военните забраниха на младите хора да се разхождат на гарата. Това засили у населението подозрението, че се готви нещо необикновено, че предстоят някакви особени събития.\nВ колежа също цареше възбуда. Гърците, които дотогава се държаха доста резервирано към нас, българите, изведнъж станаха по-любезни и даже дружелюбни; те предугаждаха нещо, което ние още не можехме да схванем. Но най-много ликуваха армен- ците. Те идваха при нас, стискаха ни ръцете и викаха непринудено:\n— Vive la Bulgarie! Ура!\nТе всички бяха приходящи — пансионери арменци нямахме. Всяка сутрин те носеха най-фантастични новини: кой в града какво казал, кое турско семейство приготвяло вещите си за път и тъй нататък.\nЕдин ден донесоха в колежа френски вестник, който излизаше в Цариград. От този вестник узнахме, че България обявила мобилизация.\nСпряха и влаковете от България. Но отците французи, нашите възпитатели, не обелваха нито зъб. Те се правеха, че нищо не знаят, и учебните занятия продължаваха най-редовно. Обаче ние, българите, малко мислехме за уроците. Мислехме повече за завързаните сламени български войници, които турците тъй безмилостно дупчеха. Имаше между нас и един българин от Узункьопрю. Казваше се, струва ми се, Божко. Той никога още не беше виждал български войник.\n— Че как може — питаше той — тъй да стои вързан българският войник и турчинът да го муши?\nИ искри излизаха от очите му. Той свиваше юмрук и добавяше:\n— Туй нещо не може да бъде! Ще видим ний кой е от слама!\nИмаше и един ученик турчин в най-горния клас, казваше се Серафедин ефенди. Той беше по-възрастен от нас, висок и тънък, също пансионер, но едновременно ни преподаваше по турски. Турският език не беше задължителен, обаче аз, познавайки говоримия турски, посещавах часовете му, за да науча и писмения. До мен на чина седеше Божко, който, бидейки турски поданик, трябваше да учи и турски. Става един ден Божко да декламира турското стихотворение „Ватан“ („Отечество“). И всяка дума — пълна с пламък, всеки звук облъхнат с трепета на вдъхновението. На очите му се появиха сълзи. Серафедин ефенди слушаше разпаления младеж и когато свърши стихотворението, той каза пред всички:\n— Вие, българите, сте добри патриоти. Народ като вас не умира. Отоманската империя е била велика, когато и българите са били в нейните владения.\nСлед години аз узнах, че той, Серафедин ефенди, бил роден в България и владеел много добре български.\nЕдин ден ни изведоха на разходка доста далеч от Караагач, на юг към Ортакьой. Вървяхме покрай едни върби, излязохме на открито поле и току пред нас изскочи една могила, изкуствено направена от пръст. Докато още се чудехме какво може да бъде това, пред нас блеснаха гърлата на две оръдия. Спряхме. При нас дойде един турски офицер и учтиво ни попита накъде сме тръгнали. Не знам какво му отговориха нашите перове, но офицерът ни покани да разгледаме крепостта. Тая крепост впрочем съвсем не ни се видя тъй страшна; тя притежаваше само няколко големи оръдия, поставени върху релси, и по всичко изглеждаше, че е временна, построена сега.\nДокато ние още разглеждахме оръдията, навън войници наизскачаха. Дошъл беше един бозаджия с два големи гюма.\n— Татлъ̀ боза бал гиби! — викаше той.\nЕдното му око следеше бозата да не прелее чашата, а другото играеше дяволито. Облечен беше като албанец, но лицето и ръцете му бяха бели и нежни. Той чевръс- то прибираше монетите, а на онбашиите наливаше без пари. Дойде и при нас и като чу, че си говорим на български, усмихна се и бързо наточи и нам боза. Но перовете ни забраниха да пием, понеже той имаше само две чаши, които не измиваше.\nВечеряхме в пансиона от седем и половина до осем часа̀, след това разполагахме с още половин час, който прекарвахме на двора, и после отивахме да спим.\nСлуховете за война бяха станали все по-настойчиви. Една вечер след храна, тъкмо бях-ме излезли на двора, когато дочухме далечни топовни гърмежи. Кавалерийски коне препускаха из улиците, целият Караагач беше потънал в мрак. Ние, българите, веднага се събрахме на съвещание. Излъчихме една делегация от пет души, които се явиха незабавно при директора, отец Сатурнѐн, един високоблагороден французин. Той ни изслуша с видима загриженост и ни призна, че е обявена война между България и Турция. Обаче добави, че не трябва да се опасяваме, защото колежът представлява неприкосновена територия съгласно капитулациите, които великите сили бяха наложили на турците. Нашият Божко и още двама българи от Лозенград дръпнаха настрани куртките си и в поясите им блеснаха стоманени ками…\n— Да не сте обезумели? — продума директорът.\n— Не, не сме обезумели. Ние още тая вечер ще прекосим полето и ще отидем при българите.\nНаистина това беше едно безумие. Навсякъде из полето се движеше аскер и там ги очакваше явна гибел.\nДиректорът, бледен като платно, поглади брадата си, па посегна полека и прибра и трите ками. Никой не му оказа съпротива. Най-възрастният измежду нас беше шестнадесетгодишен...\nС последния влак ние, българите, потег- лихме за Цариград, придружени от отец Жозафат, българин, който пътуваше с френски паспорт. Впрочем всички ние сега бях-ме французи, пътувахме с френски книжа и в конски вагони. Строго ни се забрани да говорим на български. Ние държахме пред себе си френските вестници с часове, макар че мнозина от нас, постъпили за първа учебна година в колежа, още не разбираха нито бъкел френски...\nНа гарата Кулели Бургас излязохме на перона да търсим вода. Изведнъж локомотивът тревожно засвири и потегли. Едва успяхме да се хванем за вагоните.\nНаши български кавалерийски отряди били забелязани на хоризонта към североизток и влакът с все сила побягна напред.\nОт Цариград с луксозния румънски пътнически параход „Принчесита Мария“ отпътувахме за Кюстенджа.\nПалубата е пълна с пътници. На пейката до мен също седи един пътник, елегантно облечен. Приближава ни проверяващият и пътникът до мен му подава книжата си. Взирам се в моя съсед и се чудя. Боже мой, къде съм виждал това лице? Търся в паметта си и оставам поразен: не е ли това бозаджията? Същите живи, неспокойни очи, същата кожа, с няколко постоянни гънки на челото. Само мустаците му намалели наполовина... Той забелязва моето недоумение, усмихва се. И без да проговори, отминава към моста и се изгубва.\nОще бяхме на Босфора. В парахода имаше и турци...\nВ Кюстенджа между пътниците се мерна и той. Някой го очакваше на кея. Те се прегърнаха и единият от двамата каза гласно на български:\nЦелият текст от книгата на Кирил Гривек Велики времена, може да прочетете в книгата.\nСледва от първа част:\nОткъс от втора част на книгата Велики времена.\nИван Вазов сред своето семейство\nБащата на Иван Вазов, Минчо Вазов, беше заклан от турците през Освободителната война; загина и един брат на поета, Михаил (роден през 1863 г.), убит в София през 1887 г. Останаха шестима братя: Иван, Никола, Киро, Георги, Владимир и Борис, и две сестри — Ана и Въла. Всички бяха женени, с изключение на Никола, който остана стар ерген. Поетът живя само девет месеца със съпругата си, след което те се разделиха завинаги. Всички братя и сестри се преселиха в София заедно с майка си Съба, но Киро, който е лекар, се премести по здравословни причини в Стара Загора, където живее и до днес. Най-възрастен беше Иван (род. 1850 г.). Никола бе само една година по-млад, а най-младият бе Борис.\nИван Вазов живееше под един покрив с майка си, с брат си Никола и сестра си Въла, женена, с едно дете, момиче. Домакинството уреждаше Съба с помощта на дъщеря си Въла, която след смъртта на майката пое изцяло грижата да наглежда дома на поета. В двора на къщата на ул. „Вълкович“, сега ул. „Иван Вазов“, се щураха винаги по няколко бабички сопотненки, които идеха в София, настояваха, че са от Вазовия род, и се настаняваха там на прехрана и спане за дни, понякога за седмици. Никой не проверяваше роднинските връзки на тия неканени гостенки и ако се съди по броя им, целият Сопот заедно с близките села ще излезе все Вазовски...\nБратята и сестрите на Вазов, макар и да живееха отделно, образуваха едно общо семейство. Никой не успя да ги разедини; даже нашите жестоки политически нрави, които направиха врагове не малко бащи, деца и братя, никак не се отразиха върху отношенията на Вазовци. Те никога не станаха върли партизани. Но станаха върли защитници на истината, на правдата, горещи ратници и борци с думи и дела за свободата и просветата на българското племе.\nИ затова даже сред партиите, на които съчувстваха, те имаха много врагове, особено измежду водачите им, защото не се съг- ласяваха с техните недопустими партизански прояви и открито ги осъждаха.\nНа върха на Вазовия род стоеше Иван. Към него бяха обърнати погледите на всички братя, сестри, снахи и зетьове, него всички зачитаха като вожд, който няма равен на себе си. И за самата му майка той беше предопределен да застане начело на семейс- твото, и тя наравно с всички свои деца и близки почиташе волята на най-големия си син, който беше кротък и благ, великодушен и справедлив. Той не умееше да заповядва. Неговият дух, висок и благороден, създаваше тази чудесна семейна привързаност, тази доброволна дисциплина; която никой никога не посмя да наруши.\nТой водеше семейството не защото беше най-възрастният от децата. Някои от братята му бяха с по-експанзивни натури, с твърда като стомана воля, и все пак те благоговееха пред него, който се плашеше от дрязгите, проявяваше изумително търпение и една всеотдайна любов, която стопляше погледа му и стопяваше и най-силното упорство. Семейството му се издържаше главно от брат му Никола, подпомаган от всички братя и сестри. Поетът, изоставен на неговите оскъдни писателски възнаграждения, не би могъл да поддържа дома си. За него парите не съществуваха, той не знаеше нито цената им, нито предназначението им. Познаваше силата им само в тежките години на българската родна книжнина, когато нашите писатели трябваше със свои средства да печатат книгите си. А колко наши писатели имат свои собствени средства? В това отношение винаги и във всички страни най-зле са били най-даровитите. И народният поет е трябвало в началото да прибягва до услугите на някои от по-заможните си братя, които с най-голяма готовност му се притичали на помощ, за да улеснят издаването на съчиненията му. Даже за построяването на къщата е трябвало да се сключи заем с Българската народна банка; и до днес е запазен записът на заповед от 1897 г., подписан от майката Съба М. Вазова, в качеството на длъжница, и от Иван и Владимир като поръчители, със сконтант Георги. Парите не са играли никаква роля за всички Вазови, те винаги се подпомагаха едни други — било за да придобият по-високо образование, или при други нужди — и никога не си търсеха сметка: каквото се даваше, даваше се безвъзмездно и завинаги.\nИ при тия материални несгоди поетът не изгуби нищо от уважението, което изпитваха към него братята и сестрите му. Напротив, близките му се радваха, когато можеха да му бъдат полезни, но той само в крайни случаи се съгласяваше на това събиране на кесиите, от които неговата винаги биваше най-тънката...\nИван Вазов беше станал глава на това голямо и бележито семейство, което даде най-видни представители на българския книжовен, военен, политически и обществен живот.\nПочти всека седмица на тържествена вечеря у поета се събираха всички братя и сестри. Ана живееше по-далече и се появяваше по-рядко. Братята идваха със съпругите си, понякога водеха и децата.\nТези ежеседмични вечѐри бяха като семейни срещи, на които братята обсъждаха нашите най-важни политически, обществени, книжовни и военни въпроси. Трима от братята бяха получили военно образование. Разговорите се водеха по време на и след вечерята, която се провеждаше при един и същ ред, като всеки знаеше своето място както на трапезата, така и в разискванията.\nНа поета бе отреден особен стол, по-широк, с облегало. Той заемаше централното място, а срещу него седеше майка му. Пристигаше в трапезарията винаги последен, когато всички вече бяха заели местата си. Слизаше от стаята си, която беше на горния етаж, винаги спретнато облечен и наметнат с шал — беше зиморничав и често страдаше от гърло. Обичаше да го чакат и докато не влезеше в трапезарията, вечерята не почваше. Влизайки, той кимваше любезно на всички, видимо доволен, че се намира в средата на своето семейство.\nОт лявата му страна седеше Никола — голям шегобиец, майстор на безобидния хумор, който винаги започваше много сериозно и завършваше с някоя изненадваща шега. Никой не би допуснал, че се касаеше за шега — той умееше да говори живо и цветисто, гласът му беше внушителен и тежък. Единствен Никола си позволяваше да се закача с големия си брат и привидно искаше да дели с него влиянието, което поетът имаше сред семейството. Никола малко четеше произведенията на брат си, но по природа беше голям критик и често закачаше поета с неблагоприятни отзиви за съчиненията му. На масата се говореше повече за политика, но също и за най-новите творби на поета. Никола беше принципен противник на Иван, който никак не обичаше да води спорове и затова брат му вземаше връх. Но ето че с Никола започваха да спорят другите братя, които винаги бяха на страната на поета. По време на разговора Никола внезапно се издаваше, че дори не е и чел творбата, която критикува — това обикновено откриваше сам поетът, който мълчеше и не се намесваше до момента, когато беше вече убеден, че Никола пак спори по навик. Тогава всички избухваха във весел и шумен смях, в който вземаше дейно участие и самият Никола. И когато го питаха защо се отнася така безогледно и недружелюбно към призванието на брат си, той отвръщаше:\n— Стигат ми скрибуцанията, които всяка нощ не ми дават мира. Не ми се нравят стиховете му, защото ги пише нощем. Виж, ако ги пишеше денем, сигурно щяха да ми се харесват.\nСтаята на Никола се намираше точно под кабинета на поета, който, пишейки през нощ-та, постоянно местел стола си, движел се насам-натам и смущавал съня на брат си.\nЗает със своята ежедневна работа като притежател на воденици край София, Никола можеше да отделя малко време за четене. Той беше предприемчив — единственият търговец в семейството.\nДоктор Кирил често идваше в София и се явяваше на тия вечери. И той бе разговорлив, весел, но по-въздържан, много уважаваше поета и живо следеше книжовната му дейност.\nГеорги, с неговата борческа природа, с открит и буен нрав, говореше без стеснение: той одобряваше, но и решително възразяваше със свити вежди и на висок глас. Често в увлечението си той вдигаше ножа или пълната вилица, за да подчертае правотата на своето становище.\nКато най-млади Владимир и Борис бяха и най-въздържани; и те вземаха живо участие в разговорите, но спазваха по-умерен тон.\nГовореха и зетьовете.\nСестрите и снахите само слушаха. Кротки, внимателни и услужливи, те отбягваха да вземат участие в разговорите. Някои от снахите с по-подчертан самостоятелен характер не харесваха много това отстраняване на женския свят, но бяха тактични и в присъствието на майката Съба не даваха израз на разбиранията си. Вечерята беше винаги твърде обилна. В кухнята имаше всичко в изобилие — готвачът Христо, сопотчанин, разбираше добре от занаята си и не се противопоставяше на нарежданията, които получаваше от всички страни — всеки искаше от него да сготви любимото му ястие и по тоя начин трапезата се изпъстряше с най-разнообразни и вкусни гозби. Поетът най-много обичаше лозови сарми, сарма в було и постна яхния от бял фасул.\nМайката Съба внимателно следеше разговорите, явно зарадвана, даже сияеща, че вижда всичките си чеда около себе си. Тя се обаждаше, защитаваше умело свои собствени гледища даже по политическите въпроси. Беше будна жена, много обичаше да чете, преглеждаше ежедневния печат и беше в течение на големите събития. Нейните приказки бяха пропити с мъдрост, която предизвикваше възхищение у събеседниците ѝ.\nПоетът следеше с жив интерес тези разговори, усмихваше се одобрително. Рядко се намесваше. Братята ту снишаваха, ту повишаваха глас, а поетът спокойно вечеряше, без да се смущава от този шум, на който беше привикнал, и уверен, че разискването никога не може да вземе лош край. Той не пропускаше нито една дума, нито едно мнение. Към края, като съдия, който е изслушал страните, се обаждаше и той, уеднаквяваше становищата и умиряваше атмосферата. Обикновено още когато почваха да затихват разговорите, той незабелязано се измъкваше и се прибираше в стаята си, за да се занимава със своята книжовна работа. Когато обаче разговорите продължаваха все със същия повишен тон и нямаше никакъв изглед скоро да бъдат приключени, поетът се намесваше и почти винаги намираше подходящото и приемливо за всички решение. Тази негова намеса се дължеше още и на желанието му да отърве снахите и сестрите си от тия отегчителни разногласия по чужди за тях теми. И най-чудното беше това, че накрая, когато ставаше вече време да се разотидат, всички разногласия изчезваха и братята постигаха общо споразумение.\nТези редовни семейни вечѐри се разредиха след смъртта на майката на поета Съба, която се помина през есента на 1912 г., и особено след като през 1917 г. почина и Никола.\nТези важни разговори на Вазови имаха обществено значение. В архивите на бившия цар Фердинанд и на бившите български министър-председатели сигурно ще бъдат намерени книжа, произхождащи от Вазови, които с немислима проницателност са предвиждали нещастията, които по-късно сполетяха България. Преписи от такива книжа и днес се съхраняват у семейство Вазови. Те застъпваха своите становища и открито, в печата, когато намираха това за нужно.\nКогато тия срещи се разредиха, Вазови започнаха да си устройват семейни литературно-музикални забави с предварително установени програми, в които племенниците на поета декламираха стихотворенията му, свиреха и пееха. Поетът имаше двадесет племенници, десет момичета и десет момчета, от които трима са кръстени на негово име. Веднъж в месеца всички Вазови се събираха поред ту у Георги, ту у Владимир, у Борис, Ана или Въла, на голямо съб-\nрание, в което участваха и децата. Слагаха две огромни трапези — за възрастните и за децата. Вечерята не продължаваше дълго, защото трябваше да се изпълнява дълга програма, някои номера от която приключваха неочаквано драматично. Това се случваше, когато някоя от племенничките трябваше да рецитира лирично стихотворение от поета и не знаеше как да предаде сърдечните пориви на автора, та придружаваше със сълзи треперещия си от вълнение глас. Момчетата бяха куражлии: гръмко и с патос те декламираха патриотичните стихотворения на поета и извикваха умиление у него. По-възрастните племенници, както и снахите, пееха и свиреха. Иван Вазов беше много музикален.\nПоетът обичаше да разговаря поотделно с всички свои племенници и по време на разговора се държеше с тях като с големи хора, подсмихвайки се под мустак. Той с удоволствие се занимаваше с тях, лепваше им разни прякори като Сенатор, Заратустра и други. Когато срещнеше на улицата някой от своите малки племенници, който го подминаваше незабелязано, му слагаше бастун в краката и като го спираше, му казваше:\n— А, пардон, аз помислих, че е Хектор.\nХектор беше любимото му куче. Сив булдог с черна муцунка, то не се отделяше от поета, не си играеше с другите кучета, имаше интелигентни очи; то беше много сериозно, но и завистливо — не позволяваше на поета да гали други животни.\nИван Вазов много обичаше децата, но не понасяше глъчката им. Виковете им го дразнеха. Затова той ги търсеше поотделно и тогава с готовност разговаряше с тях, разпитваше ги за училището, за книги, за игри и винаги с голямо внимание изслушваше обясненията им. Но когато ги виждаше заедно в шумни игри, той ги отбягваше. Понякога малките му племенници и децата на по-големите му племенници се събираха у него и вдигаха такава непоносима врява, та сестрата на поета Въла ги отвеждаше бързо в съседния двор и ги оставяше да играят там.\nПомежду си братята на поета даже в негово присъствие проявяваха без притеснение своя вазовски темперамент. Те ценяха мнението му и когато то беше противно на тяхното, действаха с истинска дипломация, макар и да знаеха, че той не е нито сприхав, нито нервен. Понякога той не им отговаряше — изразът на лицето му предаваше отговора му по-ясно и от думите. Това се случваше, когато не беше съгласен, и макар предметът, за който се говореше, да не се отнасяше за тяхното семейство, той се въздържаше да изказва гласно своята отрицателна оценка.\nКогато говореха за някое лице, неприязнено настроено спрямо него, или когато го задяваше Никола, той казваше:\n— Не го гледайте, че е такъв, той много е такъв.\nПонякога братята подлагаха на жестока, но справедлива и обоснована критика заядливите критикари на поета, разглеждаха съвместно отзивите им и неведнъж ги изобличаваха в умишлено злепоставяне и пренебрежение.\nНеловко се чувстваше поетът, когато говореха за неприятелите му.\nНикой от семейството му не помни да е казал тежка, жестока дума или присъда за някого. Той се отнасяше със снизхождение дори към най-върлите си противници.\nНе беше общителен.\nСамотен бродеше той из улиците на града, из градините и близките поля, наб- людаваше хората, които не го познаваха, отбягваше погледите на ония, които го разпознаваха, съзерцаваше природата, слушаше чуруликането на птичките. Искаше да се чувства като всеки смъртен и не му харесваше, когато неговите почитатели идваха в дома му или го спираха по улиците, за да поговорят с него или да вземат подписа му за спомен. Обикновено той не ги приемаше в дома си, като молеше сестра си да им каже, че не е вкъщи. Не приемаше даже големи свои приятели. Не искаше да се показва и чувстваше най-голяма неприятност и стеснение, когато го сочеха из улиците.\nТой се явяваше весел само пред своите близки сродници. Тези семейни срещи го разведряваха и ободряваха. Той сам спохождаше от време на време домовете на своите братя и сестри, интересуваше се за тях, питаше за здравето на децата им.\nПрез летата Вазов прекарваше цели седмици при братята си — в Горна баня при Георги, в Рибарица при Владимир, в Костенските бани при Борис. Навсякъде той се чувстваше прекрасно, споделяше радостите на братовата си челяд и с нищо не ѝ досаждаше.\nИван Вазов беше тих, смирен човек. Но имаше неспокоен вътрешен мир, непрекъснато се тревожеше поради нещастията на народа си, изживяваше ги и много страдаше. Беше мълчалив и никому не издаваше своята мъка. Само пред своите братя той разкриваше грижата, която беше вечна спътница на живота му — грижата за България. Истински философ. Думите му бяха винаги обмислени. Той малко говореше и се трогваше от всички прояви на правда и на човещина. Сърцето му беше много голямо и можеше да побере всичките неволи на неговия народ — той приемаше безропотно тъгите и терзанията на Родината и постоянно ги носеше със себе си. И затова беше винаги сериозен, дори смутен, с плах, болезнен поглед. Той се вълнуваше и се тревожеше, но беше оптимист, вярваше в доброто, и в най-тежките моменти една светла надежда сгряваше душата му.\nЦелият текст от книгата на Кирил Гривек "Велики времена", може да прочетете в книгата.\nСледва от втора част:\nРихард Вагнер и Летящия холандец\nЛюбовта в живота и творчеството на Рихард Вагнер\nЧаплин в Берлин\n Мъртвите, бедните мъртви изпитват най-силната болка (фр.)\n „Сен Базил“ (фр.). – Б. р.\n Да живее България! (фр.). – Б. р.\n Les Pères – католически отци (фр.). – Б. р.\n Нали знаете – това е най-сладката боза! (тур.). – Б. р.\n Онбашията (букв. „десетник“, тур.) е бил полицейският началник в малките градове. – Б. р.\n Дн. Констанца в Румъния. – Б. р.\n Тогава се употребява в смисъл на „политикани“, „политици“. – Б. р.


Estian Deluxe, Лименария, Гърция - Оферти, Цени и Промоции — TravelPortal.bg\nЛименария, Гръцки острови, Егейски острови, Тасос, Гърция\nХотел Estian Deluxe се намира в Лименария и предлага климатизирани помещения за настаняване с безплатен Wi-Fi интернет, както и достъп до слънчева тераса. Всички помещения разполагат с телевизор с плосък екран, собствена баня с душ и напълно оборудван кухненски бокс с хладилник. Включват също балкон с изглед към градината. На място се отдават велосипеди и коли под наем. Metalia Beach е на 600 метра от хотел Estian Deluxe.\nТагове: Estian Deluxe\nКога бихте искали да отседнете в Estian Deluxe?\nДруги хотели в района на Лименария\nТераса за слънчеви бани, Снек-бар, Бар, Ресторант, Персонално настаняване/напускане\nТераса за слънчеви бани, Велосипед под наем (допълнително заплащане), Wi-Fi интернет е наличен в целия хотел и е без заплащане., Безплатен паркинг, Ежедневно подреждане на стаята


Запази лятното часово време – спаси родител - Майко мила!\nПубликувано на 27 март, 2021 MaikoMila 0\nТази година уж трябваше за последно да въртим часовниците напред и назад. Но май след като дойде Covid-19, на никого не му е до уточняване на лятно и зимно часово време. Така или иначе, все в някакъв момент ще се наложи да преминем изцяло или към едното, или към другото заради решение на Европейския съюз.\nБроени часове преди смяната на зимното с лятното часово време, Диана Андонова реши да ни разкаже защо според нея е по-добре да си останем завинаги по лятното време. Със сигурност „лятно“ звучи къде-къде по-приятно от „зимно“, но има и други аргументи.\nС решение на Европейския съюз през тази година за последно сменяме времето в Европа. Местенето на стрелките с 1 час напред през март и с 1 час назад през октомври отпада завинаги. Всяка европейска държава ще реши кое време да запази – зимното часово време или лятното.\nБългария трябва да вземе решение дали смяната на времето на 28 март 2021 г. ще бъде последната и лятното часово време ще остане завинаги, или ще завъртим часовниците с час назад през октомври.\nАнкета от 2018 г., в която повечето от нас не са взели участие, показва, че България клони към запазване на зимното време. Какво означава това на практика и защо е жизненоважно за всички настоящи и бъдещи родители да запазим лятното часово време целогодишно?\nЗа начало зимното часово време целогодишно означава твърде ранно съмване. На много родители е познато усещането с пукването на зората детето да разцъфти с пълен прилив на радост от живота. Е, това ще става с час по-рано. В летните месеци, когато денят е най-дълъг, това ще се случва между 4 и 4:30 сутринта в зависимост в коя част на страната живеете. Общо взето, от март до октомври ще се съмва преди 5:30. Честито на печелившите.\nНали знаете как настъпва масова депресия, когато през октомври се смени времето и започне да се стъмва към 18 часа? Ако остане зимното часово време, депресията ще настъпва още през септември.\nВремето за разходка, среща с приятели, игра на детската площадка след взимане на децата от детска градина или училище ще изчезне още преди настъпването на астрономическата есен. За това пък, ако се запази лятното време, през ноември все още ще имаме възможност да се радваме на живота след приключване на работния ден.\nПри зимното часово време през лятото денят ще приключва най-късно в 20:30 вместо в 21:30, както е досега. Представете си, че сте на морето (няма пандемия) – още в края на юли в 20:00 вече ще е напълно тъмно по зимното време и вместо да се радвате на живота в приятна компания поне до 22:30, още в 20:00 детето може да е оклюмало и да трябва да се приберете в хотела и да го сложите да спи. Затова пък в 5:00 сутринта вече ще сте закусили и ще гледате слънчевия диск над хоризонта.\nАко досега през лятото сте слагали децата да си лягат например в 22:00, то в зимното часово време това се равнява на 23:00. По този начин децата, чийто биологичен часовник е настроен за събуждане с изгрева на слънцето, ще имат по-малко време за сън. Всички знаем колко важен е пълноценният и продължителен нощен сън за здравето на детето, както и за психиката на родителите. Някои деца се уморяват рано и заспиват сами, но други отказват да легнат, докато часовникът не удари 23 часа. Което и зиме, и лете е полунощ по зимното време.\nАко запазим лятното часово време през зимата, то в най-късите дни в София ще се стъмва в 18:30 вместо в 17:30, а във Варна в 18:00 вместо в 17:00. Още в началото на февруари ще имаме между 1 и 2 часа след работа/детска градина/училище, в които децата да поиграят навън при хубаво време, преди да се стъмни.\nАко запазим зимното часово време и живеете във Варна, още през април месец зората ще се разпуква в 4:30, затова пък в 18:55 вече ще е тъмно.\nКакви са доводите за запазване на зимното часово време?\n„То е астрономически точното.“ Няма нищо точно в часови зони, въведени от човека. Разликата във времето на изгревите и залезите в най-западните и най-източни части на България е около 30 мин. (София-Варна е 17 мин.) Разликата между изгревите в Сърбия и залезите във Франция е поне 2 часа, а и двете държави са в една часова зона.\nЕто защо няма нищо точно и истинско в зимното часово време. Точното астрономическо време би предполагало всяка държава да е в различна часова зона, а в по-големите по територия европейски страни да има 2 часови зони. Затова нека не си говорим наизуст кое е „истинското“ време, а да помислим реално какво е най-добре за живота ни и за психичното ни здраве.\nМежду съмването и изгрева на слънцето, както и между залеза на слънцето и стъмването има около 30 мин., като в зависимост от метеорологичните условия, могат да бъдат повече или по-малко. Не съм експерт, но по наблюдения и спрямо информацията за изгревите и залезите в София, Пловдив и Варна във всеки месец от годината, ето как изглежда денят в лятното и зимното часово време целогодишно (разликата в изгрева между 1 март и 31 март например е около 45 мин., за това часовете са в интервали; също разликата между изгрева във Варна и София е 17 мин.):\nВ обобщение мога да кажа, че единственият минус от въвеждането на лятното часово време целогодишно е, че през ноември, декември и януари ще се съмва доста късно. Но така или иначе през зимните месеци ставаме и водим децата на детска градина и училище по тъмно. Плюсовете обаче са много за сметка на множеството минуси на зимното.\nОстава въпросът кой решава кое време да остане завинаги и какво можем да направим ние? Използвам тази платформа за съдействие от страна на информирани граждани, които подкрепят моята теза.


понеделник, февруари 2, 2015 в 9:07, добавена от Pernik1 0\t| Клюки\nНесъмнено, това е въпросът, който в последно време тормози почитателите на поп-фолк музиката и феновете на изпълнителката! Защо ли? Ами, защото от „хубавата Райна” не е останало почти нищо, отбелязват от hotarena.net!\nПилето на лекият жанр, излезе преди време от публичното пространство и за нея не се говореше ни добро, ни лошо. Мълчанието около едно име, особено у нас, както знаем може да се окаже доста пагубно. Е, точно такова е и за Райнето, която тотално се занемари!\nС какво точно се занимава македонското девойче не е особено ясно. Факт е, че Райна не прави нови песни, а участията и на месец, спокойно се броят на пръстите на едната и ръка. За сметка на липсата на работа, пилето на поп-фолка е чест гост на столично заведение, с латино ритми. Последните са страст на певицата, която умира да се кърши из дансинга.\nНапоследък, обаче гледката на танцуващото Райне не е никак, ама никак приятна. Изглежда, изпълнителката има сериозни финансови затруднения, щом не може да си позволи да инвестира някой лев в грима и ходи неглиже по заведения. Вярно, че по-красиво от натуралната жена няма, но след няколко минути страстни танци лицето на Райна добива цвят на зрял домат. Крайно неприятната картинка, от червено, потно и лъщящо лице, се допълва от стряскащо наедрелите бедра на Райна! За тях, все още не е ясно дали са плод на усилени тренировки и цялата тази маса е мускул или на усилено хапване, от което Райнето се е ошишкала!\nИ за капак на всичко това, Пилето продължава да се демонстрира пълна липса на стил! Изглежда, Райна е решила, че щом не е на гребена на славата няма смисъл да се напъва, да изглежда добре. Малкото и останали фенове, обаче са потресени от вида и и се чудят какво се случва с някогашната звезда!\n← Горещо! Разкрепостената Камелия пак си ги показа!\nЯпонците купуват самолети за 2.2 млрд. USD →