Критерии при оптеделяне на стандартите на различни класове офиси - полезни съвети - ceb.bg\nПрехвърляне на партиди ЛИКВИДАЦИЯ/Закриване на фирми Покупко-продажба на ипотекиран имот Няколко домашни ремонта, които си струват Нова тенденция- Купувачи от Израел Видео наблюдение около офиси , търговски обекти и жилища Срок на Договр с изключителни права Как да спестяваме правилно? Балонът се надува\nКритерии при оптеделяне на стандартите на различни класове офиси\nЮни 21, 2012 (0)\nКато се има предвид предлагането на офис площи в България, ние определяме общо 5 различни степени на класификация, които в низходящ ред са: А+, А, B+, B, C. Тази класификация е съставена въз основа на проучване на пазарите в ЕС и обобщени данни на Urban Land Institute в САЩ. При определянето на критериите са взети предвид и особеностите на българския пазар, както и основните разпоредби на Закона за устройство на територията и Наредба №2 към него.\nОфис сградите се класифицират съобразно комбинацията от локация и физически характеристики. Сградите от по-ниските класове се определят в зависимост от качествата на тези от клас А.\nТрябва да се има предвид, че няма точна формула, чрез която механично да бъде определен класът. Следователно винаги ще има и субективен фактор при оценяването, особено ако става дума за качествени характеристики.\nТова са „знакови” сгради, които отговарят на всички 22 критерия за офис сграда клас А, като освен това се характеризират с:\nотличителна класа и престиж;\nотлично местоположение в идеалния или финансовия център на града;\nотлична ежедневна поддръжка.\nНа българския пазар все още няма сгради, които да отговарят на изискванията за този клас.\nЗадължителните критерии за този клас офис площи са:\nотлично местоположение (обикновено под това се разбира центърът на града, а в София за отлично местоположение се приемат и булевардите България, Цар Борис III, Цариградско шосе и Тодор Александров в частта им към централната градска част);\nатрактивност за най-платежоспособните и престижни наематели;\nнаемни нива над средните за пазара;\nосигуряване на необходимите паркоместа подземно (според Наредба №2 те се изчисляват по формулата:(РЗП на сградата/60 - 80 кв. м) х 1.2 = необходими паркоместа;\nвлагане на висококачествени строителни материали;\nсветла височина на етажите не по-малко от 2.70 м;\nгъвкаво вътрешно разпределение тип open space (отворено пространство);\nскрито окабеляване в двоен под и окачени тавани;\nвисокоскоростни асансьори с време на изчакване до 30 сек (асансьорите трябва да са поне два с капацитет поне за 6 души);\nцентрална климатизация, която създава контрол на микроклимата в съответствие с европейските HVAC стандарти;\nдвойно електрозахранване с автоматично превключване;\nдълбочина на пространствата 18-20 м от прозорец до прозорец;\nобщите части не надвишават 12%;\nосигуряване на Building Management System (система за управление на сградата);\nлуксозни приемни пространства и голямо лоби;\nзаведения за хранене и почивка на персонала;\nвисококачествен стъклопакет и слънцезащитни стъкла;\nклас за енергийна ефективност А.\nКлас В и В+\nТози клас сгради е най-дискутиран, тъй като при него определянето на критериите е най-субективно. Той включва известен, но недостатъчен брой от критериите за офиси клас А.\nСградите в клас В обикновено са новопостроени или реконструирани с добро местоположение, добро конструктивно решение и поддържане, но малки функционални недостатъци. Този клас се среща при сгради с много добра локация от по-ранно поколение и с високо качество на поддръжка. Нивото на наемателите е високо. Като основно изискване към конструкцията, което обаче може да бъде променено в бъдеще, е сградата да е построена след 1989 г.\nВ подклас В+ влизат нови сгради с отличен дизайн и технически качества над нивото на клас В. Много често клас В+ са сгради, които отговарят на всички изисквания за клас А с изключение на отличната локация.\nЗадължителни критерии за клас В са:\nнаемни нива около или над средните за пазара;\nгъвкаво вътрешно разпределение - тип open space;\nвисокоскоростни асансьори с време на изчакване максимум 30 сек. Капацитетът им също трябва да е за поне 6 души;\nдълбочина на пространствата от 18-20 м от прозорец до прозорец;\nлуксозно изпълнение на приемните и представително лоби;\nзаведения за хранене и почивка;\nвисококачествен стъклопакет, слънцезащитно стъкло.\nСградите от този клас са със занижени критерии за качество. В общия случай това са сгради, предназначени за административни нужди, строени преди 20-25 години. Отговарят само на малка част от основните критерии за клас В офис площи. Тези сгради не са претърпели модернизация. Често са функционално неиздържани и съдържат неекологични материали. Този клас се среща и при офиси, които са част от друг функционален тип - например търговски или жилищни сгради със сменено предназначение. Клас С на доста пазари е неприемлив, тъй като не отговаря на стандартите. Ниското качество прави много сгради от този клас потенциални кандидати за събаряне.\nВ София няма сграда от истински клас А\nНито една от функциониращите към момента в София офис сгради не отговаря на всичките 22 критерия за сграда клас А.\nИнвеститорите срещат най-големи трудности при изпълнението на три от критериите - централната локация и осигуряването на удобен достъп до сградата, висококачествено управление, достатъчно места за паркиране.\nЕдна от важните тенденции на пазара на офис площи в световен мащаб е нарастващата роля на оформлението на вътрешното пространство в сградата. Практиката сочи, че оптимизацията му води до забележимо повишаване на производителността на труда на служителите.\nВ бъдеще този фактор ще оказва все по-сериозно влияние при избора на офис и у нас.\nДруго изискване на все повече наематели е сградата да е изградена и функционира съобразно съвременните екологични норми.\nавтор: Димитър Велков - Бизнес Имоти бг


Villa Vaucluse - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nVilla VaucluseСамостоятелна вилаLes Lones, Carpentras, Франция - Покажи на картатаИзключителен10,0Въз основа на 1 отзивVilla VaucluseВижте повече снимкиПлувен басейнВижте повече снимкиВижте всички34снимки\nУдобно разположен в Карпентрас, Villa Vaucluse е чудесна стартова точка, от която можете да започнете да проучвате този оживен град. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят. Villa Vaucluse също така предлага много съоръжения за обогатяване на Вашия престой в Карпентрас. Гостите на хотела могат да ползват съоръжения като безплатен WiFi достъп във всички стаи. Като допълнение всяка хотелска стая предлага широка гама от удобства. Много от стаите са с климатик, телевизор, DVD/CD плейър, хладилник, микровълнова фурна, за да удовлетворят и най-изискания вкус. Възможностите за отдих, които хотелът предлага са голф игрище (в радиус от 3 км), открит басейн, риболов, конна езда, градина, които също предоставят бягство от ежедневието и предразполагат за пълна почивка. Каквито и да са поводите за Вашето пътуване,Villa Vaucluse е най-доброто място за престой, което можете да изберете в Карпентрас.


Петър Стоянов: Пазете президента и служебния премиер - Политика — Стандарт Нюз\nСофия. "Има нападки по отношение на държавния глава. Не искам да бъда съдия и да казвам дали те са прави или не, но мога да кажа следното: пазете президента и служебния премиер, защото от тях зависи стабилността на страната. Те олицетворяват бъдещето на България". Това заяви по бТВ Петър Стоянов, президент на Република България в периода 1997 година - 2002 година.\nПо думите му изпращането на Маргарет Тачър било абсолютно достойно.\n"То отговаряше на политиката, която тя водеше", каза още Стоянов.\n"Аз рядко съм виждал на една погребална церемония да присъстват толкова много важни личности", добави още той.\nСтоянов заяви, че най - много се е впечатлил от гледката на кралицата, премиерът на Англия със съпругата си и други бивши премиери с жените си. "Това символизираше единството във Великобритания", добави още той.\nСтоянов съобщи, че е бил поканен от британските консерватори на погребението. Той поясни, че има стара връзка с тях, още от 2007 година.\nПетър Стоянов допълни още, че само той и президентът Росен Плевнелиев са били на погребението на Маргарет Тачър. Той заяви, че е останал впечатлен от поведението на Плевнелиев. Стоянов заяви, че по никакъв начин държавният ни глава не е демонстрирал някакво балканско поведение, а е действал така, както е типично за президент на една европейска държава.\nСтоянов каза още, че никога по никакъв повод не се е обаждал на Росен Плевнелиев, но не скри, че той пък го е търсил няколко пъти. "Аз знам сега какво се случва в главата на Плевнелиев и знам как той е самотен в определени моменти", добави Петър Стоянов.\nТагове: Петър Стоянов Президент


сироп- Вентолин :: BG-Mamma\n24 май 2006, 17:50 ч.\nмоля Ви мамчета кажете ми колко време може да пие дъщеря ми - 4 год. сироп Вентолин, за спиране на кашлицата\n# 1 24 май 2006, 17:56 ч.\nмисля че в упътването има таблица,ще проверя и след малко ще ти кажа\n# 2 26 май 2006, 12:50 ч.\nНа нас Вентолина ни го изписваха , когато голямата е имала хрипове - през 8 часа и се спира постепенно , а не от раз . А колко може да продължи приемането попитай педиатърката


Лирата пострада от напрежението между Турция и САЩ - Money.bg\nЛирата пострада от напрежението между Турция и САЩ\nДоларът в понеделник се търгува без резки изменения към йената, слизайки от 12-седмичния пик, достигнат в петък. Тази посока на валутния пазар се диктува от тревогите за ново повишаване на геополитическото напрежение заради възможна подготовка на северна Корея за поредните ракетни изпитания.\nДнес сутринта доларът спада до 112,59 йени след ръст в курса до ниво 113,44 йени в петък - максимум от 14 юли.\nИндексът на "зелените пари" към кошницата от 6 основни световни валути се понижава до 93,757, след като в петък се бе покачи до максимално от над два месеца ниво - 94,267 пункта.\nИнвеститорите приеха данните за ръста на заплатите от петъчния отчет за трудовата заетост в САЩ като признак за потенциално повишаване на инфлацията. А това подкрепи долара, усилвайки надеждите Федералният резерв за вдигне лихвите от през декември.\nТурската валута се понижава като доларът поскъпна днес с 2,5 процента до 3,7065 лири. Причината е засилването на напрежението между двете страни след задържането на сътрудник на американското посолство в Турция, отбелязва Reueters.\nЕврото се търгува без резки колебания на $1,1734, отскачайки от нивото, достигнато в петък - $1,1669, минимум от 17 август.\nТурската лира с рекорден спад. Търговската война качва безопасните валути\nЕврото продължава да губи позиции. Лирата върна част от стойността си\nДоларът печели позиции спрямо еврото. Турската лира падна рекордно\nИкономически новини / Макро / Финанси / Лирата пострада от напрежението между Турция и САЩ


В един пролетен ден на дванадесетата си година Темуджин се състезаваше с четиримата си братя в степта, потънала в сянката на планината Делиун-болдах. Бехтер, най-големият от всички, яздеше сивата си кобила умело и съсредоточено, а Темуджин следваше темпото му и дебнеше удобен момент да го изпревари. Трети беше Хазар, който с диви крясъци се мъчеше да догони двамата си по-големи братя. Десетгодишното момче беше любимец на племето, толкова весел и жизнерадостен, колкото Бехтер бе мрачен и намусен. Пъстрият му жребец пръхтеше и тихо цвилеше по кобилата на Бехтер, което караше момчето да се смее. Следващият в колоната бе Хаджиун - осемгодишно хлапе, лишено от искреността и непринудеността, заради които Хазар беше любимец на всички. От четиримата Хаджиун беше най-сериозен и дори потаен. Рядко се обаждаше и не се оплакваше, каквото и да му правеше Бехтер. Хаджиун се оправяше много добре с понитата и малцина можеха да му съперничат. Той успяваше да пришпори конете с пълна скорост дори, когато останалите едва се влачеха. Темуджин се озърна през рамо към брат си, който седеше безупречно върху коня. Хаджиун се помайваше, но всички си бяха патили от него преди и Темуджин го държеше под око.\nНай-дребният и най-малкият от всички вече бе изостанал назад и жаловито им викаше да го изчакат. Темуге си падаше прекалено много по сладките неща и мързелуването и това личеше в ездата. Темуджин се ухили при вида на топчестото момче, което размахваше ръце с надеждата на набере повече скорост. Майка им ги предупреждаваше да не го включват в лудешките си състезания. Темуге беше пораснал достатъчно, за да не се налага да го завързват за седлото, но се скъсваше от рев, ако не го взимаха със себе си. Бехтер все още не можеше да намери добра дума за него.\nВиковете им се носеха надалеч над пролетната трева в равнината. Галопираха с всички сили напред, кацнали като птици на гърбовете на понитата. Веднъж Есугей ги беше нарекъл своите врабчета, той се гордееше с уменията им. Темуджин бе казал на Бехтер, че е прекалено тлъст за врабче, и после цяла нощ се кри от побеснелия си батко.\nВ този ден обаче настроението на цялото племе бе приповдигнато. Беше дошло времето на пролетните дъждове. Реките отново бяха придошли и се виеха из равнините, които само допреди няколко дни бяха суха глина. Кобилите даваха топло мляко за пиене и за сирене и освежаващо кисело мляко. Първата зеленина вече се виждаше по оголените хълмове, а с нея идваше обещанието за лято и топли дни. Беше година за събор и преди следващата зима племената щяха да се срещнат мирно, за да се състезават и търгуват помежду си. Есугей беше решил, че тази година родовете на вълците ще изминат над хиляда мили, за да попълнят стадата си. Това, че щяха да видят борците и стрелците бе достатъчно, за да накара момчетата да се държат примерно като никога. Но онова, което ги прехласваше най-много и развихряше въображението им, бяха конните състезания. Всички с изключение на Бехтер бяха молили насаме майка си да подшушне по една добра дума за тях пред Есугей. Всяко момче искаше да участва в състезанието на дълго разстояние или в спринта и да стане известно и почитано.\nЗнаеше се, че момчето, което се върне в гера си с титлите "благороден ездач" или "майстор на коня", може да заеме мястото на баща им, когато той реши да се оттегли и да се посвети на стадата си. С изключение може би на дебелия Темуге, нямаше начин останалите да не мечтаят за подобна съдба. Темуджин се дразнеше, че Бехтер изглежда беше приел, че той ще е наследникът - сякаш година-две разлика във възрастта имаше някакво значение. Взаимоотношенията им станаха напрегнати, откакто Бехтер се върна от годежната си година, прекарана извън племето. По-голямото момче бе пораснало и макар че все още бе най-висок от братята си, Темуджин намираше новия Бехтер за най-скучния и лишен от чувство за хумор другар.\nОтначало му се струваше, че Бехтер само играе и се преструва на по-голям. Мрачното момче вече не говореше, без да помисли, и преценяваше всяка дума, преди да є позволи да се отдели от устните му. Темуджин се подиграваше на сериозността му, но зимните месеци дойдоха и си отидоха без никакъв знак, че нещата ще се уталожат. От време на време Темуджин смяташе надутото държане на брат си за смешно, но предпочиташе да се съобразява с избухливия му характер, ако не и с правото му да наследи палатките и меча на баща им.\nГледаше как язди Бехтер и внимаваше разстоянието помежду им да не се увеличава. Денят бе прекалено хубав, за да се тревожи за далечното бъдеще, и Темуджин си мечтаеше как и четиримата братя - всъщност петимата, дори и Бехтер - обират всички награди на събора на племената. Есугей щеше да прелива от гордост, а Хулун да ги прегърне здраво един след друг и да ги нарече своите малки воини и ездачи. Дори шестгодишният Темуге би могъл да участва, макар че рискът да падне беше огромен. Темуджин се намръщи, когато Бехтер се озърна през рамо, за да прецени позицията си. Въпреки хитрите им ходове, до настъпването на пролетта Есугей все още не бе разрешил на нито един от тях да участва в предстоящото състезание.\nХулун отново беше бременна и скоро щеше да ражда. Този път бременността є бе тежка и много по-различна от предишните. Всяка сутрин и вечер повръщаше в кофата, докато под кожата на лицето є не избиеха кървавочервени петна. Синовете є се държаха възможно най-добре, докато чакаха Есугей да спре да крачи тревожно пред гера. Накрая ханът се умори от погледите и мълчанието им и ги прати да разкършат конете след дългата зима. Темуджин дърдореше нещо и Есугей го вдигна с могъщата си ръка и го метна върху един жребец с бяло чорапче на крака. Момчето се извъртя във въздуха, кацна върху гърба на коня и в същия миг полетя в галоп. Белоног беше буйно и пъргаво животно, но бащата знаеше, че е любимец на Темуджин.\nЕсугей гледаше как останалите се качват на конете, но широкото му тъмно лице не разкриваше гордостта му. Също като своя баща, той не обичаше да показва чувства - особено пред синовете си. Така би ги направил слаби. Задълженията му като баща налагаха те да се страхуват от него, макар че на моменти изгаряше от желание да ги прегърне и да ги подхвърли във въздуха. Това, че знаеше кои са любимите им коне, издаваше неговата привързаност. Но дори синовете му да се досещаха за чувствата му от някой случаен поглед или пламъче в очите му, той не се държеше много по-различно от собствения си баща преди години. Пазеше в спомените си онези скъпи редки моменти. Никога нямаше да забрави как баща му най-сетне изръмжа одобрително, щом видя възлите и такъмите с тежкия товар. Не беше много, но Есугей се сещаше за стареца всеки път, когато затягаше въжето, затиснал балите с коляно. Гледаше как момчетата му яздят под яркото слънце и щом се отдалечиха достатъчно, за да не могат да го видят, лицето му се отпусна. Баща му знаеше, че суровата страна се нуждае от сурови мъже. Есугей знаеше, че ще им се наложи да преживеят битки, жажда и глад, ако искат да станат мъже. Само един можеше да стане хан на племето. Останалите или трябваше да коленичат пред него, или да напуснат като скиталци с шепа овце и кози. Поклати глава при тази мисъл, загледан в прашната диря след понитата на синовете си. Бъдещето беше надвиснало над тях, а те виждаха единствено пролетта и зелените хълмове.\nСлънцето блестеше в очите на галопиращия Темуджин. Духът му пируваше от усещането на бързия кон под него и от вятъра в лицето му. Видя, че сивата кобила на Бехтер се спъна на някакъв камък, но запази равновесие. Брат му реагира с рязък удар в бузата є, но бяха поизостанали и Темуджин нададе вик, сякаш след миг щеше да ги задмине. Моментът не беше подходящ. Обичаше да води, но му харесваше и да притиска Бехтер, защото това го дразнеше.\nБехтер беше вече станал почти мъж с широките си мускулести рамене и огромна енергия. Годежната му година при олхунутите му бе придала обиграност и практичност, от които не пропускаше да се възползва. Това дразнеше Темуджин като трън под кожата, особено когато братята му засипваха Бехтер с въпроси за народа на майка им и тамошните обичаи. Самият той също искаше да знае, но мрачно реши да изчака и да разбере сам, когато Есугей го вземе със себе си.\nКогато се върне от племето на жена си, младият воин получава статута на мъж. А след като започне да кърви, момичето му се изпраща с почетна стража, която да изтъкне стойността є. Специално за нея се приготвя гер и младият съпруг я чака на вратата, за да я въведе вътре.\nВълците имаха обичай младият мъж да предизвика някой от дружинниците на хана, преди да бъде напълно приет за воин. Бехтер изгаряше от желание да го стори и Темуджин си спомни страхопочитанието, с което гледаше как брат му отиде до огъня на дружинниците недалеч от гера на Есугей. Кимна им и трима мъже станаха, за да проверят дали престоят му при олхунутите не го беше направил по-слаб. Темуджин гледаше, скрит в сенките заедно с Хазар и Хаджиун. Бехтер се пребори с тримата един след друг и понесе ужасни удари, без да се оплаче. Последен беше Елук - здрав като пони, същинска стена от мускули и широки рамене. Той хвърли Бехтер на земята с такава сила, че от едното му ухо потече кръв, но после, за най-голяма изненада на Темуджин, Елук помогна на брат му да стане и му подаде чаша горещ черен айраг*. Бехтер почти се бе задавил с горчивата течност, която се смеси със собствената му кръв, но воините като че ли нямаха нищо против.\nТемуджин с радост бе наблюдавал как по-големият му брат яде бой до безсъзнание, но видя също, че вечер край огъня мъжете вече не се отнасят с презрение към него. Куражът на Бехтер му беше показал нещо неуловимо, но важно. И така той се превърна в препъникамък за Темуджин.\nБратята препускаха в степта под пролетното слънце, но това не беше състезание, като онова на големия събор на племената. А дори и да беше, зимата си бе отишла съвсем неотдавна и беше рано да изстискват всичко от конете. Всички знаеха, че не бива да изтощават понитата, преди те да натрупат малко тлъстина през лятото, когато щеше да има достатъчно зелена трева, за да напълнят коремите си. Препускането беше просто бягство от задълженията и отговорностите и единственият резултат от него щяха да бъдат разправиите кой е играл нечестно и кой е трябвало да спечели.\nБехтер яздеше почти прав и изглеждаше странно неподвижен над бясно галопиращия кон. Темуджин отлично знаеше, че това е илюзия. Ръцете на брат му управляваха неусетно юздите, а сивата му кобила беше свежа и силна. Нямаше да се предаде лесно. Темуджин яздеше като Хазар, присвит ниско в седлото и буквално залепен към врата на коня. В тази поза вятърът като че ли жилеше по-малко и двете момчета я предпочитаха.\nТемуджин усети, че Хазар го наближава отдясно. Пришпори Белоног и малкото пони изпръхтя гневно. С крайчеца на окото си Темуджин виждаше понито на Хазар и си помисли дали уж неволно да не се отклони настрани. Хазар усети намерението му, изостана с една дължина и се отклони. Темуджин се ухили. Познаваха се прекалено добре, за да се състезават. Бехтер отново се озърна назад и за миг погледите им се срещнаха. Темуджин вдигна вежди и пусна зъбата усмивка.\n- Идвам - извика той. - Опитай да ме спреш!\nОбзет от неприязън, Бехтер му обърна гръб. Рядко се случваше да идва да язди с тях, но сега беше тук и Темуджин разбра, че е твърдо решен да покаже на "децата" как трябва да язди един воин. Нямаше да приеме лесно загубата и точно затова Темуджин щеше да напрегне всеки мускул и жила, за да го победи.\nХазар ги настигаше и преди Темуджин да успее да го блокира, двамата почти се изравниха. Момчетата се усмихнаха едно на друго, споделяйки радостта си от високата скорост. Дългата мрачна зима беше зад тях. Тя скоро щеше да се върне отново, но сега можеха да се насладят на хубавото време. Нямаше по-добър живот от този. Племето щеше да яде тлъсто овнешко, а стадата да раждат още овце и кози за храна и търговия. Вечер хората щяха да правят стрели, да сплитат конски опашки, да пеят песни и да слушат приказки и историята на племената. Есугей щеше да напада всеки млад татарин, дръзнал да граби стадата им, а племето да се мести от река на река. Щяха да имат много работа, но през лятото дните бяха достатъчно дълги, щеше да им остава свободно време - разкош, който липсваше през студените месеци. Какъв беше смисълът да скиташ надалеч и да пътешестваш само за да бъдеш ухапан някоя нощ от диво куче? Точно това се бе случило с Темуджин, когато бе малко по-голям от Хаджиун. Страхът така и не го напусна.\nКогато се озърна да провери да не би Хаджиун да е решил със закъснение да предяви претенции за първото място, Хазар видя, че Темуге е паднал. Хазар се славеше като най-зоркия в племето и щом видя малкото неподвижно тяло на земята, на мига взе решение. Свирна на Бехтер и Темуджин, за да им съобщи, че се отделя. Двете момчета се обърнаха към него, а после към мястото, където Темуге лежеше неподвижно. За момент и двамата се поколебаха, на никого не му се искаше да остави другия да спечели. Бехтер сви рамене, сякаш това нямаше никакво значение, и поведе кобилата в широк кръг натам, откъдето бяха дошли. Темуджин повтори точно маневрата му и двамата се понесоха един до друг след останалите. Първите станаха последни. Сега Хаджиун яздеше пред всички, макар че според Темуджин той едва ли си даваше сметка за това. Осемгодишното момче бе най-близко по възраст с Темуге и бе прекарало дълги вечери с него. Учеше го как се наричат различните неща в гера, показваше необичайно търпение и доброта. Може би затова Темуге говореше по-добре от повечето деца на неговата възраст, въпреки че беше безсилен пред възлите, на които Хаджиун се опитваше да го научи с бързите си пръсти. Най-малкият син на Есугей беше непохватен и ако някой ги попиташе кой е падналият ездач, момчетата щяха да отговорят "Темуге", без да се двоумят.\nТемуджин настигна останалите и скочи от седлото. Хаджиун и Хазар вече бяха на земята и повдигаха проснатия Темуге да седне.\nЛицето на малкото момче беше бледо и натъртено. Хаджиун му удари лек шамар и трепна, когато главата на Темуге увисна безжизнено.\n- Събуди се, малкият - каза Хаджиун, но отговор не последва.\nСянката на Темуджин падна върху тях и Хаджиун веднага започна да се оправдава:\n- Не го видях да пада - каза той, сякаш ако го беше видял, това щеше да помогне по някакъв начин.\nТемуджин кимна, сръчните му ръце заопипваха Темуге за счупени кости и наранявания. Отстрани на главата му, скрита под гъстата черна коса, имаше цицина. Темуджин я натисна леко.\n- В безсъзнание е, но не напипвам счупване. Дайте малко вода.\nПротегна ръка, Хазар измъкна кожен мях от седлото и извади тапата със зъби. Темуджин капна от топлата течност в отворената уста на Темуге.\n- Да не го задавиш - посъветва го Бехтер, който все още беше на коня си, сякаш ги надзираваше.\nТемуджин не си направи труда да отговори. Беше ужасен от това какво щеше да каже майка им Хулун, ако Темуге умре. Трудно можеха да є съобщят подобна новина, когато коремът є бе издут от друго дете. Беше отслабнала от болестта и Темуджин си помисли, че ударът и мъката ще я убият. Но как биха могли да скрият това от нея? Тя обичаше Темуге безумно, а навикът є да го тъпче с подсладено кисело мляко бе една от причините да е толкова закръглен.\nБез никакво предупреждение Темуге се закашля и изплю водата. Бехтер раздразнено изцъка с език, уморен от детските игри. Останалите грейнаха в усмивки.\n- Сънувах орела - каза Темуге.\n- Добър сън, но трябва да се научиш да яздиш, малкият. Баща ни ще се посрами пред дружинниците си, ако чуе, че си паднал - каза той. Една мисъл го осени и той се намръщи. - Ако той разбере, може да не ни позволи да се състезаваме на събора.\nПри тези думи дори усмивката на Хазар се стопи, а Хаджиун сви устни в мълчаливо безпокойство. Темуге млясна с устни за още вода и Темуджин му подаде мяха.\n- Ако някой те пита за цицината, кажи, че си се ударил, докато си играл. Разбра ли, Темуге? Това е тайна. Синовете на Есугей никога не падат.\nТемуге видя, че го чакат да отговори - дори Бехтер, от когото се страхуваше. Хлапето кимна енергично и трепна от болката.\n- Ударих си главата - замаяно каза то. - И видях орела от Червения хълм.\n- Няма орли на Червения хълм - отвърна Хазар. - Само преди десет дни там слагах капани за мармоти. Щях да видя някакъв знак.\nТемуге сви рамене и това само по себе си беше необичайно. Хич не го биваше в лъжите и когато го предизвикваха, обикновено викаше, сякаш високият тон щеше да накара другите да му повярват. Бехтер тъкмо се канеше да обърне понито си, но погледна замислено към малкото момче.\n- Кога видя орела? - попита той.\nТемуге сви рамене.\n- Вчера, кръжеше над Червения хълм. В съня ми обаче беше по-голям от обикновен орел. Имаше нокти, колкото...\n- Истински орел ли си видял? - прекъсна го Темуджин и го хвана за ръката. - Истинска птица? Толкова рано напролет? Наистина ли?\nИскаше да се увери, че това не е някоя от идиотските измислици на Темуге. Всички помнеха как една вечер беше влетял в гера и заразправя, че го гонили мармоти, които ходели на задните си лапи и му говорели.\nПо изражението на Бехтер стана ясно, че той си е спомнил същото.\n- Замаян е от падането - каза той.\nТемуджин забеляза, че пръстите на Бехтер стиснаха повода. Бавно, сякаш приближаваше див елен, той се изправи и се озърна към мястото, където хрупаше понито му. Соколът на баща им беше умрял и той все още оплакваше загубата на сърцатата птица. Темуджин знаеше, че Есугей си мечтае за лов с орел, но тези птици се срещаха рядко. Гнездяха само на отвесни скали, които отказваха и най-решителните катерачи. Видя, че Хаджиун е отишъл до понито си и е готов да потегли. В гнездото можеше да има малко орле, което да подарят на баща си. Бехтер сигурно щеше да пожелае да го задържи за себе си, но останалите знаеха, че Есугей ще бъде много благодарен на този, който му подари хана на птиците. Орлите владееха небето така, както племената земята, и живееха почти толкова дълго, колкото човека. Такъв подарък щеше да означава, че тази година момчетата със сигурност ще участват в състезанията. Това че баща им се е сдобил с орел, щеше да се приеме за добра поличба и да засили позицията му сред родовете.\nТемуге се беше изправил, опипваше главата си и се мръщеше на кръвта по пръстите си. Наистина изглеждаше замаян, но останалите повярваха в думите му. Сутрешната им надпревара беше весела и безгрижна работа. Тази щеше да е съвсем истинска.\nТемуджин тръгна първи, бърз като кучешки челюсти. Скочи на гърба на Белоног, извика "Чу!" и своенравната твар се понесе с пръхтене напред. Хаджиун се метна на коня си с пъргавината и умението, които отличаваха всяко негово движение. Хазар го последва миг по-късно, като се смееше на глас от възбуда.\nБехтер вече летеше напред и бутовете на кобилата му бясно подскачаха под него. Изведнъж Темуге се озова сам в равнината, загледан слисано в облака прах зад братята си. Тръсна глава, за да проясни замъгленото си зрение и спря за момент, за да повърне млечната си закуска в тревата. Почувства се малко по-добре, покатери се на седлото и дръпна повода, за да откъсне понито от пашата. Животното дръпна последен стрък трева, изпръхтя и Темуге се понесе с тръскане и подскачане след братята си.\nКогато момчетата стигнаха Червения хълм, слънцето се бе издигнало високо в небето. След първоначалния див галоп бяха преминали в тръс, на който здравите им понита можеха да издържат часове наред. Бехтер и Темуджин яздеха начело, сключили временно примирие. Хазар и Хаджиун ги следваха плътно. Всички бяха вече уморени, когато видяха грамадната скала, наричана от племената Червения хълм - огромен камък, извисяващ се стотици стъпки нагоре. Беше обграден от дузина по-малки канари, също като наобиколена от малките си вълчица. Миналото лято момчетата се бяха катерили тук и познаваха района добре.\nБехтер и Темуджин неспокойно оглеждаха хоризонта, търсеха следи от други ездачи. Вълците нямаха право да ловуват толкова далеч от герите си. Както много други неща в степите, водата от потоците, млякото, кожите и месото принадлежаха на онзи, който беше достатъчно силен да ги вземе и да ги запази за себе си. За Хазар и Хаджиун да намерят малко орле беше просто вълнуващо приключение, но двете по-големи момчета бяха готови да се защитават или да бягат. И двамата имаха ножове, а Бехтер носеше на гърба си колчан и малък лък, който бързо можеше да опъне. Темуджин знаеше, че те биха могли да се защитят добре срещу момчета от друго племе. Ако обаче се изправеха срещу истински бойци, щяха да се изложат на сериозна опасност и името на баща им нямаше да помогне.\nТемуге едва се виждаше зад останалите, но упорстваше въпреки потта и бръмчащите мухи, които явно го смятаха за особено вкусен. В злочестите му очи неговите стройни братя, разделени на двойки, изглеждаха сякаш от друга порода, както ястребите за чучулигата или вълците за кучето. Искаше да го харесват, но те бяха толкова високи и знаеха толкова много. В тяхно присъствие той ставаше още по-непохватен и никога не успяваше да разговаря с тях така, както му се искаше - е, може би с изключение на Хаджиун.\nЗаби яростно пети, но понито усещаше неумелия ездач и рядко преминаваше в тръс, а за галоп и дума не можеше да става. Хаджиун му беше казал, че е прекалено милозлив и далеч от погледа на братята си Темуге се беше опитвал да бие безмилостно понито. Но мързеливата твар май не усети нищо.\nАко не знаеше накъде са тръгнали, щеше да се изгуби и да изостане още през първия час. Майка им беше заръчала никога да не го изоставят, но те не я слушаха. Той знаеше, че ако ги издаде, щеше да отнесе шамари по ушите. Когато Червеният хълм най-сетне се появи в далечината, Темуге бе изпаднал в дълбоко самосъжаление. Дори от това разстояние чуваше как Бехтер и Темуджин се карат. Въздъхна и се размърда - задникът бе започнал да го боли. Потупа джобовете си за още подсладено сирене и намери малко. Преди другите да го забележат, Темуге пъхна бялото парченце в устата си и скри насладата си от зоркия им поглед.\nЧетиримата братя стояха до понитата си и гледаха тътрещия се Темуге.\n- Аз щях да го донеса на ръце по-бързо - каза Темуджин.\nЕздата до Червения хълм отново се беше превърнала в състезание. Бяха стигнали там в галоп и скочиха на земята, покрити с прах. Едва тогава се сетиха, че някой трябва да остане да пази понитата. Можеха да ги спънат, разбира се, но бяха далеч от племето, а кой знае какви крадци дебнеха наоколо и се готвеха да ги отмъкнат? Няколко минути се разправяха кой да бъде пазач. Хазар и Хаджиун стигнаха до размяна на удари. Хазар седна върху главата на по-малкия си брат, а онзи се бореше, изпълнен с мълчалива ярост. Бехтер ги раздели с проклятия, щом лицето на Хаджиун поморавя. Единственото разумно решение бе да изчакат Темуге, а междувременно всеки от тях оглеждаше внимателно Червения хълм и кроеше планове как да изпревари останалите. Отсъствието на каквито и да било следи от орел ги тревожеше повече от вида на голата скала. Беше нормално да видят курешки или дори кръжаща в небето птица, излетяла да пази гнездото си или да ловува. Но доказателства нямаше и те неизбежно се питаха дали Темуге не ги е излъгал, или е съчинил шантавата история, за да ги впечатли.\nСтомахът на Темуджин започна да го боли. Беше пропуснал закуската, а не искаше да е с отслабени сили при предстоящото трудно катерене. Докато другите гледаха към приближаващия Темуге, той взе шепа червеникава пръст и я направи на кал с малко вода от мяха. Белоног оголи зъби и изцвили, но не се съпротиви, когато Темуджин завърза повода му около един храст и извади ножа си.\nТрябваше му само миг, за да среже една вена на рамото на понито и да прилепи уста към нея. Кръвта беше гореща и рядка и Темуджин усети как възстановява енергията му и стопля празния му корем като най-добър черен айраг. Отброи шест големи глътки, отдръпна устни и притисна раната с пръст. Калта щеше да помогне за съсирването и Темуджин знаеше, че когато се върне, на мястото на раната щеше да има само малка коричка. Ухили се, оголвайки червени зъби към братята си, и изтри уста с опакото на дланта си. Усещаше, че на пълен стомах силата му се връща. Провери дали кръвта на рамото на Белоног се съсирва и погледна пълзящата по крака му струйка кръв. Понито не беше усетило нищо и хрупаше пролетната трева. Темуджин прогони една муха от кървавата струйка и потупа животното по шията.\nБехтер също бе слязъл на земята. Щом видя, че Темуджин се храни, по-голямото момче коленичи, насочи към устата си тънка струя топло мляко от цицката на кобилата си и шумно млясна от задоволство. Темуджин не обърна внимание на представлението, но Хазар и Хаджиун се обърнаха с надежда. От опит знаеха, че ако се помолят, той ще им откаже. Ако си мълчаха, Бехтер можеше да прояви великодушие и да им отпусне по една глътка.\n- Искаш ли, Хазар? - попита Бехтер и рязко вдигна глава.\nХазар не изчака да го питат втори път и като жребче пъхна глава при блестящата от мляко тъмна цицка в ръката на брат си. Засмука жадно струята и изцапа лицето и ръцете си с мляко. Изпръхтя, закашля се и дори Бехтер се усмихна, преди да направи знак на Хаджиун.\nХаджиун погледна към вцепенения Темуге. Малкото момче присви очи и поклати глава. Бехтер сви рамене и пусна цицката, едва се озърна към Темуджин, изправи се и загледа как най-малкият брат тромаво слиза от понито.\nТемуге слезе с обичайната си предпазливост. За видялото едва шест лета момче земята беше далеч, макар че останалите деца от племето скачаха от седлото с безстрашието на по-големите си братя. Темуге не можеше да се справи с тази проста задача и братята му трепнаха, когато той се стовари на земята и се олюля. Бехтер цъкна с език и лицето на хлапето потъмня под изпитателните им погледи.\n- Това ли е мястото? - попита Темуджин.\n- Точно тук кръжеше. Гнездото е някъде при върха - каза той и погледна нагоре с присвити очи.\nБехтер се намръщи.\n- Може и да е ястреб - промърмори той и също вдигна поглед.\nТемуге се изчерви още повече.\n- Орел беше! Тъмнокафяв и по-голям от всеки ястреб!\nБехтер сви рамене и при това избухване изплю примесена с мляко храчка на земята.\n- Може. Ще разбера, когато намеря гнездото.\nТемуджин сигурно щеше да отговори на предизвикателството, но на Хаджиун му бе дошло до гуша от препирните им и мина покрай тях, като разпасваше парчето плат, което придържаше дела* му. Остави го да падне на земята и стъпи на първите камъни, облечен само в туника без ръкави и ленени гамаши. Меката кожа на ботушите му прилепваше почти толкова добре, колкото ако беше на бос крак. Останалите също се съблякоха - стори им се разумно да оставят най-тежките си дрехи на земята.\nТемуджин измина двадесет крачки, намери друго подходящо за катерене място, плю на дланите си и се хвана за скалата. Хазар се ухили развълнувано и метна повода на Темуге, стряскайки хлапето. Бехтер също си намери подходящо място, намести силните си ръце и крака в цепнатините и се набра с леко сумтене.\nСкоро Темуге отново остана сам. Отначало се чувстваше ужасно, вратът го заболя да гледа катерещите се момчета. Когато те станаха по-малки и от паяци, отиде да си открадне солидна порция мляко от кобилата на Бехтер. Беше открил, че да си последен, си има своите предимства.\nСтотина стъпки по-нагоре Темуджин вече знаеше, че ако падне от толкова високо, щеше да умре. Ослуша се за тежкото дишане на братята си, но от тях нямаше и следа. Хвана се здраво с пръсти и крака и се дръпна колкото се може по-назад, за да погледне нагоре. Въздухът като че ли бе по-хладен, а небето се извисяваше болезнено чисто над главата му. Нито едно облаче не нарушаваше илюзията, че се катери в някаква огромна синя купа. Малки гущерчета се разбягаха от опипващите му пръсти и Темуджин едва не се изпусна, когато едно от тях се загърчи в дланта му. Сърцето му спря да тупти, той бутна разбитото телце от корниза, на който се бе припичало на слънцето, и го загледа как пада надолу, подхвърляно от вятъра.\nВидя далеч долу Темуге да стиска цицката на кобилата на Бехтер. Надяваше се да прояви достатъчно благоразумие и да остави малко мляко. Бехтер щеше да го пребие, ако откриеше, че е свършило. А може пък лакомото хлапе да си го заслужаваше.\nСлънцето силно напичаше врата му. По челото се спусна струйка пот, достигна миглите му и смъдящата течност го накара да примигне. Тръсна глава, държеше се само с ръце, а краката му трескаво търсеха нова опора. Темуге можеше да ги убие с историите си, но вече беше прекалено късно да размислят. Не беше сигурен как ще успее да се спусне по отвесната скала. На такава височина му трябваше място за почивка. Иначе падането бе неизбежно.\nКръвта в стомаха му бълбукаше при всяко движение и го караше да се оригва с горчива миризма. Оголи зъби, докато се набираше нагоре. Усети червейчето на страха в стомаха си и това го ядоса. Нямаше да се уплаши. Той беше син на Есугей, вълк. Един ден щеше да стане хан. Нямаше да се уплаши и нямаше да падне. Започна да си мърмори под нос тези думи и продължи да се катери, плътно притиснат до скалата. Вятърът набра сила и го заблъска яростно. Темуджин си представи каква физиономия щеше да направи Бехтер, ако той стигнеше пръв върха.\nСтомахът му се преобърна и той се уплаши, че вятърът ще го откъсне от високата скала и ще го смаже на земята по вина на Темуге. Пръстите му трепереха при всяко следващо захващане, това беше първият знак за слабост. Набра сила от гнева си и продължи нагоре.\nТрудно беше да предположи докъде е стигнал, но Темуге и понитата се виждаха като малки петънца долу, а ръцете и краката му горяха от напрежението. Стигна до един перваз, където можеше да се скрие от вятъра, да си поеме дъх и да си почине малко. Отначало не виждаше как може да продължи и проточи врат, за да се огледа по-добре. Нима щеше да заседне тук, докато другите намерят по-лесен път до върха? Само Хаджиун бе по-добър катерач от него и Темуджин знаеше, че трябва да спре за известно време и да даде почивка на напрегнатите си мускули. Пое дълбоко дъх в топлия въздух, като се наслаждаваше на гледката. Оттук можеше да види герите на племето и се зачуди дали Хулун вече не е родила. Колко ли часа бяха минали, откакто бяха при Червения хълм?\n- Да не заседна? - разнесе се глас над него.\nТемуджин изруга на глас, когато видя лицето на Хаджиун да се подава над перваза. Момчето посрещна погледа му и в очите му заигра усмивка. Темуджин запълзя по перваза, докато не намери сигурно място за хващане. Надяваше се, че то ще го доведе до друго удобно място по-нагоре. Под погледа на Хаджиун успокои дишането си и си придаде спокойното изражение на опитен воин. Трябваше да скочи, за да стигне до втората хватка, и за миг страхът му взе връх. Долу на земята такъв скок беше нищо работа, но пък и падането щеше да е от съвсем ниско. Тук вятърът стенеше в цепнатините и Темуджин не смееше и да помисли за пустотата зад гърба си.\nРъцете и краката му бясно заработиха, докато се набираше нагоре с внезапен прилив на енергия. Спирането означаваше падане и Темуджин изрева, докато се мъчеше да стигне до коленичилия Хаджиун, който спокойно наблюдаваше придвижването му.\n- Ха! Планинските ханове никога не засядат - каза триумфиращо Темуджин.\nБрат му прие тези думи с мълчание.\n- Хълмът се разделя точно над нас - каза той. - Бехтер тръгна по южната страна към върха.\nТемуджин бе впечатлен от спокойствието на брат си. Хаджиун отиде до ръба на червената канара, и се приближи толкова близо, че вятърът развя сплетената му коса.\n- Бехтер не знае къде са орлите. Ако изобщо ги има - каза Темуджин.\n- Той тръгна по лесния път. Не мисля, че един орел ще свие гнездо на толкова достъпно място.\n- Значи има и друг път? - попита Темуджин и изпълзя по полегатия склон, за да огледа по-добре върховете на Червения хълм. Пътищата бяха два, точно както бе казал Хаджиун. Различи Бехтер и Хазар на южния. Дори от това разстояние момчетата можеха да разпознаят силната фигура на по-големия брат, който се движеше бавно, но сигурно. Северният връх, който се извисяваше над Темуджин и Хаджиун, представляваше скално копие, по-трудно за катерене и от отвесната стена, с която се бяха преборили.\nТемуджин стисна юмруци, усещайки тежестта в ръцете и прасците си.\n- Готов ли си? - попита го Хаджиун и кимна към северния склон.\nТемуджин се пресегна и бързо сграбчи сериозния си малък брат за врата. Видя, че Хаджиун е изгубил един нокът на дясната си ръка. Засъхнала струйка кръв се стичаше по нея, но момчето не показваше никакви признаци на болка.\n- Готов съм - каза Темуджин. - Защо ме изчака?\nХаджиун леко се усмихна и се хвана за скалата.\n- Ако паднеш, един ден Бехтер ще стане хан.\n- При това може да се окаже добър хан - с неохота каза Темуджин. Не му се вярваше, но си спомни как Бехтер се беше борил с дружинниците на баща им. В света на възрастните имаше неща, които все още не разбираше напълно, но Бехтер все пак имаше вид на воин.\n- Той язди като камък, братко. Кой ще последва човек, който стои толкова зле на коня?\nТемуджин се усмихна и двамата се закатериха нагоре.\nБеше по-лесно, когато напредваха заедно. На няколко пъти Темуджин даде опора на Хаджиун, докато момчето се катереше по скалата като пъргав паяк. Катереше се толкова добре, колкото и яздеше, но младото му тяло показваше признаци на изтощение. Темуджин видя, че той започва да пребледнява, щом се изкатериха още стотина стъпки нагоре. И двамата дишаха трудно, а ръцете и краката им изведнъж станаха прекалено тежки, за да се движат.\nСлънцето беше минало най-високата точка в небето и започваше да се спуска към хоризонта на запад. Темуджин го поглеждаше всеки път, щом успееше да намери място да си почине за миг. Тъмнината не биваше да ги сварва тук, иначе и двамата щяха да паднат. По-тревожни бяха надигащите се в далечината облаци. Една буря щеше да ги издуха от Червения хълм. Той се уплаши за братята си, когато Хаджиун се изпусна и едва не запрати и двамата в пропастта.\n- Държа те. Намери друго място за хващане - изпъшка Темуджин. Дъхът му излизаше като пламък от устата му. Не помнеше някога да е бил по-уморен, а върхът продължаваше да изглежда все така недостижим и далечен. Хаджиун свали тежестта си от ръката на Темуджин и се озърна за миг към кървящите охлузвания от ботуша му върху голата кожа на брат му. Проследи погледа на Темуджин над степта и се вцепени, щом видя облаците. Трудно можеха да преценят силата на вятъра в цепнатините, но и двете момчета имаха чувството, че бурята се движи право към тях.\n- Хайде, продължавай. Завали ли, свършено е с нас - изръмжа Темуджин и бутна брат си нагоре. Хаджиун кимна, но затвори за миг очи, очевидно замаян. Понякога беше много лесно да се забрави колко малък бе всъщност. Темуджин изпита свирепа покровителствена гордост и се закле, че няма да остави малкото момче да падне.\nЮжният връх все още се виждаше, но нямаше и следа от Бехтер и Хазар. Темуджин се запита дали вече не са се изкатерили. Може би дори се връщаха, прибрали някое орле на сигурно място. Бехтер щеше да стане непоносим, ако се върне с великата птица в палатката на баща си. Тази мисъл бе достатъчна, за да вдъхне сили на уморените мускули на Темуджин.\nОтначало и двамата не разбраха какво означават пискливите звуци. Никога досега не бяха чували писъци на орле, а вятърът им пригласяше безспирно над скалите. Облаците се канеха да покрият небето и Темуджин сериозно се замисли дали не е по-добре да потърсят убежище. При мисълта за слизането по хлъзгавата скала сърцето му се свиваше. Дори Хаджиун нямаше да се справи, сигурен беше. Поне един от двамата щеше да падне.\nЗаплашителните тъмни облаци не успяха да погълнат изцяло вниманието на двете момчета, докато пълзяха нагоре към една пълна с пера и вейки цепнатина. Темуджин надуши миризмата на гниещо месо, преди очите му да стигнат до нивото на гнездото. Едва сега разбра, че звукът идва от двете малки орлета, които наблюдаваха катерачите с див интерес.\nЯвно родителите им се бяха чифтосали рано, защото пиленцата не изглеждаха нито мършави, нито безпомощни. И двете още бяха покрити с перушина, само тук-там се виждаха златисто-кафявите пера, които един ден щяха да ги издигнат над планините в търсене на плячка. Крилете им бяха къси и грозни, но момчетата решиха, че никога досега не са виждали толкова красиво нещо. Ноктите им изглеждаха прекалено големи за малки пиленца. Едрите им жълти шипове завършваха с по-тъмни остриета, които вече изглеждаха способни да разкъсват плът.\nХаджиун бе замръзнал очарован на перваза, увиснал само на пръстите си. Една от птиците възприе неподвижната му стойка като предизвикателство и изсъска, разпервайки смело криле. Лицето на Хаджиун грейна от радост.\n- Истински малки ханове - каза той с грейнали очи.\nТемуджин кимна, изгубил дар-слово. Вече се чудеше как ще свалят двете пиленца в приближаващата буря. Огледа хоризонта, разтревожен от мисълта, че родителите им може би ще се приберат преди облаците. На такава опасна височина един нападащ орел преспокойно можеше да се справи с двете момчета, които искаха да свалят малките му на земята.\nТемуджин гледаше как Хаджиун се надига и кляка на ръба на гнездото, без да обръща внимание на опасното положение. Той протегна ръка, но Темуджин рязко го спря.\n- Облаците са прекалено близко, за да успеем да слезем - каза той. - Остави ги в гнездото. Ще ги вземем утре сутринта.\nДокато говореше, над степта се разнесе грохот и двете момчета се обърнаха. Слънцето още светеше ярко в небето, но в далечината се виждаха тъмните, коси струи на дъжда. Сянката пълзеше неумолимо и бързо към Червения хълм. На тази височина гледката предизвикваше едновременно възторг и ужас.\nДвамата се спогледаха, Хаджиун кимна и се спусна от гнездото до перваза под него.\n- Ще умрем от глад - каза той, пъхна наранения си пръст в устата и засмука кората съсирена кръв.\nТемуджин кимна примирен.\n- По-добре, отколкото да паднем - каза той. - Всеки момент ще завали и искам да намеря място, където да мога да преспя, без да падна. Ужасна нощ се очертава.\n- Не и за мен - тихо каза Хаджиун. - Погледнах в очите на орел.\nТемуджин приятелски перна момчето и му помогна да се придвижи по корниза до едно място, откъдето можеха да продължат нагоре. Една цепнатина между двата склона изглеждаше подходяща. Можеха да се пъхнат колкото може по-навътре и най-сетне да си починат.\n- Бехтер ще побеснее - радостно отбеляза Хаджиун.\nТемуджин му помогна да стигне цепнатината и го загледа как се пъха навътре, прогонвайки двойка малки гущерчета. Едното изтича до ръба и скочи с разперени крака, падайки дълго надолу. Мястото едва стигаше за двамата, но поне бяха защитени от вятъра. След стъмване щеше да бъде неудобно и страшно и Темуджин знаеше, че ще е истински късметлия, ако успее да заспи.\n- Бехтер избра лесния път - каза той, хвана ръката на Хаджиун и се издърпа навътре.\nБурята бушува над Червения хълм през цялата нощ и утихна едва на зазоряване. Слънцето отново заблестя ярко от чистото небе и изсуши синовете на Есугей, които излязоха от цепнатините и скривалищата си. И четиримата бяха стигнали прекалено високо, за да посмеят да се спуснат. Бяха прекарали студена и мокра нощ; задрямваха и се събуждаха рязко, сънувайки, че летят в пропастта. Когато зората докосна двойния връх на Червения хълм, момчетата бяха сковани и се прозяваха, а под очите им имаше тъмни кръгове.\nТемуджин и Хаджиун бяха страдали по-малко от другите двама благодарение на скривалището си. Веднага щом стана достатъчно светло, за да може да вижда, Темуджин излезе от цепнатината, за да вземе първото орле. Едва не падна, когато от запад към него се спусна тъмна сянка - възрастен орел, голям почти колкото него.\nПтицата не посрещна радостно двамата натрапници толкова близо до малките є. Темуджин знаеше, че женските са по-големи от мъжките, и предположи, че именно майката пищеше и кръжеше яростно над тях. Орлетата останаха ненахранени, голямата птица излиташе час по час и се рееше над цепнатината, като държеше момчетата под око. Беше ужасяващо и прекрасно да се намират на такава височина и да се взират в тъмните очи на птицата, увиснала във въздуха с разперени криле. Ноктите є се отваряха и свиваха конвулсивно, сякаш си представяше как разкъсва плътта им. Хаджиун потрепери, изгубен в захлас и ужас, че огромното създание всеки момент ще се стрелне към тях и ще ги измъкне навън като мармоти от дупката им. Не разполагаха с друго оръжие освен жалкия нож на Темуджин и не бяха в състояние да се защитят от ловец, способен с един-единствен удар да счупи гръбнака на куче.\nТемуджин гледаше как златисто-кафявата глава се върти възбудено наляво-надясно. Предположи, че птицата ще остане тук през целия ден и мисълта да остане открит на перваза под гнездото изобщо не му хареса. Един удар с такъв нокът щеше да му бъде достатъчен. Опита се да си спомни какво беше чувал за дивите птици. Може би щеше да подплаши майката, ако се разкрещи? Обмисли тази възможност, но не му се искаше да привлече Бехтер и Хазар на върха - не и преди да е увил орлетата и да ги е прибрал в пазвата си.\nХаджиун се беше долепил до наклонената червена скала в цепнатината. Темуджин видя, че брат му държи камък и преценява тежестта му.\n- Можеш ли да я уцелиш? - попита той.\nХаджиун сви рамене.\n- Може би. Ще ми трябва голям късмет. Само този камък успях да намеря.\nТемуджин тихо изруга. Орелът изчезна за известно време, но птиците бяха умели ловци и младежът нямаше да се излъже и да излезе от сигурното си убежище. Изпухтя, обхванат от чувство за безизходност. Беше гладен, предстоеше му дълго и трудно спускане. Но двамата с Хаджиун не заслужаваха да се връщат с празни ръце.\nСпомни си за лъка на Бехтер, който беше долу при Темуге и понитата, и се наруга, че не се е сетил да го вземе. Не че Бехтер щеше да му позволи да пипне двойно извитото оръжие. По-големият му брат толкова се дуеше с него, колкото и с всичките си воински украшения.\n- Вземи камъка - каза Хаджиун. - Ще се върна до гнездото и ако се появи, ще успееш да я уцелиш.\nТемуджин се намръщи. Планът му изглеждаше смислен. Той беше отличен стрелец, а Хаджиун - по-добрият катерач. Единственият проблем беше, че орлетата щеше да вземе Хаджиун, а не той. Положението беше деликатно, не му се искаше някой да му отмъкне славата.\n- Задръж камъка. Аз ще взема орлетата - каза той.\nХаджиун обърна тъмните си очи към по-големия си брат. Прочете мислите му и кимна.\n- Добре. Имаш ли в какво да ги увиеш?\nТемуджин отпра няколко ивици от туниката си с ножа. Дрехата беше съсипана, но птиците бяха далеч по-голяма награда и загубата си заслужаваше. Уви ивиците около дланите си, подаде глава от цепнатината и се огледа за движеща се сянка или кръжаща точка в небето. Птицата беше погледнала в очите му и знаеше какво се опитва да стори. Той беше сигурен. Видя разум в погледа є - също като в погледа на куче или ястреб, а може би и повече.\nДокато излизаше на слънце, усети как стегнатите му мускули прещракват от болка. Отново чу цвъртене откъм гнездото. Орлетата бяха прегладнели след самотната нощ. Може би те също бяха страдали без топлото тяло на майка им, което да ги закриля от бурята. Темуджин се разтревожи, че чува само един писък и че другото орле може да е умряло. Озърна се през рамо, за да се увери, че майката не се готви да го блъсне в стената. Не видя нищо, набра се на високия перваз, сви крака и приклекна в същата поза, в която бе застанал Хаджиун предишната вечер.\nГнездото се намираше дълбоко в кухината. Беше широко и с отвесни стени, за да не могат орлетата да се изкатерят по тях и да паднат, преди да са се научили да летят. Щом зърнаха лицето му, двете измършавели пиленца се хвърлиха надалеч от него, запляскаха уплашено с голите си криле и заграчиха за помощ. Темуджин отново огледа синевата и бързо се помоли на бащата-небе да бди над него. Запълзя напред и дясното му коляно опря в мокра тръстика и стари пера. Някакви дребни кости се счупиха под тежестта му и до носа му достигна противната воня на разложена плячка.\nЕдното орле затрепери от протегнатите му пръсти, а другото се опита да го клъвне и да одере ръката му. Острите им като игли нокти бяха прекалено малки, за да оставят нещо повече от слаби драскотини по кожата му. Темуджин вдигна пиленцето към лицето си и го загледа как се гърчи в ръката му.\n- Баща ми ще ловува двайсет години с теб - промърмори той, освободи ивица плат от ръката си и привърза крилете и краката на орлето.\nВ паниката си второто почти беше успяло да се измъкне от гнездото и Темуджин се принуди да го издърпа обратно за жълтия нокът. То нададе силен крясък и се загърчи. Темуджин забеляза, че сред златото по младите пера има червени петънца.\n- Ще те нарека Червената птица - каза той и пъхна орлетата в пазвата си. Те се успокоиха от допира на кожата му, но продължиха да го драскат с нокти. Помисли си, че докато стигне долу, гърдите му ще бъдат изподрани като от бодлив храст.\nВидя големия орел да профучава като тъмна сянка над главата му. Движеше се по-бързо, отколкото можеше да си представи. Едва успя да вдигне ръка, когато чу вика на Хаджиун и единственият им камък улучи птицата отстрани и осуети удара є. Тя изпищя от гняв, по-силен от този на което и да е друго животно, и Темуджин си припомни, че орлицата е истински ловец. Видя я как се опитва да размаха огромните си криле, за да запази равновесие на перваза. Не му оставаше нищо друго, освен да стои свит в тясното пространство и да се опитва да предпази лицето и врата си от свирепите є нокти. Чу я да крещи в ухото му и усети удара на крилете, после тя падна, като продължаваше да крещи. Момчетата гледаха как орелът се спуска по стръмна спирала надолу, като едва контролира падането си. Едното му крило бе неподвижно, а другото се извиваше и пляскаше в издигащите се нагоре въздушни потоци. Темуджин задиша по-бавно и усети, че сърцето му се успокоява. Имаше орле за баща си, а може би щеше да му бъде позволено да обучи Червената птица за себе си.\nБехтер и Хазар бяха вече при понитата с Темуге, когато Темуджин най-сетне се спусна долу. Хаджиун бе останал с него и му помагаше, доколкото можеше. Така на Темуджин не му се наложи да изложи на риск ценната плячка. Въпреки това, когато най-сетне стъпи на равното и погледна нагоре, върхът му се стори невъзможно далеч и някак чужд, сякаш други момчета го бяха катерили.\n- Намерихте ли гнездото? - попита Хазар. По гордите им погледи разбра какъв ще бъде отговорът им.\n- С две орлета вътре. Надвихме майката и ги взехме.\nТемуджин остави малкия си брат да разкаже историята. Знаеше, че останалите няма да разберат какво е да стоиш свит, целият свят да е далеч под краката ти, а смъртта да те блъска по раменете. Откри, че не беше усетил страх, макар че сърцето и тялото му реагираха бурно. На Червения хълм той беше изпитал миг на радост и бодрост, но бе прекалено объркан, за да говори за това - поне засега. Може би щеше да го сподели с Есугей, ако завари хана в по-добро настроение.\nТемуге също бе прекарал зле нощта, макар че бе успял да се скрие с понитата и от време на време се беше подкрепял с глътка топло мляко. На четиримата и през ум не им мина да му благодарят, че е видял орела. Не се беше катерил с останалите. Единственото, което получи от братята си, бе силна плесница от Бехтер, когато откри, че Темуге е изпразнил цицката на кобилата му през нощта. Когато потеглиха, малкото момче ревеше с пълна сила, но останалите не показаха никакво съчувствие. Всички умираха от глад и жажда и дори обикновено слънчевият Хазар се намръщи заради лакомията на брат си. Не след дълго го оставиха зад себе си, докато яздеха в тръс през зелената равнина.\nМомчетата видяха бойците на баща си много преди на хоризонта да се появят герите на племето. Бяха забелязани почти веднага, щом излязоха от сянката на Червения хълм, и във въздуха се разнесе протяжният писък на рог.\nНе показаха нервността си, но присъствието на ездачите тук можеше да означава единствено, че са търсили тях. Всички несъзнателно се приближиха един до друг, щом разпознаха препускащия насреща им Елук. На лицето му нямаше усмивка.\n- Баща ви ни прати да ви търсим - каза той, обръщайки се към Бехтер.\nТемуджин веднага се наежи.\n- И друг път сме нощували навън - отвърна той.\nЕлук обърна малките си черни очи към него, потърка брадичката си и поклати глава.\n- Но не без да предупредите, не в буря и не точно когато майка ви ражда - рязко отсече той, сякаш гълчеше малко дете.\nТемуджин видя, че Бехтер пламва от срам, и реши да не дава воля на гнева си.\n- Е, намери ни. Ако баща ни е ядосан, това е между него и нас.\nЕлук отново поклати глава и Темуджин видя злобно пламъче в очите му. Никога не беше харесвал дружинника на баща си, макар да не можеше да обясни защо. В гласа на Елук се долавяше злонамереност.\n- От притеснения за вас майка ви едва не изгуби детето си - каза той.\nОчите му заповядваха на Темуджин да сведе поглед и момчето усети как бавно се изпълва с гняв. Орлетата до гърдите му вдъхваха кураж. Знаеше, че баща му ще им прости всичко, щом види птиците. Темуджин вдигна ръка, за да спре останалите, и дори Бехтер се подчини на жеста му. Елук бе принуден да обърне понито си към тях. Лицето му бе потъмняло от раздразнение.\n- Няма да яздиш с нас, Елук. Връщай се - каза Темуджин. Видя как воинът се напряга и бавно поклати глава. - Днес ще яздим само с орлите - каза Темуджин, без да издава напиращото в него веселие.\nБратята му се ухилиха, наслаждавайки се на тайната и на обърканото лице на Елук. Мъжът погледна към Бехтер и видя, че погледът му е забит в нещо неопределено на хоризонта. Изсумтя.\n- Баща ви ще набие смирение в дебелите ви кожи - каза той с потрепващ от гняв глас.\nТемуджин го погледна спокойно. Дори понито му стоеше абсолютно неподвижно.\n- Не. Няма да го направи. Един от нас някой ден ще стане хан, Елук. Помисли за това и се връщай, както ти казах. Ще се приберем сами.\n- Тръгвай - внезапно каза Бехтер с по-дълбок глас от тези на братята си.\nЕлук го погледна, сякаш са го ударили. Не можаха да видят очите му, когато обърна коня си, като го управляваше само с колене. Не каза нищо, но най-сетне кимна отсечено и се отдалечи, оставяйки ги сами, треперещи от странно напрежение. Не бяха в опасност, Темуджин бе почти сигурен в това. Елук не беше толкова глупав, че да извади оръжие срещу синовете на Есугей. В най-лошия случай можеше да ги напердаши и да ги накара да се върнат пеша. Въпреки това усещането бе като от спечелена битка и Темуджин чувстваше погледа на Бехтер върху врата си през целия път до реката и лагера на баща им.\nДоловиха острата миризма на урина още преди да видят герите. След прекараната в сянката на Делиун-болдах зима миризмата се беше пропила в почвата около герите. В края на краищата, човек не беше склонен да се отдалечава прекалено много в тъмното. И все пак, това беше техният дом.\nЕлук стоеше до гера на баща им и очевидно чакаше да види как ще бъдат наказани. Темуджин се зарадва, че е предизвикал такъв интерес, и продължи с високо вдигната глава. Хазар и Хаджиун препуснаха пред него, Темуге се отплесна от миризмата на овнешко, а Бехтер възвърна обичайната си мрачна физиономия.\nЕсугей излезе, щом чу понитата им да цвилят, поздравявайки останалите от стадото. Носеше меч на хълбока си и бе облечен в тежка синя роба със златни шевици, която се спускаше до коленете му. Ботушите и панталоните му бяха чисти и добре излъскани и той сякаш изглеждаше още по-висок. На лицето му не се четеше гняв, но те знаеха, че се гордее с умението си да прикрива чувствата си - нещо, което трябваше да научи всеки воин. По стар навик Есугей прецени синовете си, докато приближаваха към него. Отбеляза, че Темуджин крие нещо до гърдите си и долови скритото им вълнение. Дори Бехтер полагаше усилия да не издава задоволството си и Есугей се запита какво ли са намерили момчетата му.\nВидя също, че Елук се суети недалеч и се преструва, че четка понито си. Това беше странно за дружинник, който държи кобилата си със сплъстена от кал и тръни опашка. Познаваше Елук достатъчно добре, за да долови, че киселото му настроение е насочено към момчетата. Щеше да свие рамене, но вече бе заел неподвижната стойка на воин. Затова изхвърли грижите на Елук от главата си.\nХазар и Хаджиун слязоха от конете, така че за малко закриха Темуджин. Но Есугей вече беше видял, че нещо мърда под туниката на сина му. Сърцето му заби по-бързо. Въпреки това нямаше да им се размине така лесно.\n- Имате сестра, макар че раждането беше по-трудно заради отсъствието ви. Майка ви изгуби почти всичката си кръв от безпокойство за вас.\nПри тези думи момчетата сведоха погледи. Есугей се намръщи. Прииска му се да ги напердаши заради егоизма им.\n- Бяхме на Червения хълм - промърмори Хаджиун и се сви под погледа на баща си. - Темуге видял там орел и се качихме да търсим гнездото.\nПри тези думи сърцето на Есугей направо литна. Само едно нещо можеше да се гърчи на гърдите на Темуджин, но той не посмя дори да помисли за това. От три поколения, откакто вълците се бяха спуснали тук от далечния запад никой от племето не беше хващал орел. Птиците бяха по-скъпи от дузина най-добри жребци, и то не само заради месото, което можеха да осигурят при лов.\n- У теб ли е орлето? - обърна се Есугей към Темуджин и направи стъпка напред.\nНеспособно да крие повече възбудата си, момчето се ухили широко, изправи се гордо и бръкна в пазвата си.\n- С Хаджиун намерихме две.\nСтуденото лице на баща му се разчупи в усмивка и белите му зъби заблестяха на фона на тъмната кожа и рехавата брада.\nДвете птици, внимателно извадени и поставени в ръцете на Есугей, нададоха писъци, щом се озоваха на светло. Темуджин усети липсата на топлината им веднага щом ги извади от пазвата си. Погледна към Червената птица с очите на собственик, следейки всяко нейно движение.\nЕсугей не можа да намери подходящите думи. Видя, че Елук се е приближил да види орлетата, и ги вдигна със светнало лице. Обърна се към синовете си.\n- Влизайте вътре да видите майка си. Извинете се, че сте я уплашили, и посрещнете сестричката си.\nТемуге нахълта през вратата, преди още баща му да бе свършил, и всички чуха радостния вик на Хулун при вида на най-малкия є син. Хаджиун и Хазар също влязоха, но Темуджин и Бехтер останаха на местата си.\n- Едното е малко по-дребно от другото - каза Темуджин и посочи птиците. Отчаяно се надяваше да не бъде отпратен. - Има червено по перата си. Нарекох го Червената птица.\n- Хубаво име - потвърди Есугей.\nТемуджин прочисти гърлото си притеснено.\n- Надявах се да я задържа за себе си. Нали са две...\nЕсугей погледна безизразно сина си.\n- Протегни ръка - каза той.\nОбъркан, Темуджин вдигна ръката си. Есугей задържа двете вързани орлета в едната си ръка, натисна с другата тази на Темуджин и я свали насила надолу.\n- Когато пораснат, тежат колкото куче. Можеш ли да задържиш куче на китката си? Не. Това е голям подарък и аз съм ти благодарен за него. Но Червената птица не е за момче, дори то да е мой син.\nТемуджин усети, че очите му се пълнят със сълзи. Сутрешните му мечти отидоха на вятъра. Баща му като че ли не долови гнева и отчаянието му и повика Елук.\nВ очите на Темуджин усмивката на Елук беше лукава и противна, щом той приближи до тях.\n- Ти си първият ми воин - обърна се Есугей към него. - Червената птица е твоя.\nОчите на Елук се разшириха. Той пое благоговейно птицата, напълно забравил за момчетата.\n- Оказваш ми голяма чест - каза и склони глава.\nЕсугей се разсмя високо.\n- Ти ми оказваш чест със службата си. Ще ловуваме заедно. Довечера ще пеем за двата орела, дошли при вълците - отвърна той и се обърна към Темуджин. - Трябва да разкажеш на стария Чагатай всичко, за да напише думите на песента.\nТемуджин не отговори, неспособен да стои и да гледа Червената птица в ръцете на Елук. Двамата с Бехтер се пъхнаха през ниската врата на гера, за да видят Хулун и новородената си сестра, заобиколени от останалите братя. Момчетата чуваха баща си отвън, той разказваше на хората какво са донесли синовете му. Довечера щеше да има празненство. Въпреки това всички се чувстваха някак неудобно, щом погледите им се срещнеха. Радостта на баща им означаваше много за тях, но Червената птица си беше на Темуджин.\nВечерта племето запали огньове от изсушена тор. Опекоха месо и сложиха на пламъците огромни врящи казани. Певецът Чагатай пя за двете орлета от Червения хълм, а високите и ниските тонове на гласа му се съчетаваха в странна свръх-естествена комбинация. Младите мъже и жени на племето приеха с овации стиховете и Есугей бе принуден да показва орлетата отново и отново, докато те жално пищяха за изгубеното си гнездо.\nИзкатерилите Червения хълм момчета приемаха чаша след чаша черен айраг край огньовете в тъмното. Хазар пребледня и се умълча след второто питие. След третото Хаджиун ниско изхърка и бавно падна назад по гръб, а чашата му се катурна в тревата. Темуджин се взираше в пламъците, напълно сляп за нощта наоколо. Не чу приближаването на баща си, а и да беше, едва ли щеше да му обърне внимание. От айрага кръвта му гореше.\nЕсугей дойде при синовете си и приклекна на мощните си крака. Носеше тежък, подплатен с вълна дел, за да се предпази от вечерния студ, но под него гърдите му бяха голи. Черният айраг го бе стоплил достатъчно, а и той винаги беше твърдял, че един хан е неуязвим за студа.\n- Не прекалявай с пиенето, Темуджин - каза му той. - Вече показа, че си готов да те приемат като мъж. Утре ще изпълня бащинския си дълг и ще те откарам при олхунутите, при народа на майка ти.\nВидя Темуджин да вдига поглед, но не разбра изражението на бледожълтите му очи.\n- Ще видим най-красивите им дъщери и ще изберем някоя да топли леглото ти, когато започне да кърви - каза бащата и потупа Темуджин по рамото.\n- И ще стоя там, докато Елук отглежда Червената птица - отвърна Темуджин с равен студен глас. Нещо в тона му проби алкохолната мъгла и Есугей се намръщи.\n- Ще направиш, както ти казва баща ти - отсече той и перна силно Темуджин по главата, може би по-силно, отколкото възнамеряваше. Темуджин политна напред, после се изправи и впери поглед в баща си. Есугей вече бе изгубил интерес към него и надаваше одобрителни викове към Чагатай, който кършеше старите си кокали в танц и ръцете му разсичаха въздуха като орлови криле. След известно време ханът забеляза, че Темуджин продължава да го гледа.\n- Ще пропусна събора на племената и състезанията - каза момчето, когато погледите им се срещнаха. Очите му се напълниха с гневни сълзи.\nЕсугей го изгледа безизразно.\n- Олхунутите също ще дойдат на събора - каза той. - Белоног ще бъде с теб. Може би ще ти позволят да се състезаваш срещу братята си.\n- Предпочитам да остана тук - каза Темуджин, готов за нов удар.\nЕсугей сякаш не го чу.\n- Ще живееш една година с тях, също като Бехтер - каза той. - Няма да ти е леко, но ще ти останат добри спомени. Не е нужно да казвам, че трябва да опознаеш силата и оръжията им.\n- Но ние нямаме спорове с олхунутите - каза Темуджин.\n- Зимата е доста дълга - сви рамене баща му.


"Матрицата" - паралел с християнството - Кино и филми - Порталът към съзнателен живот\n"Матрицата" - паралел с християнството\nОт Велина, Октомври 19, 2009 в Кино и филми\nДобавено Октомври 19, 2009\nНавярно и на други хора не е убягнал паралелът на филма "Матрицата" с християнството.\nИма го не само в директните препратки с имената на Нео и Тринити, но и в сцени , символики...\nЩе кажете защо сега ??, та "Матрицата " е дъвкана толкова време и от толкова различни ъгли?\nАми просто както си пътувах един ден - ми просветна и реших да го споделя\nСамо за християнството не бях се сещал като съм го гледал.\nКогато ми дойде тази идея , в главата ми беше оформен споменът за една от последните сцени във филма , когато Нео жертва себе си - той беше като разпънат на кръст , понесен в светлина и неговата саможертва даде втори шанс на хората. Започна нов цикъл / новата матрица/.\nВсъщност дали светът на матрицата не е поредното прераждане на душите ...като при определени условия имаме възможност да прескочим стадии или задължителни програми и да преминем нататък.\nДа, Нео месията! Аз си правех пък паралели с будизма, животът като сън. С езотеризма: че атмичното тяло е като физическото например...\nИ аз като Велина направих аналог - с Ной, на когото е дадено знанието и задачата да спаси хората и да постави началото на новата раса, чрез саможертва и новораждане.\nДобавено Октомври 23, 2009 (edited)\nИ аз съм си правила аналогии с Матрицата, но по-скоро със съзнанието. Нео гледаше хората някак отстрани, като на стоп-кадър. Това е, защото неговата мисъл е по-барза, навлязъл е в друго ниво на съзнание. И, когато стреляха по него /в 1-та серия/, той се предпази, защото вече беше напред във времето-съзнателно..... И промени действителността...\nНо и да, сега като го каза Велина, така е. Има общо с християнството. Новата матрица е именно с новото съзнание-от четвърто, в пето ниво и т. н.\nСетих се и за още един филм-Next /Следващ/\nРедактирано Октомври 23, 2009 от xameleona\nНа мен ми направи силно впечатление и то няколко пъти във филма се подчерта, че Нео има право на избор. Да вземе синьото или червеното хапче. Даже имаше избор дали да повярва, че е Избрания или не.\nИзборът, и по-скоро осъзнатият избор, беше в основата на всяко решение.\nДоста хора правят паралели с християнството, просто християнството е в главата им.\nСпоред мен Нео е човек освободен от физическия свят, който е отишъл до Създателя и е осъзнал Божествените си сили.\nТова няма общо с християнството. А и е лека филмова измислица де\nСилата на мисълта, Това е посланието.\nБих препоръчала на всички, да проследят древните митове и после да говорим за християнство, то е една поредна брънка от човешката история и нищо друго.\nХристиняството не ме е научило на нищо, нито създало стереотипи, то е един бетониращ архетипен Аз, от който няма отърване Ала са малцини отървалите се.\nВсъщност паралел с масонството и със сигилите на Илюминати се откриват на много места във филма и по конкретно в първата му част.Но ми е трудно да правя паралел между него и християнството.Освен правото на свободна воля и избор...доколкото изобщо е възможно!\nРедактирано Юни 25, 2010 от Rafail\nДобавено Юни 26, 2010 (edited)\nТемата е доста интересна .\nматрицата- в будизмът е сън , майа, илюзия,\nпри Дон Мигел Руис- сън ,от който е желателно да се освободим.\nПри Дон Хуан – „излъчванията на орела”.\nТова е най- същественият момент при тях, при обяснението на модела на света ,който обитаваме.\nНео , е художествена измислица да речем , но идеята за матрицата не е , поне за мен.\nИдеите за матрицата се преплитат много тясно, с тези за холографската вселена, но и с идеята ,че наблюдателят създава вселената.Има още една, много интересна теория , която според мен е вярна.\n...За матрицата, копията , създадени от нея ,и тези които не са се вписали ,и не желаят да се впишат в нея, може би просто защото не им е по вкуса , или заради търсенията и убежденията ,които имат.\nАко приемем ,че заради относително ниското ни ниво на духовно развитие сме на дъното на хранителната верига в дадена система ,която обитаваме и че” режисьори” съществуват на различни нива в нея.\nТо много интересна е идеята ,че копията на матрицата , с отделяната от тях енергия под формата на чувства -са идеалната енергийна суровина за други типове същества или светове, а може би в известна степен донори на такава енергия стават и некопията.\nРазликата може би е в количествата, и съзнанието за съществуващият модел.\nЕдната категория е яко влюбена в него ,\nа другата се стреми научавайки и усвоявайки уроците си тук, да премине извън нея....Сещам се за една реплика на един от героите във филма „матрицата”-„...знам че всичко това е холограма ,но всичко това толкова ми харесва , че си искам обратно в нея.”\nМисля че не бива да пропускаме и теориите на дейвид айк по темата , дори и не всичко там да е напълно вярно. Зрънце истина може да се открие навсякъде.Нека сега да погледнем света от гледната точка, на матрицата, и копията .\nСветът какъвто го познаваме , това към което толкова се стремят и блъскат да имат копията ,става смешен....\n/ а ако това е само холограма, каквото и най -вероятно е/\nДействащият модел в момента е -целта оправдава средствата,но цел няма тя е като хоризонта...\nИли ,прави като мен -стани тухла в стената , или винтче от машината ,за да си добре...\nНай – вероятно в рамките на матрицата...\nиндивидите имат и избор, но докъде доведе той планетата –може би до събития като тези в Мексиканския залив, до жестокост в унищожаването на другите видове на планетата ,\nА в междуличностните отношения , ценностните системи ,докъде стигнахме.....????\nИ може би отговора, се изчерпва с една цифра -2012. появила се от старите предания ... най вероятно, не само на маите.\nРедактирано Юни 26, 2010 от val68z\n"Матрлицата" е вероятно най-тъпия от всички тъпи филми, които съм гледал. Приликата с християнстовото е същата каквато е приликата между планетата ни и т.нар. "земен глобус", който се продава по квижарниците...т.е. една единствена прилика- по форма, при това- мащабирана в съотношение, в което християнството ако е 1, то "матрицата" е 0,0000000000000000000000000000000000000001 подобна по форма с основната идея в християнството...\nКиното, което според мен няма нищо общо с каквото и да е изкуство, а си е чиста проба деяние за изцеждане (кражба, грабеж, ограбване) на човешките емоции...скрещу пари естественНо, е вредно за човешкото здраве...Добре, че не съм стъпвал в кино от лятото на 1997-ма...нито пък гледам филми на рс-то...\nА за 2012- мнооогооо телевизия гледате бе хора. Но, най-добре е, на 01.01.2013г., тук, в този форум, да преброим колко са оцелелите...Мисля, че освен баннатите, както и лишените от достъп до виртуално пространство по рпазлични причини, както и починалите от болест или естественНа смърт- други липси няма да има...\nМоята апокалиптична прогноза е за 21.12.2112г.- доста по-"яко" от гледна точка на броелогията (така наричаме нумерологията в махалата)\nРедактирано Юни 26, 2010 от Кристиян\nвсеки има право на мнение, или съм сбъркал мястото?\nНе, не си го сбъркал - наистина всеки има право на своето мнение (докато спазва правилата на този форум).\nАз уважавам киното и напоследък гледам много интресни филми - макар и някои от тях не особено популярни сред масовата публика. И в това изкуство (каквото несъмнено е) постепенно пробиват първите стръкчета на Новото. Друг е въпроса забелязваме ли ги и дали искаме да ги видим...\nВ Матрицата, като се абстрахираме от неизбежните касови ефекти, според мен имаше такива стръкчета. Дали те съответстваха на замислените ... въпрос на субективни преценки.\nНа мен ми беше интересен краят - християнството може би също отказва да срине една матрица, пропукваща се по шевовете си, само за да отвори място на нова - отново с илюзията, че тази е "нашата", "добрата". .... Другият начин да променим една матрица, без която май не можем да съществуваме може би е именно този на Христос? Приемаме я, приемаме себе си в нея, но... поемаме управлението и дваме свободата на всеки друг на същото?\nОще доста може да се разсъждава...\nРедактирано Юни 26, 2010 от Донка\nНаистина един невероятен филм ,един от любимите ми .А иначе аналогия с християнството недолавям ,но филмът ми напомня много за животът ни ,от както го гледах все си мисля че ние хората живеем като в "Матрицата" ,рабирасе не напълно но са доста близки ,както и във филмът в живота няма невъзможни неща ,и ние както в матрицата нашият образ е отражение на това което сме в действителност ,но разликата е в това че хората са забравили какво са в действителност ,а във филмкът има няколко избрани хора които да се справят с агентите ,но и тука виждам аналогия със животът ,и при нас има специални хора като Христос ,Буда ,Дънов и т.н. които се борят не с агентите а със (Тотеките го наричат паразит ,който е във всеки един човек) ,а този паразит е змията от Билблията която седяла на дървото ,борят се със заблужденията в които паразитът ни е научил да вярваме .Може би и авторът на филма е виждал нещо подобно и го е обърнал в невероятен екшън ,с прекрасен сценарий .Само че не е успял да вмъкне идеята за адът и раят .\n"Не Те моля да ги вземеш от света, но да ги опазиш от лукавия."\nАко взема думите в кавичките ,матрицата ще продължи да съществува. Интересен е моментът с обещаното в християнството "нова земя и нови небеса, в които царува правда". Това е матрица със Закони, където подвластните са опазени от лукавия. Може би тогава, последния ще забълва сарказъм, роден от личното му недоволство. Той е толкова умен, а НЕОсъзналите го тъпаци, му дават лев мигач, и стартират форма на "Ignore".\nИнтересна е аналогията във филма "Матрицата" - колко напред е науката и нейните практически достижения и как те не съответсвуват с приложението в живота на обикновените хора.Даже човек не / рядко/ се замисля как живее и как би могъл да живее използвайки достиженията на НТП. Той не ги знае.\nНо, най-добре е, на 01.01.2013г., тук, в този форум, да преброим колко са оцелелите...\nп.п. Да не забравиш да си сложиш бЕла розЪ в бутонерата за срещата, че да се раз-по-Знаем\nНа мен от филма ми остана в главата следното : " Всички аномалии, които си виждал в живота, като вещици, приказки за вампири са просто бъгове в кода на матрицата "\nВ Матрицата ( визирам вселената ни), има ли бъгове ? Ако я сравним с една компютърна програма, може ли да се каже, че стават грешки в тази програма ? Ако да - в какво се изразяват, кой е виновен за тях, кой ги плаща ? Ако има бъгове - може ли те да са само привидно случайни и да са част от замисъла на Великия Програмист ?\nВъв вселената има несъвършенства. Външните несъвършенства са отражения на вътрешни несъвършенства. Тук могат да възникнат множество въпроси от философски и религиозен характер. За разлика от компютърните програми, в действителността играчите са истински и не е задължително да действат според нечия програма.\nЗа "Матрицата" - филма ли става въпрос или за термина "Матрица" даден от Макс Планк - основоположникът на квантовата физика?\nЕто какво е казал:\n„Като човек, посветил целия си живот на ясната наука, на изучаването на материята, мога да ви кажа като резултат от моето проучване на атомите следното: Няма материя като такава! Цялата материя произхожда и съществува само благодарение на сила, която кара частиците на атома да вибрират и задържа тази Слънчева система на атома заедно…\nТрябва да приемем, че зад тази сила съществуват съзнание и интелигентен Разум. Този Разум е Матрицата на цялата материя."\nАйнщайн употребява просто друга дума в същия смисъл - Полето.\nТова което ние християните наричане Бог, двамата големи учени наричат Разумното/та Поле и Матрица.\nОбичам да казвам много с малко писане, а от това следва, че четящия ще трябва да направи мисловно усилие:\n1. Цялото битие е в Бога(Полето или Матрицата), т.е. Бог е навсякъде, както и другите измерения са в него(невидимите за нас, по-висши среди на живот).\n2. Божията сила, която действа върху всички разумни същества(хората и по-висшите такива) е Христос(Словото, Разума, Премъдростта).\n- тази 2ра сила действа едновременно с 1вата.\n3. Божията сила, която действа върху разумните същества, напълно отдали се на Любовта и Доброто, ние наричаме Свят Дух.\n- тази 3та сила действа едновременно с 1ва и 2ра сили.\nИ така от 1, 2 и 3 идва термина Света Тройца - трите сили, чрез които Бог действа върху творението си в зависимост от степента на духовното израстване.\nsawme reacted to this\nivail, много добра и на място поднесена информация!\nТоку що написах този отговор в темата Целта на духовния Път. Той е полезно допълнение към изложеното от теб.\nКолкото до филмът "Матрицата" - той само внася заблуди и объркване сред хората, които го гледат.\nПод "Матрица" имах предвид материалната ни вселена. А защо не и астралния и менталния свят ( четох, че и те са вид илюзии).\n„Матрицата” е култов филм. Това беше популярният учебник за просветление. Аз лично, приемам образа на Нео като героя, в който всеки един от нас трябва да се вживее.\nС риск да ви е банално, ето моите аналогии:\nНео търси Морфеъс, Морфеъс търси с години Нео, без Нео дори да знае за това.\nДуховния търсач търси Истината и тя го търси, без той да знае.\nУченика търси Учителя, Твореца ни търси за да ни се открие.\nПърви епизод Тринити и полицаите:\n„Заповедите бяха издадени заради вашата безопасност.”\n„Смятам, че ще се справим с едно момиче.”\n„Вашите хора вече са мъртви.”\nЛипсата на каквато и да е представа на обикновените хора с каква мощна сила си имат работа. Пълното неведение на хората в Матрицата за войната, в духовния свят.\nМатрицата ни държи и трябва да се събудим, но ние дори не знаем какво е тя.\n„Следвай белия заек.” Следвай интуицията си.\nПърва среща на Нео и Тринити. Мечтата ми да се появи някой в живота ми, да дойде и да ме намери, и да ми каже, като посланик, че съм избран и имам мисия.\n„Аз зная кой си ти Нео.” Познавам същността ти.\n„...когато ме намери ми каза, че всъщност не съм търсела него, а съм тъсрила отговор. Но важен е въпросът. Какво е Матрицата? Отговор има.” Това е постижимо и за всеки, който търси, и си задава въпроси има отговори. „Той също те търси и ще те намери, ако ти поискаш.”\nСледват епизодите със смесването между сън и реалност, когато не знаем кое е истина и кое не е.\nЛюбима част - когато Нео трябва да избере да продължи напред и да последва Тринити или да се върне обратно към стария си начин на живот: „Следваш ни или хващаш пътя.” Въпроса за доверието. „Познаваш този път и знаеш точно къде свършва, а ти не искаш да свършиш там.”\nПърва среща с Морфеъс.\n„Вярваш ли в съдбата Нео?”\n„Не, не ми харесва идеята някой да контролира живота ми.” Желанието за свобода. Как трябва да съм настроен.\n„Усещаш, че има нещо нередно в този свят, усещал си го през цялото време. Това се е забило като треска в мозъка ти и те побърква.” Състоянието на търсача, който няма покой.\nОбяснението на Морфеъс за това какво е Матирцата или материалният свят: „Матрицата е навсякъде. Тя е всичко около нас, дори сега, в тази стая. Виждаш я през прозореца си или когато включиш телевизора. Усещаш я, като отидеш на работа...като отидеш на църква или когато си плащаш данъците. Тя е светът поставен пред очите ти за да те заслепи от истината.” „Каква истина?” „Че ти си роб. И като всеки друг си роден в окови, в затвор, който не можеш да помиришеш, вкусиш или докоснеш. Затвор за твоето съзнание. За съжаление, Матрицата не може да бъде обяснена на никого. Трябва да я видиш сам.” „След това връщане назад няма.” „Но запомни, предлагам ти само истината. Нищо повече.” No comment.\nКогато Нео излиза от Матрицата, той лежи и се възстановява абсолютно неподвижен и е нов, прероден човек - духовния човек в първите му часове след пробуждането. Помощта на останалите, които са извън Матрицата (духовният свят), които го възстановяват и обучават.\nСимулация на бой между Нео и Морфеъс.\nИмам много любими просветляващи реплики:\n„Не мисли, че си. Знай, че си” Дзен.\n„Не се опитвай да ме удариш, удари ме!”.\n„Знам какво се опитваш да направиш.” „ Да освободя ума ти. Но аз мога само да ти покажа вратата. Ти сам трябва да минеш през нея.”\nПрограмата за скокове– очакването, че си всесилен.\n„Освободи съзнанието си.”\nПадане и болезнен удар.\n„Нали уж не беше реално?”\n„Умът ти го прави реално.”\n„Ако те убият в Матрицата – умираш ли и тук?”\n„Тялото не може да живее без съзнанието.”\nЕпизод с предателя Сайфър.\n„Веднъж като и свикнеш (Матрицата) вече не я виждаш като код.” Разпознаване на патерни.\n„Защо, защо не взех синьото хапче?” : ))))))))\n„Морфеъс каза ли ти защо го направи? Защо си тук? Господи! Какво бреме за твоя мозък. Значи си тук за да спасиш света. Как да отговориш на това очакване? Невежеството е блаженство. Не искам да си спомням нищо. Нищо. Разбираш ли? И искам да бъда богат. Знаеш... голяма клечка.”\nКогато Нео разбира какво е Матрицата изобщо не му става приятно. Возейки се в автомобила на път към оракула и минавайки през китайския ресторант, в който е обядвал често, той си спомня с носталгия за предишния си начин на живот. Сега, той е извън Матрицата, вижда я острани и вече не е част от нея.\n„Имам разни спомени от живота си. И никой от тях не се е случил. Какво означава това?”\n„Че Матрицата не може да ти каже кой си.”\nВ дома на оракула:\n„Не се опитвай да огънеш лъжицата. Това е невъзможно. Опитай се просто да осъзнаеш истината. Коя истина? Че няма лъжица. Тогава ще разбереш, че не лъжицата се огъва, а само ти.”\nЛюбима част – срещата с оракула.\n„Вие сте оракулът?”\n„Не точно каквото очакваше, а?”\nОракулът, който вижда патерните на събитията преди да са се случили и е в абсолютен контрол над ситуациите.\n(„Разбирам защо тя те харесва.”\n„Но пък не си много умен.”)\nНадписът на латински на табелата над вратата „Познай себе си” и репликата на оракула „Да бъдеш Избраният е точно като да бъдеш влюбен. Никой не може да ти каже дали си влюбен. Ти просто го разбираш. До край. До мозъка на костите си. Когато си избран го знаеш със сигурност.” Когато търсенето приключи, когато няма повече въпроси, го знаеш с абсолютна сигурност до мозъка на костите си, и не ти е необходимо ничие потвърждение за това.\n„Ти имаш дарбата, ала изглежда очакваш нещо.” На всеки един от нас е даден шанс.\n„Ще трябва да направиш избор. В едната си ръка ще държиш живота на Морфеъс. А в другата – своя собствен. Единият от вас ще умре. Кой от двамата ... ще решиш ти.”\n„Ще си спомниш, че не вярваш в тия глупости за съдбата. Че сам контролираш живота си. Забрави ли?" О, колко пъти в този филм въпроса за избора бе поставен, колко пъти ни бе намекнато, че имаме свободна воля.\n„О, „дежа ву.”\n„Дежа ву” обикновено значи дефект в Матрицата, когато променят нещо.” „А-ха!” моменти.\nВ тринайсетата минута преди края на филма Нео е мъртъв – убит от агент Смит.\n„Сега разбираш, че не може да си мъртъв, защото аз те обичам. Обичам те.” Целувка. И сърцето на Нео отново започва да бие. WTF? Ето какво прави силата на любовта! Чудеса! „Как?! Той е избраният.” Смърт и трансформация.\nНео буквално скача в тялото на агент Смит и го разбива на парчета. Тотален пробив на всички нива в Матрицата. За него вече няма невъзможни неща. Той не само е повярвал, но и е разбрал.\n„Зная, че сте някъде там. Вече мога да ви усещам. Зная, че ви е страх. Страх ви е от нас. Страх ви е от промяната. Аз не знам какво е бъдещето. Не съм дошъл, за да ви кажа как ще свърши това. Дойдох, за да ви кажа как ще започне. ... Ще покажа не тези хора, това, което не искате да видят. Ще им покажа един свят без вас. Свят без правила и контрол, без граници и предели. Свят, в който всичко е възможно. Накъде ще поемем след това – този избор оставям на вас.”\nРедактирано Февруари 8, 2012 от no_self


БГ и свят Затвори и музеи на концесия\nДокато общественото внимание е заето с промените в Изборния кодекс, нов закон за концесиите е пуснат от правителството за обществено обсъждане, като се предвижда да могат да се отдават на концесия затвори, туристически забележителности, музеи, археологически разкопки и обекти от недвижимото културно наследство, пише "Стандарт".\nТака министърът на културата би могъл да отдава на концесия паметници, собственост на държавата, за стопанисване на частни или смесени дружества. Общините ще могат да предоставят за стопанисване на бизнесмени местни туристически обекти.\nНов закон с нови процедури\nНовият закон регламентира всички възможности за отдаване на държавна и общинска собственост за ползване от частни фирми срещу заплащане на концесионно възнаграждение от тяхна страна, както и ред за предоставяне на публични услуги от частни компании, за което ще плащат гражданите, държавата или общините.\nНовият закон за концесиите ще замени два действащи сега закона - за концесиите и за публично-частното партньорство. Предвидена е и възможност за изменение на сключените договори за концесия. Това ще става по предварително зададени за всеки договор условия.\nВиж още: Съветът на Европа: Условията в българските затвори са ужасни\nОсвен открита процедура, в която да участват всички, са предвидени и два други модела за даване на концесия, при които ще се водят преговори с конкретни кандидати - състезателен диалог и състезателна процедура с договаряне. Двете допълнителни опции са, за да помогнат на възложителя, ако той няма нужната технологична или икономическа информация, за да направи предварителните анализи за концесията.\nМаксималният срок за концесиите за ползване е 25 години. А за концесиите за строителство и услуги не е предвиден максимален срок. Срокът ще е част от конкуренцията при кандидатстването, което би трябвало да предотврати концесии "за вечни времена". Идеята е инвеститорът да получи възможност да възвърне инвестицията си за гарантиран период. Към момента има таван на концесиите от 35 години.\nВъвеждат се три вида концесии - за строителство, за услуги и за ползване на държавна и общинска собственост. Само при последния вид е оставен таван в закона- те не могат да са по-дълги от 25 години. Концесиите за подземните богатства са изключени от обхвата на този закон.\nНовият проектозакон предвижда и създаването на публично-частни партньорства. При създаването на съвместни дружества с участието на частни компании държавата и общините ще имат право да блокират решенията и промените в устава им.\nЕдин от спорните моменти в новия проектозакон е идеята и затворите да могат да бъдат давани на концесия. От една страна, това ще реши сериозните проблеми, с които държавата ни се сблъсква в момента по отношение на условията за живот в затворите. На България са отправени редица забележки по темата, а много затворници вече успяха да осъдят държавата именно заради това.\nОт друга страна обаче, новият закон може да отвори множество врати за корупционни практики и лобизъм. Частни затвори има и в САЩ. Там се наблюдават редица проблеми с частните затвори, които комикът Джон Оливър разглежда в шоуто си:\nПубликувано от Никола Никифоров 27 април 2016, 09:51


Мартина Ангелова 03 Февруари 2012 334 видяна\nРеалността - всичко, което е или всичко, което сетивата ни могат да възприемат. В някои от тези отговори се крие загадката за същността на реалността.\nНашата досегашна терминология търпи сериозни модификации, имайки предвид безкрайността на виртуалното пространство, в което сме се оз(к)овали. Животът ни до такава степен зависи от имейлите, уеб сайтовете, социалните мрежи и т.н. и т.н. , че на този етап, а и за в бъдеще едва ли бихме могли да си го представим другояче.\nСтаваш сутрин. Правиш си кафе и излизаш за работа, университет, училите, среща или пък не си правиш кафе, а директно излизаш. Ако имаш време, пускаш компютъра, за да си пуснеш някое онлайн радио или да чуеш песен от някой сайт. Може пък да прескочиш тази част и докато си в банята, междувременно да си пуснал Скайп и Фейсбук, за да се логнеш. Е, в най-късния вариант успяваш да свършиш тези неща, когато пристигнеш в офиса.\nПървите пет неща в офиса: първо - пускаш си компютъра, с който автоматично се зареждат Скайп и служебният мейл, второ - пускаш си кафето, трето - влизаш във Фейсбук, четвърто - проверяваш личната си кореспонденция, и пето – влизаш в страницата на някоя медия, за да прочетеш новините до момента. Няма как – служебният имейл и Скайп са връзката с шефа и останалите колеги, личният мейл и Фейсбук са връзката ти с приятелите, които не можеш да видиш или чуеш често по телефона, новините пък – така или иначе изскачат непрекъснато във всички социални мрежи. Кафето е желаната необходимост, за да се разбудиш сутринта или да се стоплиш след чакането на някой автобус за работа.\nДа, всички се чудим как ли сме живеели преди появата на интернет и социалните мрежи. Сякаш сме имали едно сетиво по-малко. Или пък сме използвали всичките си пет, но много повече, отколкото сега? Сами сме създали около себе си една огледалност на света, от който сме неделима част. Нож с две остриета, който улеснява реалността, когато искаме да достигнем някоя далечна географска точка, но и който я разрязваща, когато установим, че в интернет полето тя може да бъде манипулирана безброй много пъти.\nДа, хубаво е, когато намерим в някой сайт онлайн вариант на книга, която искаме да прочетем или разглеждаме заснети моменти от живота на човек, който не сме виждали от деца. Чудесно е, че можем да поздравим колегите от офиса в Сидни, например или че веднага можем да получим дадена информация в прикачен файл. Но кой ли би искал да прочете някоя новина, в която отново е отрит сайт за порнография или измами?\nСтотиците снимки на тринадесет-четиринадесет годишни момичета и момчета, които са се снимали в огледалото на банята или коридора пък са си истинска съвременна гротеска. Тоновете зле сложен грим тип „ала маска“ са безгласно желание за привличане на вниманието и компенсиране на годините, които все още липсват до пълнолетие.\nУповаваме се на общество, което счита за своя иманентна ценност защитата на човешките права и свободи, но всъщност ние самите ги ограничаваме. Вечер предпочитаме да си пишем с някой в Скайп или Фейсбук, вместо да излезем с истински хора или поне да прочетем някоя книжка. Доста често не знам къде да сложим границата и не успяваме да различим реалността от виртуалността. Ставаме все по - социопатични и по-зависими в желанията си да получим повече от света.\nКакво ли би станало, ако токът спре или компютърът ни хване някой вирус. Цивилизацията ни е стигнала неописуемо технологично развитие, но то залага на нови ценности, които се сменят с всяка реклама, всеки сайт, всяка новина.\nКупуваме, купуваме, купуваме, но забравяме да прочетем какво всъщност купуваме и докато се замислим, вече е излязъл някой нов модел смарт телефон в интернет магазините.\nпървите пет неща в офиса\nинтернет и социалните мрежи