Ги дьо Мопасан — Бел Ами (5) — Моята библиотека\nБел Ами (5)\nИзминаха два месеца. Наближаваше септември. Дюроа разбираше, че очакваното от него бързо забогатяване не е лесна работа. Най-много го огорчаваше незначителността на неговото обществено положение. Той не знаеше по какъв начин да достигне онова положение, благодарение на което хората се ползват с уважение и се радват на богатство. Той чувстваше положението си на журналист, без възможността за някакъв изход. Ценяха го, но го държаха на дистанция, поради неговия чин. Дори Форесте, на когото той беше направил много услуги, не го канеше повече на обяд, държеше се с него като с подчинен, макар и да продължаваше да разговаря като с приятел на „ти“.\nНаистина от време на време Дюроа успяваше да печата статиите си. Той беше съумял да си изгради известна лекота на стила, която му липсваше, когато бе написал своята втора статия за Алжир. Той можеше сега да се надява, че неговите фейлетони няма да срещнат отказ, но между този успех и възможността по свое желание да си избира темите или, с вид на съдия, да коментира политически въпроси — имаше такава разлика, каквато съществува между положението на файтонджия и господар, които отиват на разходка в Булонската гора. Особено го измъчваше факта, че за него светското общество е недостъпно, че му липсваха познати, които да се отнасят с него като с равен, макар че дружеше с жени, някои от тях и актриси, които се ползват с известност и говореха с него с кокетна непринуденост.\nОсвен това той знаеше от опит, че всички те, светските дами и куртизанки, изпитваха към него странно влечение и спонтанно зараждаща се симпатия. Дюроа се измъчваше от нетърпението да се сближи с тези жени, от които можеше да зависи неговото бъдеще.\nМного пъти му се искаше да се срещне с г-жа Форесте. Но винаги го задържаше унизителният спомен от тяхната последна среща. Освен това чакаше покана от страна на нейния мъж.\nИзведнъж той си спомни за г-жа дьо Марел и за нейната молба да я посети. След обяд той тръгна към нейния дом, като не знаеше с какво друго да убие времето си.\n„Всеки ден до три часа съм си вкъщи“ — беше го предупредила тя.\nВ два и половина часа той беше пред нейната къща. Тя живееше на улица „Дьо Вернейл“, на четвъртия етаж. След като позвъни, отвори му слугинята. Разчорлена, завързвайки връзките на обувките си, тя каза:\n— Да, госпожата е тук, но аз не знам дали се е събудила.\nТя отвори незаключената врата на приемната и Дюроа влезе. Приемната беше доста широка, но небрежно подредена. Мебели имаше малко. Избелелите стари канапета бяха наслагани край стените, според вкуса на слугинята. В подредбата не личеше отпечатък на грижливата заинтересованост на жена, която обича къщата си. По стените висяха четири малки картини, небрежно закрепени с помощта на върви. Тези картини изобразяваха една лодка в река, кораб в море, воденица в полето и сечене на дърва в гората.\nДюроа трябваше да чака доста време. Най-после вратата се отвори. Г-жа дьо Марел влезе бързо, облечена в японски пеньоар от розова коприна, с извезани златни пейзажи, сини цветя и бели птици.\n— Представете си — каза тя, — че аз бях все още в леглото. Колко мило е от ваша страна, че дойдохте. Аз бях убедена, че вие сте ме забравили.\nТя с възхитен вид му подаде и двете си ръце и Дюроа, развълнуван, като я улови за ръцете, целуна една от тях. Той беше видял как веднъж това правеше Норбер дьо Варен.\nТя го покани да седне. После, като го изгледа от главата до краката, каза:\n— Колко сте се изменили! Вие имате много добър вид. Животът в Париж ви е повлиял положително. Е, кажете ми някои новини.\nТе разговаряха, сякаш бяха стари познати, които изпитваха един към друг изблик на силна симпатия, доверие, дружба и нежност, както това става при хора със сходен характер и произход, станали приятели след пет минути.\nИзведнъж младата жена прекъсна разговора:\n— Колко чудно е, че аз така разговарям с вас. Сякаш ви познавам отпреди десет години. Наистина, ние ще бъдем добри приятели. Искате ли?\n— От само себе си се разбира! — Неговата усмивка допълваше недоизказаното.\nВ очите на Дюроа в този ярък и нежен пеньоар тя изглеждаше доста съблазнителна. Е, беше по-малко изящна, отколкото г-жа Форесте, по-малко кокетна, но затова пък повече действаше на чувствата, повече възбуждаше.\nКогато беше при г-жа Форесте, тя едновременно и го привличаше, и възпираше със своята приветливо-студена усмивка, която казваше: „Вие ми харесвате“ и „Пазете се“. Истинският смисъл на тези думи той никак не можеше да разбере. Той изпитваше желание да се хвърли в нозете й или да обсипе с целувки нежните дантели на нейния корсаж, вдишвайки бавно топлия аромат на гърдите й. Сега, като се намираше при г-жа дьо Марел, той гореше от по-грубо, ясно определено желание, което го караше да трепва пред очертанията на нейното тяло.\nТя говореше без умора, като кичеше всяка фраза със свойственото си остроумие, подобно на майстор, който прави чудеса с ловкостта си, която за неопитните хора изглежда много трудна и предизвиква учудване.\nНа вратата тихо се почука. Тя извика:\n— Можеш да влезеш, мое дете.\nПояви се малката й дъщеря, която приближи до Дюроа и му подаде ръката си. Майката, учудена, прошепна:\n— Това е истинска победа. Аз съвсем не мога да я позная.\nКато целуна момичето, Дюроа я постави до себе си и със сериозен вид започна гальовно да я разпитва как е прекарала времето си след деня на тяхната среща. Тя отговаряше с детинския си глас, звънлив като флейта, с важен вид на възрастна особа.\nБеше три часът. Дюроа стана.\n— Идвайте по-често — каза г-жа дьо Марел. — За мен е голямо удоволствие да разговарям с вас. А вие вече защо не ходите у Форесте?\n— Няма никаква сериозна причина за това — отговори той. — Имам доста много работа. Надявам се, че скоро ще се видим.\nТой излезе със сърце, пълно със смътна надежда.\nДюроа не каза на Форесте за това свое посещение. И през следващите дни той не можа да забрави за посещението. Нещо повече, той през цялото време усещаше прозрачната и вълнуваща близост на тази жена; струваше му се, че беше завладял част от нея, силуетът на нейното тяло не изчезваше от очите му. Той се намираше под влиянието на нейния образ, както това се случва, когато се прекарат няколко часа в приятни разговори с жена.\nСлед няколко дни той я посети за втори път. Слугинята го покани в приемната. Дъщеричката Лорин веднага се появи. Този път тя поднесе за целувка челото си и каза:\n— Мама моли да я почакате. Тя ще дойде след четвърт час, защото още не е облечена. Аз ще остана тук.\n— Ще ми бъде много приятно да прекарам с вас, госпожице, четвърт час — каза Дюроа. — Но аз ви предупреждавам, че съвсем не съм сериозен. Аз цял ден играя. Аз ви предлагам да поиграем на котка и мишка.\nМомичето стоеше учудено. После то се усмихна, както това би направила жена, която е изслушала някое предложение, което я е възмутило и учудило. То прошепна:\n— В стаите не се играе.\n— Мен ми е все едно — продължаваше той. — Аз играя навсякъде. Хайде, хванете ме.\nТой започна да се върти около масата, като я дразнеше. Тя вървеше след него, без да престава да се усмихва, с вид на вежлива снизходителност, понякога протягаше ръка, но все още не се решаваше да тича след него.\nДюроа се спря, наведе се и когато тя се приближи нерешително, той подскочи във въздуха и бързо избяга в другия край на стаята. Тя, понеже всичко това й беше много забавно, се разсмя и като се отдалечи, спусна се след него като издаваше радостни и страхливи викове, когато й се струваше, че го е хванала. Той си преграждаше пътя със столовете, които разместваше, караше я да се върти около някои от тях, после го оставяше и взимаше друг. Сега Лорин тичаше след него, като се наслаждаваше с цялото си същество от тази нова игра. Със зачервено лице, тя по детински се радваше на всички скокове, хитрости и примки на своя гост.\nИзведнъж й се стори, че го е победила в играта, но той я хвана, надигна я до тавана и извика:\n— Котката е хваната!\nВъзхитеното момиче риташе с нозе, като искаше да се изскубне, и се смееше от сърце.\nГ-жа дьо Марел влезе и каза учудено:\n— Лорин… Лорин играе. Вие сте я омаяли, господин Дюроа.\nДюроа остави детето на пода, целуна ръката на майката, след което тримата седнаха. Искаше им се да поприказват, но Лорин, винаги мълчалива, бъбреше неспирно, като все още се намираше под влиянието на възбудата, появила се в нея от играта. Майката я изпрати в детската стая.\nТя, с разплакани очи, мълком се подчини.\nКогато останаха сами, г-жа дьо Марел понижи гласа си:\n— Знаете ли вие, че имам един голям проект — аз мислех за вас. Всяка неделя аз обядвам у Форесте. На свой ред аз пък ги гощавам в ресторанта. Аз не обичам да приемам гости вкъщи, съвсем не съм създадена за това, освен туй не ме бива за домакинство. Аз обичам да живея бохемски. И тъй, аз ви поканвам в ресторант, но това наистина е доста еднообразно; ние обядваме трима, аз не каня мои познати. Казвам ви това, за да ви обясня в какво се състои работата. Вие без съмнение разбирате, че аз ви моля да се присъедините към нашата компания в събота, в кафене „Риш“, в седем и половина часа. Знаете ли това място?\nТой се съгласи на драго сърце. Тя продължи:\n— Ще бъдем само четирима — в случая две двойки. Тези малки банкети са много забавни за нас, жените, които не сме свикнали с такива развлечения.\nТя беше облечена в тъмнокафява дреха, която очертаваше нейната талия, бедрата, гърдите и ръцете. Дюроа почти се смущаваше, истинската причина за което не можеше да си обясни, понеже елегантността на нейния костюм не отговаряше на разхвърляността в дома й.\nВсичко, с което беше облечена, всичко, което се докосваше до тялото, й беше тънко и нежно.\nТой се раздели с нея, като чувстваше, както и първия път, усещането на нейната близост, което достигаше до халюцинация. Той чакаше близката среща с растящо вълнение.\nДюроа отново взе под наем черния фрак. Средствата му не позволяваха да си купи костюм. Той пръв дойде на определеното място, няколко минути по-рано от уречения час.\nЗаведоха го на втория етаж в малка стая с червени постелки и прозорец, който гледаше към булеварда. Върху четвъртитата маса, на която бе подредено за четирима души, беше постлана бяла покривка, тъй блестяща, като че беше лакирана. Всичко по масата весело блестеше от светлината на дванадесет свещи, поставени във високи свещници. Зад прозореца се виждаше голямо светлозелено петно, което се образуваше от клонките на дърветата, от които падаше светлина от прозорците на сградата.\nДюроа седна на ниско червено канапе. Отслабналите пружини се опънаха под тежестта на неговото тяло и на него му се стори, че пада в яма. Глух шум се разнасяше по цялата тази грамадна къща, шум, свойствен за такива големи ресторанти. Този шум произлизаше от смесването на различни звуци: звънът на съдове, вилици и ножове, бързите стъпки на прислугата, тракането на отварящите се врати, през които се чуваха гласовете на тия, които обядваха. Форесте влезе и му подаде ръка с приятелска фамилиарност, с каквато той никога не се отнасяше в редакцията на вестник „Ла ви франсез“.\n— Дамите ей сега ще дойдат — каза той. — Тези обяди са чудесии!\nПосле той разгледа масата, изгаси една слабо светеща газова ламбичка, затвори едното крило на прозореца, понеже духаше оттам, седна в ъгъла и каза:\n— Трябва да се предпазвам. Цял месец бях добре, а сега пак от няколко дни не съм здрав. Във вторник, като излизах от театъра, се простудих.\nВратата се отвори и се показаха две млади жени, придружавани от един келнер. Те бяха покрити с воал, скромни, с очарователна тайнствена сдържаност, свойствена на жени, които посещават места, ползващи се със съмнително име.\nКогато Дюроа поздрави г-жа Форесте, тя го смъмри, че не е ходил у тях. После, като погледна усмихнато приятелката си, каза:\n— Вие предпочитате г-жа дьо Марел. За нея вие имате време.\nКогато всички седнаха, келнерът подаде на Форесте менюто за вината. Г-жа дьо Марел извика:\n— Мъжете могат да пият каквото искат. А на нас дайте хубаво студено шампанско и нищо друго.\nКогато момчето излезе, тя каза, като възбудено се смееше:\n— Днес аз искам да пиянствам. Днес ще си посръбнем.\nФоресте, като се престори, че не я слуша, попита:\n— Нали нямате нищо против, ако се затвори прозорецът. От няколко дни аз съм настинал.\nТой затвори полуотворения прозорец и седна с успокоен вид. Неговата жена мълчеше и, загледана в масата, се усмихваше със своята неопределена усмивка, която като че всичко обещаваше и нищо не изпълняваше.\nДонесоха дребни сочни миди от Останд, приличащи на малки уши, сложени в раковини, които имаха вкус на солени конфети.\nСлед супата поднесоха пъстърва, розова, като тялото на младо момиче.\nЗапочнаха да разговарят. Най-напред заприказваха за една много интересна случка, за историята на една светска дама, заварена от един приятел на нейния мъж в прегръдките на един чужденец принц. Тази случка много забавляваше Форесте. Дамите обобщиха, че нескромният дърдорко е негодник и подъл човек. Дюроа се присъедини към тяхното мнение, като високо заяви, че в такива работи мъжът, каквато и роля да играе, макар и сам да бъде действащо лице или прост зрител, трябва да бъде ням като камък.\n— Животът би бил чудесен — добави той, — ако бихме могли да разчитаме на безусловна деликатност и от двете страни. В повечето случаи, почти винаги, жените ги задържа страха от разгласяване на техните тайни. — И като се усмихна, каза: — Нима това не е така? Много от тях не биха се подвоумили да се отдадат на моментното влечение, ако не се страхуваха, че в замяна на минутното щастие ще трябва да заплащат с позор и сълзи.\nТой говори с голяма убедителност, като че в дадения случай защитаваше своите интереси и думите му сякаш искаха да потвърдят: „От мен да не ви е страх за такива неприятности. Опитайте и ще разберете“.\nДамите кимаха одобрително. Те потвърждаваха със съчувствено мълчание, че тяхната твърда нравственост на парижанки не би устояла при вярата, че тайната ще бъде запазена.\nФоресте, който полулежеше на канапето, като беше повдигнал единия си крак, с вързана на врата салфетка, каза със скептичен смях:\n— От само себе си се разбира, че биха платили, ако бяха сигурни в мълчанието.\nДявол да го вземе! Бедните мъже!\nЗаприказваха за любовта. Като не я признаваше за вечна, Дюроа се съгласяваше, че може да има продължителна любов, която основана на доверието и дружбата, създава трайни връзки. Физическото съединение закрепва съюза на сърцата. Но той се възмущаваше от мъжете за ревността, драмите, сцените, нещастията, които винаги настъпваха след прекъсването на любовната връзка. Когато той млъкна, г-жа дьо Марел каза с въздишка:\n— Това е едничкото хубаво нещо в живота, но ние често го пренебрегваме, понеже започваме да искаме много повече.\nГ-жа Форесте, като си играеше с ножа, каза:\n— Да… да… нужно е да бъдеш обичана…\nПостепенно тя потъна в мисли. Изглежда, както в мечтите си, тя си представяше това, което не смееше да каже гласно.\nПонеже се бавеха със сервирането на другото ядене, те от време на време сръбваха шампанско, като хапваха от препечения бял хляб. Мисълта за силна, пленителна любов, проникваше в душите им, опияняваше ги постепенно, подобно на искрящото вино, което разпалваше кръвта им и замайваше главите им.\nДонесоха овнешки котлети, гарнирани с шпаргел.\n— Вкусни са, дявол да ги вземе! — извика Форесте.\nТе ядяха бавно, с наслада. Дюроа продължаваше:\n— Когато аз съм влюбен в някоя жена, светът за мен не съществува.\nТой каза това убедително, развълнуван от мисълта за радостите от любовта и доволен от вкусния обяд. Г-жа Форесте прошепна с безучастен вид:\n— С нищо не може да се сравни щастието от първото ръкостискане, когато ви питат: „Обичате ли ме?“ и ви се отговаря: „Да, обичам ви!“\nГ-жа дьо Марел, като изпи шампанското си наведнъж, весело каза, слагайки чашата на масата:\n— Аз не съм тъй платонична.\nЗапочнаха да се смеят, одобрявайки това, което тя каза. Очите на всички бяха блеснали. Форесте, който лежеше на канапето, се подпря с лакти на възглавницата и каза със сериозен тон:\n— Вашата откровеност ви прави чест и доказва, че сте практична жена. Но може ли да се узнае какво е мнението на господин дьо Марел по този въпрос?\nТя бавно сви рамене с вид на безкрайно презрение. После каза ясно:\n— В дадения случай господин дьо Марел не може да има мнение… На него е познато само… само въздържанието…\nСлед възвишените теории, разговорът придоби изтънчен цинизъм: хитроумни двусмислици, фокусничене с изразите и думи, смело замаскирани подмятания, безсрамно лицемерие, изрази и образи, разкриващи в скрита форма всичко, което не може да се приказва. Такива разговори доставят на светските хора особен вид удоволствие, нещо, като похотлива представа, вълнуваща и чувствена, отнасяща се до всички потайни, странни и страстно желани детайли на съвкуплението.\nПоднесоха пържени яребици с разни видове салати и гарнитури. Но те се хранеха вече без особен апетит, понеже бяха захласнати в своя разговор, потопени във вълните на любовта.\nЖените бяха възбудени. Г-жа дьо Марел проявяваше свойствената на нея смелост, която граничеше с предизвикването. Г-жа Форесте се отличаваше с приятна въздържаност, целомъдреност в обноските, в усмивката, в гласа. И всичко това още по-ясно подчертаваше смисълът на казаните от нея думи.\nФоресте, който се беше разположил между възглавниците, се смееше, пиеше и ядеше без умора. Понякога той изказваше такива груби или нецензурни думи, че жените, леко оскърбени, заемаха за две-три секунди смутен вид.\nПоднесоха десерт и кафе. Ликьорите придадоха на общата възбуда повече тъжен и бурен характер.\nГ-жа дьо Марел, както беше заявила, когато сядаше на масата, се изяви като пияница. И като се опитваше да забавлява своите събеседници, тя изглеждаше още повече пияна, отколкото беше всъщност.\nГ-жа Форесте млъкна, може би от предпазливост. Колкото се отнася до Дюроа, който се бе възбудил до крайност, майсторски се преструваше на трезвен.\nЗапушиха цигари. Форесте започна да кашля. Кашлицата сякаш раздираше гърдите му. Със зачервено лице и изпотени слепи очи, той се задъхваше, като притискаше салфетката до устните си. Когато кашлицата утихна, той гневно каза:\n— Тези удоволствия не са за мен. Това е просто глупост.\nНеговото весело настроение изчезна, помрачено от преследващия го страх от болестта.\n— Време е да си ходим — каза той.\nГ-жа дьо Марел извика келнера и поиска сметката. Искаше да я прегледа, но цифрите скачаха пред очите й и тя я подаде на Дюроа:\n— Платете вие, аз нищо не виждам, аз съм много пияна. — В същото време тя му подаде портмонето.\nСумата възлизаше на 130 франка. Дюроа прегледа сметката, провери я, даде две банкноти, взе остатъка и попита тихо:\n— Колко трябва да дам на келнера за почерпка?\n— Колкото искате, аз не знам.\nТой сложи на чинийката пет франка и върна портмонето на г-жа дьо Марел, като я попита:\n— Ще ми позволите ли да ви изпратя?\n— Разбира се. Аз не бих могла сама да отида до вкъщи.\nСбогуваха се с Форесте.\nДюроа и г-жа дьо Марел взеха файтон. Той я почувства близо до себе си, съвсем близо, затворена заедно с него в тъмната кутийка, осветявана понякога от отблясъците на уличните фенери. Той почувства през тъканта на дрехите топлината на нейните рамене и не можеше да й каже нито дума, нито една дума, понеже изгаряше от желание да я прегърне.\n„Ако аз се осмеля, как тя ще погледне на това?“ — мислеше си тай. Циничните думи, казани по време на обяда, го насърчаваха. Задържаше го само страхът от скандал.\nТя също мълчеше. Стоеше неподвижно в ъгъла на файтона. Ако не виждаше блясъка на нейните очи всеки път, когато във файтона проникваше светлина, той можеше да помисли, че спи.\nЗа какво мислеше тя? Струваше му се, че не трябва да говори, че ако макар с една дума наруши мълчанието, победата ще бъде невъзможна. Дюроа нямаше смелост да прояви грубо волята си.\nИзведнъж той усети, че тя помръдна с единия си крак — напрани нервно движение, което изразяваше нетърпение или, може би, покана. Той трепна. Бързо, като се извърна, той се хвърли върху й, като впиваше устните си в нейните и прегръщаше тялото й. Тя тихо извика, като се опитваше да се изправи, да се изскубне, да го отблъсне. После тя се отдаде, сякаш нямаше сила да се противи.\nСкоро файтонът спря пред нейната къща. Дюроа не можеше да намери нито една страстна дума, за да й поблагодари, да я благослови, да й се закълне в любов. Тя не ставаше, не се помръдваше, развълнувана от случилото се. Тогава той, за да не предизвика подозрение във файтонджията, слезе пръв и протегна ръка. Тя излезе от файтона, като леко се поклащаше, без да каже нито дума. Той позвъни и когато вратата се отвори, попита с разтреперан глас:\n— Кога пак ще ви видя?\nТя прошепна тъй тихо, че той едва можа да чуе:\n— Елате утре у дома на закуска. — И изчезна в тъмнината, като блъсна тежката врата, която се затвори с голям шум.\nДюроа даде пет франка на файтонджията и тръгна с бърз, тържествен ход, със сърце, препълнено с радост. Най-после той завладя една омъжена жена. Светска жена, същинска светска жена, парижанка! Как лесно и неочаквано стана всичко това!\nДосега той мислеше, че победата над тези съблазнителни същества е придружена от много грижи, безкрайни очаквания, изкусна обсада, ухажване, любовни думи, въздишки и подаръци. Но ето, при едно малко усилие, първата от тях, която той срещна, му се отдаде с такава учудваща бързина…\n„Тя беше пияна — помисли той, — утре песента ще бъде друга.\nЩе има и сълзи“. Тази мисъл го безпокоеше. „Какво да се прави? Сега, когато я спечелих, трябва да съумея да я задържа“.\nВ неясното видение, в което му се мяркаха неговите надежди за почести, успех, известност, пари и любов, той неочаквано си въобрази процесия от елегантни, богати, влиятелни жени, изчезващи с усмивка една след друга в облаците на неговите златни мечти.\nСънят му беше изпълнен със съновидения.\nНа другия ден, като се изкачваше по стълбите в къщата на г-жа дьо Марел, той беше видимо развълнуван. Как ли ще го посрещне тя? Ще го приеме ли? Ако тя е заповядала да не бъде приет?\nСлугинята отвори вратата.\n— Как се чувства госпожата? — попита той.\n— Както винаги — отговори тя и го покани в приемната.\nДюроа се приближи до камината, за да се погледне в огледалото. Като си поправяше връзката, той видя младата жена, която го гледаше от прага на стаята. Престори се, че не я е забелязал и в продължение на няколко секунди с напрегнато внимание те се гледаха един друг в огледалото, преди да се срещнат лице в лице. Той се обърна. Тя не се помръдваше от мястото си. Дюроа се приближи до нея:\n— Колко много ви обичам! Колко ви обичам!\nТогава тя го прегърна, като се притисна до гърдите му. После тя повдигна глава. Устните им се сляха в дълга целувка.\n„Все пак колко просто е всичко това — толкова просто“, — помисли той. След това техните устни се разделиха. Той се усмихваше, като се стараеше да придаде на погледа си израз на безкрайно влюбен. Тя също се усмихваше, както се усмихват жените, когато искат да изразят желанието си, своето съгласие, жаждата да се отдадат.\n— Ние сме сами — прошепна тя. — Аз изпратих Лорин да закуси при една своя приятелка.\nТой въздъхна, като целуваше ръцете й.\n— Благодаря, аз ви обожавам.\nТя го улови за ръка. Седнаха на канапето един до друг. На него се падаше задължението да намери интересна тема за разговор.\n— Нали не ми се сърдите много? — прошепна той смутено.\nТя постави ръка на устата му.\nДвамата стояха, без да кажат нито дума, гледаха се един друг и сплитаха треперещите си пръсти.\n— Колко много ви желая! — каза той.\n— Мълчи! — повтори тя.\nВ съседната стая слугинята затрака съдовете.\n— Аз не мога да остана до вас. Завива ми се свят.\nВратата се отвори:\n— Закуската е готова.\nТой тържествено я поведе към масата.\nТе закусваха, седнали един срещу друг, като непрекъснато се поглеждаха и усмихваха, замаяни от зараждащата се любов. Докато се хранеха, той почувства докосването на нейния крак; обхвана го с нозете си и не го пусна, стискайки го с всички сили.\nСлугинята влизаше и излизаше, внасяше и изнасяше чинии с пълно равнодушие, без да забелязва нещо. Когато закуската свърши, двамата се върнаха в приемната и отново седнаха на канапето. Той я прегърна, като се опитваше силно да я притисне до гърдите си. Но тя спокойно го отблъскваше:\n— По-предпазливо. Може да влезе някой…\n— Кога ще мога да ви видя сама, за да ви говоря за моята любов? — прошепна той.\nТя се наведе до ухото му и каза съвсем тихо:\n— След няколко дни ще дойда у вас.\nТой се изчерви:\n— Но у мен… у мен… е много скромно наредено.\n— Това няма значение. Аз искам да видя вас, а не квартирата ви.\nТой я помоли да определи деня. Тя каза, че ще дойде в края на идващата седмица. Дюроа настояваше да дойде по-рано, шепнеше й несвързани думи с пламенен поглед, като стискаше ръцете й със зачервено лице, развълнуван, обхванат от непобедимо желание.\nТя се забавляваше с неговото нетърпение. И постоянно променяше деня. А той повтаряше:\n— Утре… Кажете… утре…\nНай-после тя се съгласи:\n— Да. Утре. В пет часа!\nТой въздъхна радостно. Започнаха да разговарят почти спокойно, като приятели, като че бяха познати от двадесет години. Някой позвъни и те трепнаха, като бързо се отдалечиха един от друг.\n— Това трябва да е Лорин — прошепна тя.\nМомичето влезе и спря учудено. После се приближи тичешком до Дюроа, като, зарадвана че го вижда, плесна с ръце и извика:\n— Ах, Bel ami! (Bel ami — миличкият приятел, добрият приятел)\nГ-жа дьо Марел се засмя:\n— Я виж! Бел Ами! Лорин ви кръсти много сполучливо. Това ще бъде вашият приятелски псевдоним. Аз също ще ви наричам Бел Ами.\nТой сложи момичето на коленете си и трябваше да изиграе с нея всички игри, на които я беше научил.\nКогато стана, часът беше три без четвърт. Трябваше да отиде в редакцията. Като стоеше на стълбата, той още веднъж прошепна:\n— Утре, в пет часа.\nМладата жена отговори с усмивка:\n— Да — и се скри.\nКато свърши работата си в редакцията, той започна да обмисля как да подреди стаята си, за да приеме своята любима. Трябваше колкото се може по-умело да прикрие бедността на жилището си. Реши да накачи по стените разни японски украшения. Купи за пет франка цял куп различни вещи и с тях покри най-големите петна по стените. Окачи по прозорците прозрачни картинки, които изобразяваха речни параходи, птици, хвъркащи под червено небе, разноцветни дами по балкони, процесии от черни човечета, вървящи из снежни равнини.\nМалката му стаичка, в която трудно можеше да се обърне сам човек, скоро започна да прилича на вътрешността на нарисуван книжен фенер. Той беше доволен от наредбата и цяла вечер лепи по тавана птиците, които беше изрязал от останалите му цветни картини. След полунощ легна да спи, без да чува свирките на влаковете.\nНа другия ден Дюроа се върна рано вкъщи с един пакет пасти и бутилка „Мадейра“. После пак излезе, за да вземе две чинии и две чаши. Наслага всичките си покупки на тоалетното шкафче, като върху мръсната дървена дъска постла покривка. Съдовете за миене сложи под масата.\nТя дойде в шест без петнадесет минути. Възхитена от ярката пъстрота на рисунките, тя каза учудено:\n— Много приятно е у вас. Но по стълбите има много хора.\nТой я прегърна, като целуваше страстно косите й, покрити с воал.\nСлед приятните мигове, прекарани заедно, той я изпрати до улица „Римска“ и повика файтон. Когато тя седна във файтона, той прошепна:\n— Във вторник, в същото време.\n— В същото време, във вторник — отвърна тя и, като се възползва от тъмнината, го прегърна и го целуна по устата. Когато файтонджията шибна конете, тя извика: — Довиждане, Бел Ами!\nВ продължение на три седмици Дюроа приемаше в дома си г-жа дьо Марел през всеки два-три дена, сутрин или вечер.\nВеднъж, когато я чакаше в определеното следобедно време, силни викове го накараха да се приближи до вратата. Плачеше едно дете. Освирепял мъжки глас крещеше:\n— Защо се е разревал дяволът?\nНякаква жена отговори с писклив раздразнен глас:\n— Тая мръсна кокона, която се качва горе при журналиста, блъсна Никола по стълбите.\n— Не би трябвало да се пускат такива повлекани, щом като не забелязват децата по стълбите!\nСмаян от чутото, Дюроа се отдръпна. Той затвори вратата, но скоро на нея се почука. Той отвори — г-жа дьо Марел се втурна в стаята като, едва поемайки си дъх, попита:\nТой се престори, че нищо не е разбрал.\n— Не, какво има?\n— … Как те ме ругаха.\n— Тези проклетници, които живеят долу.\n— Но какво се случи?\nТой свали шапката й, разпусна корсета, сложи я на леглото и намокри слепоочията й с влажно парцалче. Тя се задушаваше. След като се поуспокои малко, тя настоя той да слезе долу, да ги повика на дуел и да ги убие.\n— Но това са простаци — повтаряше той. — Работата ще стигне до съд. Теб ще те разкрият, ще те задържат, ще те погубят. С такива по-добре е човек да не се залавя.\n— Какво ще правим сега? Аз повече не мога да идвам тук.\n— Много просто. Аз ще сменя квартирата си — успокои я той.\n— О, това няма да стане бързо — прошепна тя. — Неочаквано измисли нова комбинация и успокоена каза: — Не, не, аз измислих. Остави всичко на мен и за нищо не се безпокой. Аз ще ти пратя утре сутринта „синя книжка“. Тя наричаше „синя книжка“ затворените градски телеграми, изпращани запечатани в плик.\nСега тя се усмихваше възхитена от своето откритие, което не искаше да му съобщи, и безумстваше в любовен екстаз.\nКато слизаше по стълбите, тя все още бе в плен на случилото се. Г-жа дьо Марел се подпираше на ръката на Дюроа, понеже краката й се подкосяваха.\nНа стълбите нямаше никой.\nПонеже той обикновено спеше до късно, на другия ден в единадесет часа все още беше в леглото си, когато пощенският раздавач му донесе „синя книжка“. Дюроа я разпечата и прочете:\n„Свиждане днес. Пет часа. Улица «Цариградска» 127. Кажи да ти покажат квартирата, наета от г-жа Дюроа.\nЦелува те Кло“.\nТочно в пет часа той влезе в една голяма къща и попита портиера:\n— Тука ли е наела госпожа Дюроа квартира?\n— Покажете ми я, моля ви.\nПортиерът, свикнал с такива деликатни положения, изискващи предпазливост, го погледна и взе ключа от голямата връзка с ключове:\n— Вие ли се казвате господин Дюроа?\nТой отключи една малка квартира на долния етаж, която се състоеше от две стаи и се намираше срещу стаята на портиера. Приемната беше облепена с нови книжни тапети по стените. Мебелите, направени от червено дърво, бяха покрити със зеленикав рипс и жълт рисунък. Килимът, украсен с цветя, беше тъй тънък, че през него кракът усещаше дъските на пода. Спалнята беше толкова малка, че три четвърти от нея се заемаха от леглото — обикновен голям креват със синкави тежки покривки, също от рипс и завивка от пух, покрита с червена коприна, изпъстрена с подозрителни петна.\nНедоволен от обстановката, Дюроа помисли: „Тази квартира ще ми струва много пари. Ще трябва да взема пари в заем. Тя съвсем е оглупяла“.\nВратата се отвори и Клотилда се втурна, шумолейки с роклята си, като вихър, с разтворени обятия. Тя беше във възторг.\n— Нали това е много мило? И няма да има нужда от качване по стълби. Може да се влиза и излиза през прозореца; портиерът няма да може да вижда. Как хубаво ще се любим тук!\nТой я целуна студено, като не се решаваше да я запита за това, което му беше на устата. Тя сложи на масичката, която се намираше в средата на стаята, голям пакет. Като го развърза извади оттам сапун, шише с тоалетна вода, свингер, кутия с иглянки, куки за пантофки и малки щипци за къдрене на косите.\nТя весело се забавляваше, като нареждаше квартирата и като слагаше всяко нещо на мястото му. И говореше непрекъснато, като разглеждаше шкафовете:\n— Трябва да се донесат долни дрехи, които да се намират тук за всеки случай. Това ще бъде доста удобно. Ако ме намокри на улицата дъжд, ще идвам тук, за да се преобличам. Всеки от нас ще си има ключ, освен този, който ще си остане в портиера, за да го има в себе си, в случай, че ние забравим нашите. Наех квартирата за три месеца, разбира се, на твое име.\n— А кога ще трябва да се плати?\n— Вече е платено, мили мой!\n— Колко ти дължа?\n— Не, мое момче. Това не се отнася за теб, това е моя малка прищявка.\nТой се престори на сърдит.\n— Не, аз това няма да позволя.\nТя го прегърна:\n— Моля ти се Жорж. Това ми прави такова удоволствие. Аз искам нашето гнездо да принадлежи на мен, само на мен. Това нали не те оскърбява? Аз искам да поднеса дар на нашата любов. Кажи, че и ти искаш това, мили ми Жорж? — Тя го умоляваше с погледи, целувки, с цялото си същество.\nДюроа я предизвикваше да се моли, като се правеше на сърдит. Най-после той се съгласи, че всъщност тя има право.\nКогато г-жа дьо Марел си тръгна, той, като потриваше ръце и без да прави усилие да вникне в глъбините на душата си, където беше се породило мнението, което той си беше съставил в тоя ден за нея, прошепна: „Все пак тя е мила“.\nСлед няколко дни Жорж отново получи „синя книжка“. Тя му съобщаваше:\n„Мъжът ми ще си дойде тази вечер след шестседмично отсъствие. Ние ще трябва да се разделим за осем дни. Колко е скръбно, мили мой!\nДюроа остана изненадан. Той съвсем беше забравил, че тя е омъжена. Искаше му се да види този човек поне веднъж, за да има за него някаква представа.\nДокато чакаше търпеливо заминаването на съпруга й, той прекара във „Фоли Бержер“ две вечери, които свършиха у Рашел.\nЕдна сутрин Дюроа отново получи телеграма, която съдържаше следните четири думи:\n„Днес в пет часа, Кло“.\nИ двамата пристигнаха по-рано от определеното време. Тя се хвърли в прегръдките му, обхваната от безумно възбуждане, като го целуваше страстно по лицето.\n— Ако искаш — каза тя, — след като се налюбим до насита, да отидем някъде да вечеряме. Аз съм свободна през целия ден.\nТози път Жорж имаше пари и се почувства щастлив, че ще има възможност той да плати сметката.\n— Да идем там, където ти пожелаеш, мила. Аз съм напълно съгласен — отговори той.\nОколо седем часа те излязоха от квартирата и се озоваха на големия булевард. Тя държеше ръката му и му шепнеше на ухото:\n— Ако знаеш колко ми се иска да вървя с теб под ръка, как ми е приятно да те чувствам толкова близо.\n— Искаш ли да отидем да вечеряме в „Латуйл“? — попита той.\n— О, не. Там е много разкошно. Аз бих предпочела нещо просто, някоя малка гостилничка, където се хранят служители и работници; аз много обичам такива места. О, ако бихме могли да отидем вън от града!\nПонеже Жорж не знаеше такова заведение в този квартал, тръгнаха по булеварда. Влязоха в една винарна, където човек можеше и да се нахрани. През стъклената врата се виждаха две момичета, без шапки, седнали с двама военни. Трима файтонджии се хранеха в дъното на заведението, а една друга личност, на която занятието не можеше да се определи, пушеше с лула, като беше прострял краката си, с ръце пъхнати в джобовете на панталоните, разположил се на стола, с отмахната назад глава. Палтото му беше цялото изцапано, в джобовете си беше напъхал бутилка, парчета хляб, нещо увито във вестник и някаква връв. Той имаше гъсти разчорлени коси, посивели от мръсотия. Шапката му се търкаляше на земята под стола.\nПоявата на Клотилда с красив тоалет учуди всички посетители. Двете двойки престанаха да си говорят, тримата файтонджии спряха спора си, а лицето, което пушеше, извади лулата от устата си, и като се изплю на дъските, погледна я и леко поклати глава.\n— Колко е приятно — каза г-жа дьо Марел. — Тук ще ни бъде много добре. Когато дойдем друг път, аз ще се облека като работничка.\nТя седна, без да се стеснява и без да се отвращава на един дървен стол, който лъщеше от разсипани мазнини и питиета, избърсвани набързо от келнера. Дюроа, малко смутен и малко засрамен, потърси окачалка, за да си закачи цилиндъра. Но като не намери такава, той го сложи на един стол.\nПоднесоха им овнешко рагу, парче жиго и салата. Клотилда повтаряше:\n— Аз обичам това заведение, защото е по моя вкус. Тук ми е по-приятно, отколкото в Английското кафене. — После добави: — Ако искаш да ми направиш пълно удоволствие, заведи ме на бал в някоя кръчма. Аз зная тук наблизо едно такова място, което се казва „Бялата кралица“.\nДюроа учуден, попита:\n— Кой те е водил там?\nТой я погледна изпитателно и тя се изчерви, сякаш този неочакван въпрос пробуди у нея нежен спомен. След минута мълчание тя каза:\n— Това беше един приятел… — След това, като помълча, прибави: — Той умря. — И искрено опечалена, наведе очи.\nЗа пръв път Дюроа помисли, че нищо не знае от миналото на тази жена и потъна в размишления. Да, преди него тя е имала любовници, но какви са били те? От каква среда? Неясна ревност, нещо като сръдня се зароди в него, омраза към всичко, което той не знаеше, към всичко, което не му принадлежеше в това сърце, в този неин живот. Той я погледна раздразнен от тайната, скрита в тази хубава и загадъчна главица, която тази минута може би мисли с тъга за друг, за други… Как му се искаше да надникне в тези спомени, да се порови в тях, да узнае всичко, всичко да види!…\n— Искаш ли да ме заведеш в „Бялата кралица“? — повтори тя. — Това ще бъде същински празник.\nДюроа се самоуспокои: „Та какво ме интересува мене миналото? Глупак съм, ако това ме вълнува“. И отговори усмихнато:\n— Не ще и питане, миличка.\nКато излязоха на улицата, тя прошепна с глас, с който се говори при признание:\n— Досега аз не смеех да те моля за това, но ти не можеш да си представиш колко обичам тези места, където за жените е неприятно да отиват. По време на карнавала ще се облека като ученик. Аз съм много интересна в такъв костюм.\nЩом влязоха в салона за танцуване, тя се стъписа и се притисна към него. Но беше доволна, че дойдоха тук. Тя с любопитство наблюдаваше проститутките и сутеньорите. Наблюдавайки суровия неподвижен полицай, тя често повтаряше: „Ето един стражар, който има внушителна фигура“. След четвърт час на нея й омръзна и той я изпрати до къщи.\nДвамата почти всяка вечер посещаваха кабаретата, където се веселят долните слоеве на Париж. Дюроа се увери, че любовницата му изпитва същинска страст към скитанията из бохемските свърталища.\nТя отиваше на среща, облечена в тъмни прости дрехи, с шапка на водевилна субретка; и без да се съобразява с простотата на своя костюм, тя не се разделяше със своите пръстени, гривни, брилянти. На молбата му да ги махне, тя отговаряше: „Нека мислят, че това са рейнски камъчета“.\nКато си мислеше, че е много добре маскирана, макар всъщност това съвсем да не беше така, тя отиваше в кабаретата, които се ползваха с най-лошо име.\nТя помоли Дюроа и той да се преоблече като работник. Жорж не се съгласи, дори не смени цилиндъра си с мека шапка. Г-жа дьо Марел се утешаваше, оправдавайки неговия отказ така: „Нека мислят, че аз съм прислужница в някой виден дом и че имам връзки с човек от обществото“. И намираше тази комбинация за чудесна. Освен простонародните кабарета, те често посещаваха вмирисано на тютюнев дим заведение, като сядаха на малки дървени столчета около вехта дървена маса. Облак от парлив дим и миризма на пържена риба се носеше из салона. Облечените в прости ризи мъже приказваха високо, като посръбваха от чашките. Учуденият келнер разглеждаше дошлата странна двойка. Той им поднесе две чаши вишновка. Г-жа дьо Марел се вълнуваше, галеше Жорж и се радваше. Тя пиеше по глътка от това червено питие, като разглеждаше наоколо с неспокойни пламтящи очи. От всяка погълната чаша тя получаваше усещането на извършена грешка — всяка капка от парливото питие, което попадаше в нейното гърло, й доставяше остра наслада, радост от забраненото и престъпно удоволствие.\nПо някое време тя казваше тихо: „Да си ходим“. И те излизаха. Тя бързо пристъпваше, навела глава, с малки крачки, също като актриса на сцената, между посетителите, които се бяха облегнали на столовете и я съпровождаха с подозрителни и недоволни погледи. Излязла навън, тя въздъхваше с облекчение, сякаш беше успяла да се отърве от някоя голяма опасност.\nПонякога, разтреперана, тя питаше Дюроа:\n— Ако някой тук ме оскърби, какво би направил?\nТой отговаряше със самохвалство:\n— Бих съумял да те защитя!\nИ тя радостно стискаше ръката му, като в нея се зараждаше желанието да я оскърбят, за да бъде защитавана, да види как тези мъже ще се бият помежду си заради нея, макар че между тях би бил и нейният любим човек.\nНо тези разходки — два-три пъти през седмицата — започнаха да омръзват на Дюроа. Освен това от известно време беше му трудно да харчи всеки път за файтон и за други дребни сметки.\nСега той едва свързваше двата края, понеже имаше по-големи нужди, отколкото когато служеше в Железниците. През първите месеци той харчеше без сметка, като се надяваше, че приходите му ще се увеличат. Но това не се случи.\nНай-простият начин — заем от касата — той беше вече използвал, а от редакцията си беше взел заплатата за четири месеца напред. Освен това той беше задлъжнял сто франка на Форесте, триста франка на Жак Ривал, който можеше да чака, без да се вземат предвид малките му дългове от пет до двадесет франка.\nСлед като г-н Потен не можа да го посъветва по какъв начин да намери още сто франка, Дюроа изпадна в отчаяние. Сега той чуваше бедността си още по-силно, понеже разходите му се увеличиха. Омразата към всички хора растеше и при всеки най-малък повод тя избуяваше в некрасив вид. Понякога Дюроа се питаше как беше могъл да харчи средно около хиляда франка на месец, без да си позволява някакви излишества. И пресмяташе, че закуската от осем франка, заедно с обяда от дванадесет франка в един от хубавите булевардни ресторанти, вече възлизаха на един наполеон. А като се прибавят и десетина франка за дребни разноски, нещо, което ставаше неусетно, сумата стигаше тридесет франка. А тридесет франка правят деветстотин франка на месец. В тази сметка обаче не влизаха разноските за дрехи, обуща, долни дрехи, храна и пр.\nНа 14 декември той беше останал без франк в джоба си, като не виждаше от кого би могъл да вземе в заем малко пари. В този ден, както това често се случваше преди, той не закуси и прекара цялото време в редакцията, сърдит и огорчен. Около четири часа получи телеграма от любовницата си:\n„Искаш ли да обядваме заедно? После ще направим разходка донякъде?“\n„Да обядваме ми е невъзможно“.\nПосле си помисли, че е глупаво да се отказва от приятните минути, които щеше да прекара с нея:\n„Ще те чакам в девет часа в нашето гнезденце“.\nДюроа изпрати писмото по едно момче, за да не прави разноски за телеграма. Беше отчаян, че не може да намери пари за вечеря.\nДо седем часа той не беше нищо измислил и стомахът вече го болеше от глад. Тогава реши да прибегне до едно отчаяно средство. Почака докато излязат всичките му колеги и като остана сам, позвъни силно. Слугата на директора, който беше останал да пази редакцията, веднага дойде. Дюроа, развълнуван, бъркаше из джобовете си.\n— Чуйте, Фукар, аз съм си забравил портмонето вкъщи, а ще трябва да отида да вечерям в „Люксембург“. Бихте ли ми дали в заем петдесет су за файтон.\nСлугата извади от джоба на жилетката си три франка и попита:\n— Господин Дюроа, не желаете ли повече?\n— Не, не. Толкова стигат. Благодаря ви.\nИ като взе парите, Дюроа слезе бързо по стълбите, после отиде и похапна в една малка гостилничка.\nВ девет часа той очакваше любовницата си, като си грееше нозете до камината в малкото салонче.\nТя се втурна оживена, много весела, възбудена от студения въздух:\n— Ако искаш — каза тя, — най-напред да идем да се разходим, после, към единадесет часа, ще се върнем тук. Времето е чудесно за разходка.\n— Защо да излизаме? Тук е тъй приятно — каза той.\n— Ако беше видял колко е хубава луната — продължи тя, без да сваля шапката си, — в такава вечер разходката е неповторима наслада.\n— Може би, но аз не искам да се разхождам.\nДюроа каза това ядосано. Това я учуди и оскърби и тя попита:\n— Какво ти е? Какъв е този тон от теб, аз искам да се разходя, а не мога да разбера защо си сърдит?\nРазгневен, той се изправи:\n— За нищо не се сърдя. Това, според мен, е глупаво. Това е!\nГ-жа дьо Марел беше от тия жени, които се дразнеха от отговорите на техните въпроси, грубостта силно ги разгневяваше. Презрително, едва сдържаща злобата си, тя каза:\n— Аз не съм свикнала да говорят така с мен. В такъв случай аз отивам сама. Довиждане!\nТой разбра, че е стигнал до крайност, и като се спусна след нея, хвана я за ръцете и започна да ги целува:\n— Прости ми, мила моя, прости ми, днес аз съм много раздразнен и нервиран. Имам неприятности, затруднения, работа…\n— Това не ме интересува и аз съвсем не желая да ставам жертва на твоите настроения.\nТой я задърпа към канапето:\n— Чуй, миличка, аз съвсем не искам да те оскърбявам.\nПочти насила той я накара да седне, и, като падна пред нея на колене, каза:\n— Прости ли ми? Кажи, че си ми простила.\n— Е, добре. Но това да не се повтаря — каза хладно тя и, като стана, добави: — А сега да излезем на разходка.\nПрегърнал коленете й, той не ставаше и шепнеше:\n— Аз ти се моля да останеш. Направи това за мен. Бих желал тази вечер да сме само с тебе двама, край камината, кажи „да“, аз ти се моля, кажи „да“.\nТя отговори късо и жестоко:\n— Не. Аз искам да изляза и няма да се подчиня на капризите ти.\nА той настояваше:\n— Моля те… Имам много сериозни причини за това…\nТя беше непреклонна:\n— Не, ако ти не искаш да дойдеш с мен, аз ще изляза. Сбогом.\nИ тя тръгна към вратата. Той отиде до нея и я прегърна:\n— Чуй, Кло, моя малка Кле; направи това заради мен.\nТя се спря и го загледа в лицето:\n— Ти лъжеш. Какви са тия причини?\nТой се изчерви, без да знае какво да каже. Тя, възмутена, продължаваше:\n— Личи ти, че лъжеш… Подло животно…\nРазгневена, със сълзи на очи, тя се изскубна от ръцете му. Той я задържа отново, като я беше хванал за раменете и, отчаян, готов да се съгласи с всичко, за да избегне тази сърдита раздяла, каза с печален глас:\n— Истината е в това, че нямам в себе си нито франк. Ето всичко.\nТя спря на мястото си и като продължи да го гледа в очите, за да узнае истината, каза:\nТой силно се изчерви.\n— Казвам, че нямам нито франк. Разбираш ли? Нямам с какво да платя там, дето бихме отишли, нито чаша питие. Ти ме принуждаваш да признавам такива позорни неща…\nТя продължаваше да го гледа в очите:\n— Значи това е истината, нали?\nВ този момент той обърна всичките си джобове:\n— Гледай, сега доволна ли си?\nНеочаквано, в страстен изблик, тя разтвори прегръдките си и се хвърли на врата му:\n— О, мое бедно момче… Мое бедно момче… Ако знаех това! Кажи какво се е случило с теб?\nТя го накара да седне и, като падна до него на колене, прегърна го, като непрекъснато го целуваше по устата, мустаците, по очите. Помоли го да разкаже за случилото се.\nДюроа измисли една мила история. Трябвало да помогне на баща си, който се намирал в много тежко положение. Наложило се да изразходва не само всичко спестено, но и потънал до гуша в дългове. Накрая допълни:\n— Аз ще трябва да гладувам още половин година, тъй като изразходвах всичко спестено. Какво да се прави, когато в живота се случват и такива неща…\nТя му шепнеше на ухото:\n— Аз ще ти дам назаем, искаш ли?\nТой отговори, пазейки честолюбието си:\n— Ти си много добра, миличка, но моля ти се да не говорим повече за това. Ти ме оскърбяваш с това.\nТя млъкна. После, като го притискаше в прегръдките си, каза:\n— Ти никога няма да разбереш колко много те обичам.\nТова беше една от най-приятните техни любовни вечери. На тръгване тя каза усмихнато:\n— Хм! Човек в твоето положение не би се почувствал зле, ако намери в джоба си забравени пари, заврели се някъде под хастара.\n— Ах! И това става понякога.\nТя пожела да си отиде пеша, под предлог, че луната е чудесна и ще й се наслаждава през целия път. Беше студена и ясна нощ, каквито са нощите в началото на зимата. Минувачите и конете бързаха, сякаш бяха ухапани от студа. Като се сбогуваха, тя го попита:\n— Искаш ли да се видим вдругиден?\n— В същото време ли?\n— Довиждане, мили мой.\nТе се целунаха нежно.\nТой тръгна с бързи крачки, като мислеше трескаво как утре на всяка цена трябва да намери пари. Когато вече беше влязъл в стаята си, той потърси в джоба на жилетката си кибрит и остана учуден като напипа една монета.\nКато извади монетата и я погледна, остана смаян. Това беше един наполеон. Стори му се, че си е изгубил ума. Започна да я обръща, да я върти, като се мъчеше да разбере по какъв начин е попаднала в джоба му. После изведнъж се досети каква е работата и се възмути. Любовницата му му беше дала милостиня. Какъв срам!\nСърдит и оскърбен, той легна да спи.\nСъбуди се късно и почувства, че е гладен. Опита се отново да заспи, за да се събуди в два часа. После си каза: „Това до нищо няма да доведе. Ще трябва да обмисля как да намеря пари“. После излезе, като се надяваше, че на улицата нещо ще му дойде наум. Но не можа да измисли нищо. Вместо това, като минаваше покрай ресторантите, почувства голям глад и започнаха да му текат слюнките. По обяд, без да успее да измисли нещо, той изведнъж реши: „Ще отида да похапна с парите на Клотилда. Утре ще й ги върна“. В една бирария той се нахрани за два франка и половина. Като отиде в редакцията, върна на слугата трите франка, като му каза:\n— Вземете, Фукар, парите, които вчера ми бяхте дали за файтон.\nТой работи до седем часа, после отиде да вечеря и похарчи още три франка от същите пари. Като вечеряше, пи две чаши бира. Но понеже нито имаше възможност да вземе кредит, нито да измисли в разстояние на едно денонощие някакви парични източници, той трябваше да похарчи още шест и половина от двадесетте франка. По такъв начин щеше да отиде на среща с малко под четири франка в джоба.\nДюроа се чувстваше като бясно куче и възнамеряваше веднага да постави работата на чисто. Той ще каже на Клотилда: „Намерих в джоба си двадесет франка, поставени от тебе. Аз не мога сега да ти ги върна, защото положението ми е същото и нямам време да мисля за пари. Но следващия път ще ти ги върна“.\nТя дойде нежна, ласкава и разтревожена. Как ли ще я посрещне той? Целуна го смело, като искаше да отдалечи за известно време всякакво обяснение. На свой ред и той помисли: „Ще имам време да поговоря и за това. Трябва да се намери повод“. Но той не можа да подхване разговор на тази деликатна тема. През цялото време, докато бяха заедно, тя бе много мила. Разделиха се в полунощ, като си определиха среща в средата на другата седмица, понеже г-жа дьо Марел беше получила няколко покани за обяд.\nНа другия ден, като заплащаше закуската си, Дюроа понечи да извади от джоба си останалите четири франка, но заедно с тях намери и друга златна монета. Отначало помисли, че са му я дали по погрешка, когато вчера размени пари. Но от мисълта за унизителността на преследващата го милостиня, сърцето му нервно затуптя. Как съжаляваше, че не й каза нищо! Ако беше изразил негодуванието си, това не би се повторило.\nВ продължение на четири дни той упорито и напразно полагаше усилие да намери пет луиза. Но вместо туй той похарчи и втория наполеон на Клотилда. Макар че, ядосан беше й казал: „Не повтаряй повече глупавата си постъпка, иначе ще се разсърдя“, тя се изхитри и още при първото виждане пъхна в джоба му още двадесет франка. Този път Дюроа успокои съвестта си със следното разсъждение: „Аз ще й ги върна. Аз, може да се каже, че просто взех назаем тези пари“.\nКасиерът на вестника най-после разбра отчаяната молба на Жорж и се съгласи да му дава по пет франка на ден. Тези пари му стигаха за прехраната, но за връщане на дълга от шестдесет франка и дума не можеше да става. Като имаше предвид, че Клотилда отново беше обхваната от желанието да правят нощни разходки из всички подозрителни кьошета в Париж, той не се разсърди особено, когато намери още една златна монета в един от джобовете си, друга — в същия ден — в обущата си, и на другия ден след разходките, пълни с приключения, намери и в кутийката на часовника. Тя искаше неща, който той не беше в състояние да удовлетворява. Затова съвсем естествено беше, че тя си заплащаше удоволствията, тъй като не искаше да се откаже от тях. Освен това Дюроа си водеше сметка за всички пари, които получаваше от нея, като не губеше надежда един ден да й ги върне.\nЕдна вечер тя каза:\n— Представи си, че аз не съм била нито веднъж във „Фоли Бержер“. Искаш ли да отидем?\nОколо една минута той се подвоуми, тъй като се страхуваше, че там може да срещне Рашел. После си помисли: „Но нали аз не съм женен. Ако тя ме види ще разбере каква е работата и няма да ме заговори. При това ние ще сме в ложа“.\nКъм това го подтикваше и друга причина — имаше възможност да намери на г-жа дьо Марел безплатна ложа. По такъв начин щеше да й плати една част от дълга си. Той помоли Клотилда да го почака във файтона, като не искаше тя да разбере, че той ще вземе безплатен билет. После се върна при нея и те влязоха, поздравявани от контрольорите.\nМястото за разхождане беше препълнено с хора. С голяма мъка двамата си пробиваха път между насъбралите се мъже и жени. Най-после стигнаха до ложата си и седнаха. Мястото им беше между тихия партер и шумящата галерия. Г-жа дьо Марел проявяваше любопитство към разхождащите се проститутки и не се интересуваше от сцената. Тя постоянно се обръщаше към тях, горяща от желание да ги пипне, да се докосне до техните корсажи, лица, коси… Изведнъж тя каза:\n— Погледни онази пълната брюнетка, която непрекъснато ни гледа. Струва ми се, че иска да говори с нас. Забеляза ли я?\n— Не. Имаш грешка — отговори той. Но беше я забелязал отдавна. Това беше Рашел, която обикаляше около тяхната ложа, хвърляше гневни погледи, готова да изговори куп жестоки думи.\nСред навалицата той се срещна с нея. Тя му бе прошепнала „Добър вечер“ и му беше намигнала многозначително. Той не отвърна на нейното любезно поздравление, понеже се страхуваше да не бъде забелязано от Клотилда. Мина край нея с вдигната глава и презрително стиснати устни. Проститутката, обхваната от инстинктивна ревност, тръгна след него и отново се сблъскаха.\n— Добър вечер, Жорж! — каза високо тя.\nТой пак нищо не отговори. Тя бе твърде настоятелна в желанието си да бъде забелязана и да се поздрави с него. Тя неуморно се разхождаше около тяхната ложа, като очакваше удобен момент.\nКато забеляза, че г-жа дьо Марел я гледа, тя докосна рамото на Дюроа:\n— Добър вечер, как си?\nТой не се обърна. Тя продължи:\n— Какво е станало с теб? Нима от четвъртък насам си оглушал?\nЖорж седеше с презрителен вид и ясно показваше, че не иска да се злепоставя, разговаряйки с тази проститутка. Тя се засмя, но смехът й беше гневен:\n— Значи ти си и ням? — каза тя. — Може би тази дама ти е откъснала езика?\n— Как смеете да говорите с мен? — почти изкрещя той. — Махнете се или ще помоля да ви арестуват.\nТогава тя се развика с пълно гърло и ококорени очи:\n— Ето какъв си ти! Ах, ти негоднико! Когато спиш с някоя жена, след това поне я поздравявай. Не е оправдание, че понеже си с друга, сега се преструваш, че не ме познаваш. А когато минавах покрай теб, да беше поне кимнал с глава, тогава аз нямаше да те безпокоя. Но това за тебе е унизително. Добре тогава! Аз ще ти дам да разбереш!\nТя би крещяла още дълго, ако г-жа дьо Марел не напусна ложата и вече се промъкваше между тълпата, като търсеше, сякаш умопобъркана, изход…\nДюроа се спусна след нея. Рашел като видя, че двамата бягат, за да се отърват от нея, викна тържествуващо:\n— Дръжте я! Дръжте! Тя ми открадна любовника.\nПубликата се разсмя. Двама мъже, на шега, хванаха бягащата за раменете и уж искаха да я замъкнат някъде, като се мъчеха да я целунат. Но Дюроа я стигна, издърпа я от тях и я изведе на улицата. Тя се хвърли в празния файтон, който чакаше на изхода. Той се качи след нея и на въпроса на файтонджията закъде ще заповяда да пътуват, каза:\nФайтонът бавно затрополи по улицата. Клотилда, в нервен припадък, като беше закрила лицето си с ръце, ридаеше. Дюроа не знаеше нито какво да каже, нито какво да прави.\n— Чуй, Кло, моя малка Кло, позволи ми да ти обясня — зашепна той. — За това, което се случи, аз нямам вина. Аз познавам тази жена много отдавна…, през младите си години…\nТя изведнъж откри лицето си и с яд на влюбена и измамена жена каза бързо и гневно:\n— Ах, ти негоднико, мръснико, подлецо… Нима е възможно това? Какъв срам!… О, боже мой!… Какъв срам!…\nИзливайки гнева си, тя постепенно идваше на себе си и си спомняше един след друг фактите:\n— Та ти си й заплащал с моите пари!… И аз съм давала пари… за тази проститутка… О, подлец!\nВ продължение на няколко секунди тя като че търсеше по-силен израз, после изведнъж, като направи движение сякаш искаше да плюе, каза:\n— О! Свиня, свиня… свиня… Ти си й заплатил с моите пари… Свиня… свиня… — като не намираше друга дума, тя повтаряше: — Свиня… свиня… свиня…\nИзведнъж тя се надигна към прозореца и дръпна файтонджията за ръкава:\nОтвори вратичката и изскочи на улицата. Жорж понечи да тръгне след нея, но тя извика:\n— Да не смееш да вървиш с мен!\nНаоколо започнаха да се събират минувачи и Дюроа, от страх да не стане скандал, не помръдна. Тя извади портмонето си и започна да търси под светлината на фенера пари; даде на файтонджията два и половина франка и каза с разтреперан глас:\n— Ето… вземете си парите… аз плащам и закарайте този скот на улица „Бурсо“, квартал „Бутиньол“.\nСъбралите се наоколо се развеселиха. Един господин каза: „Браво, юнакиня!“ А някакъв гамен, като се беше наредил до колелетата на файтона, викна пискливо: „Добър вечер, Биби!“\nСлед това каретата, обсипана с куп насмешки и присмех, потегли.


МУЗИКА ЗА ДУШАТА :: Непонятните символи на безхаберието\nПрочетен: 2648 Коментари: 3\tГласове:\nПравителството на една държава по условие има две основни задачи. Първата е да прави небходимото, така че животът на хората да става все по спокоен и сигурен, а благосъстоянието им да се подобрява. Втората задача, която не винаги съвпада с първата, е правителството да извършва такива действия, че да привлече повече избиратели и евентуално да повтори мандата си. Разминаването между двете задачи се получава тогава, когато, за да се постигне сигурност и благосъстояние, е необходимо за известен период от време да се прилагат непопулярни мерки. И когато този период е предизборен, всяко правителство се изправя пред тежката дилема какво да предпочете. Дали да следва дългосрочните цели, с риск да не може да продължи изпълнението им при провал на изборите, или да се откаже от важните, но непопулярни действия, да си осигури втория мандат, а после дълго да се мъчи да върне влака на правилния коловоз.\nКогато в някоя задача на правителството не е налице такъв конфликт, обаче, нормално е да се очаква именно в предизборния период да се удвоят усилията за постигане на положителни резултати, с което хем да се изпълнят дългосрочните цели, хем на момента да се печелят избиратели. Затова по никакъв начин не мога да разбера абсолютното бездействие и безхаберие на днешното българско правителство по решаването на два знакови проблема – Софийската топлофикация и металургичния комбинат „Кремиковци”. И в двата случая са засегнати голям брой хора, същите те и избиратели, и в двата случая решението на проблемите на практика е изцяло в ръцете на централната изпълнителна власт, и в двата случая демонстрацията на активност и решителност от страна на правителството би му донесла и краткосрочни, и дългосрочни дивиденти.\nКой знае защо това не става. Нека да видим двата казуса поотделно.\n„Топлофикация София” АД\nСистемата на отоплението на столичани е централизирана, монополна, архаична, неефективна и отгоре на това лошо управлявана. Необходими са спешни мерки за преструктуриране, демонополизация, създаване на конкурентна среда, съчетана с приватизация, която неизбежно ще доведе до модерно и ефективно управление. По този въпрос няма дори и теоретични разногласия. Вместо това се създава изкуствен спор дали предприятието да бъде повече общинско или повече държавно и през този измислен конфликт цялата пара отива в свирката. Както Министерството на икономиката и енергетиката, така и Столична община, до момента не са предложили някаква стратегия или план за решаване на проблема с отоплението на най-големия град в България. Ясно е, че нито чиновниците в министерството, нито тези в общината, имат капацитет или мотивация да изготвят план за действие. От друга страна, обаче, софийската топлофикация не е уникален случай. Други големи градове от бившия соцлагер са имали подобни структури и са си решили проблемите. Затова съвсем естествено би било правителството на Република България да наеме квалифицирани международни експерти, които притежават този специфичен опит, да ги събере с български специалисти, които познават системата отвътре, и да им възложи да очертаят подробно път за излизане от кризата. После да приложи одобрения план и да приключи въпроса.\nНепонятно е защо вече толкова години това не се прави. Вместо това министър и кмет ежедневно се излагат в безсилието си да решат оперативни въпроси като събиране на вземания или доставка на природен газ. Темата е водеща в сутрешните блокове на телевизиите, на първа страница е във вестниците, изцяло в негативен контекст, но правителството не предлага адекватно решение.\nНяма да анализирам историческите причини за проблемите на „Кремиковци”. За тях ежедневно се коментира в медиите, вероятно е казано всичко, което може да се каже. Да разгледаме, обаче, днешната ситуация. Предприятието е в несъстоятелност. Държавата е най-големият кредитор. Назначен е синдик, който, по волята на кредиторите, трябва да предприеме действия за реализиране на активите на дружеството по такъв начин, че да се получи оптимален резултат. Когато тъкмо държавата е най-големият кредитор, тя има възможност да възложи на синдика такъв план за действие, който може и да не и донесе максимална възвращаемост на дължимите пари, но по държавнически да реши системния проблем на българската икономика, какъвто би представлявало затварянето на металургичния комбинат. Все пак държавата е собственик също така на БДЖ, на пристанищата в Бургас и Лом, държавата със своите социални мрежи ще трябва да понесе значителното увеличение на безработицата, ако останат без работа многобройни работници от самото предприятие и свързаните него фирми.\nСледователно правителството би натрупало солидни дивиденти тъкмо преди изборите, ако се заеме сериозно да намери оператор и после собственик на активите на „Кремиковци”, с което да отвори перспектива за бъдеща модернизация и оптимизация на производството там. Вместо това, и Петър Димитров, и Сергей Станишев, които ежедневно са обсаждани от разгневените протестиращи металурзи, са се концентирали върху „важната” задача да платят заплати за два месеца и толкова. Оказва се, че при сложната и динамично променяща се обстановка около комбината, която всеки ден може да докара до окончателното и безвъзвратното му затваряне, в правителството няма (може да ви звучи невероятно, но е вярно) дирекция, отдел в министерство, дори оторизиран държавен служител, който да е натоварен да знае какво става в Кремиковци и да работи заедно със синдика за бързо и успешно реализиране на активите на предприятието.\nНамирането на оптимално решение за „Кремиковци” е сложна задача, особено в условията на световната икономическа криза. Отказът на правителството, обаче, да се ангажира да търси активно благоприятен изход от ситуацията, е напълно необясним. Символичните и широко отразявани срещи на премиера с някакви украински „потенциални инвеститори” не заблуждават никого. Държавата разполага с достатъчно инструменти да направи закупуването на активите на „Кремиковци” атрактивно, защото освен най-голям кредитор е и изпълнителната власт в България. Съчетаването на тези и две качества и дава широк набор от възможности да сложи на масата интересни оферти към сериозни купувачи. Но няма дори опит за такова поведение.\nТака казусите с „Топлофикация – София” и „Кремиковци” се превръщат в непонятни, но и в много по-голяма степен негативни символи на безхаберието на това правителство. Като отказва да се ангажира с тяхното решаване, кабинетът на Сергей Станишев попада от двата стола на земята. Нито взима правилни, но непопулярни дългосрочни решения, нито трупа предизборни краткосрочни дивиденти.\nНе я разбирам тази работа.\nКоментари от форума на "Дневник&quo...\n1. анонимен - Толкова е елементарно\nПросто БСП,в частност Станишев и Димитров, са абсолютни некадърници.\n2. анонимен - Бяхте го казал и преди!\nСега всички усилия на правителството са насочени интровертно - да укрепят тройната коалиция до изборите. Това е задача номер едно! Нищо друго, очевидно, няма значение.\n3. анонимен - Дали е само безхаберие ...\nИ пак за „Топлофикация София” АД ... Така е, Сашо - че тези хора са далеч от знанията по управление - това е безусловно. Но, може би има и "нотка" коварство - ако спечелят ВТОРИ мандат (не дай боже), то тогава ще им бъде удобно „Топлофикация София” АД да стане общинска 100%, но ако не се докопат до втори мандат - много ще са доволни „Топлофикация София” АД да стане държавна, та да гледат сеира на Б.Борисов (евентуално) ...


Бизнес дрескод за жени - nieviete.com\nБизнес дрескод за жени\nюли 23, 2017 admin Други\nДрес кодът е една от основните концепции на успешните хора.\nБизнес дрескод парвалата за офис при дамите са по-строги от тези при мъжете. С бизнес-дамско облекло трябва да се подчертае достойнството, така че да не изглежда вулгарно.\nТук напълно се изключва носенето на мини поли, прозрачни блузи и ярки цветове. Но под правилата на етикета не забравяйте, че една жена, все пак трябва да бъде жена.\nСъздаване образ на деловата жена трябва да започне с дрехи атрибути. Класическият офис костюм е зависим от правилната кройка. Полата трябва да покрива коленете, в краен случай, да е малко над тях. Обърнете внимание на модата за поли според сезона. Сред тях със сигурност ще откриете много класически модели – дрехите, които ви трябват за работа в офис са тук: http://fashioncolors.eu/online-moda/damska-moda/дрехите-които-ви-трябват-за-работа-в-оф.\nОфис служителките, които чоропогащник, независимо от сезона са на почит. Дамите, които избират да ходят с голи крака рискуват репутацията има да бъде разрушена.\nОтговорност трябва да се има и за избора на обувки. Не се препоръчват големи елементи като катарами, цветя, камъни, каишки, както и отворени пръсти. Затворената дамска обувка с висок, не прекалено ток е класически елемент за изграждане образа на една успешна жена.\nЧантата трябва да се комбинира с обувки. Изберете класически модели чанти, среден размер. Сред модните чанти ще намерите много модели, предназначени за офис.\nНе забравяйте за грима и прическата. Що се отнася до косата, по-добре е да бъде прибрана и в никакъв случай да не изглежда като гнездо. Козметиката за лице, не трябва да се забелязва. Основните елементи, които съставляват офис грима са нюанси на бежов, малко руж на бузите, дискретно червило и спирала. Бизнес дрескодът за жени трябва да навява естественост и да ви вдъхва увереност!\nБизнес дрескод за жени блузи дамска мода мода модни дамски дрехи мъжка мода поли рокли


Президентът на Перу Франсиско Сагасти заяви, че инактивната ваксина, разработена от компанията Sinopharm, е безопасна и ще използва тази ваксина, ако ваксинирането е необходима.\n12.01.2021 17:02 -\nПрезидентът на Перу Франсиско Сагасти заяви, че инактивната ваксина, разработена от компанията Sinopharm, е безопасна и ще използва тази ваксина, ако ваксинирането е необходима. Франсиско Сагасти заяви, че ваксината, разработена от Sinopharm, закупена от Перу, е традиционен тип ваксина. Отбелязвайки, че ваксината е напълно надеждна, Сегасти подчерта, че правителството ще обясни надеждността на ваксината и необходимостта от ваксинация.\nСегасти обяви, че Перу е постигнало споразумение с китайската компания Sinopharm за закупуване на инактивирани ваксини и че се очаква първите 1 милион дози ваксина да пристигнат в Перу в края на този месец. Сегасти заяви, че резултатите от третата фаза на клиничните проучвания на ваксината Sinopharm, проведени в Перу, показват ефективността на ваксината.\nСпоред данните, публикувани от Министерството на здравеопазването на Перу, вчера в страната са обявени 2 166 нови случая. Общият брой на случаите се е увеличил до 1 037 350, а броят на хората, загубили живота си в борбата с коронавируса е 38 хиляди 335.


Безспир(ка) | YABS Радвам се когато има коментари, приятно ми е да чета вашите мнения и закачки!\n← Суходол и избори\nPosted on December 1, 2008 by Иво\nБургаският апелативен съд ще преразгледа делото срещу фигуриста Максим Ставийски.\nТръгва делото срещу прокурора Ангел Дончев\nЕй, Богу, тръгването на дела е като новини от футболен мач, всяка седмица има кръг и се отбелязват голове и има точки.\nСамо че до сега не съм прочел една новина за окончателно свършило дело с или без присъда.\nПримерно: Делото срещу еди кой си е приключило.\nОчевидно съдебната ни система работи на пълни обороти и дори не си позволява да спре за момент.\nАко сте чели автобиографията на Бранислав Нушич, може да направите паралел с армията и нейното постоянно присъствие в живота на човека, веднъж дръзнал да прекрачи нейния праг.\nТака че не разбирам за какво ЕС ни трие сол на главата, съдът работи….безспир(ка)\nThis entry was posted in Живот, Политика. Bookmark the permalink.\n4 Responses to Безспир(ка)\nDecember 2, 2008 at 12:11\nЕто виждаш ли и ти не разбираш! А ти си знаещ и четящ човек!\nПремиетър също не разбира, а пък съда си работи правилно на пълни обороти!\nДосега са завели множество дела, които се точат с години, а никои не ни оценява!\nНие дори и специален министър си назначихме, даже двама си имаме дето само със ЕС да се занимават и отделно външен министър, които пак с тях говори, а пак са недоволни и все се месят в нашите вътрешни дела!\nНикак не е правилно, съгласен съм с теб!\nDecember 3, 2008 at 10:30\nБи било неправилно и неконструктивно отговорността за спрените пари от еврофондовете да бъде прехвърлена на съдебната власт. Но да се правим, че не си даваме сметка, че и съдебната система има своя дял в онова, което се случва, също е неправилно – това каза пред журналисти главният прокурор на Република България Борис Велчев преди редовното заседание на Висшия съдебен съвет (ВСС).\nВелчев посочи, че разследването срещу бившия началник на Фонд „Републиканска пътна инфраструктура” Веселин Георгиев вече е приключило и тече процедура по предявяване на обвинение. По доклада на KPMG се води разследване по образувани още през лятото досъдебни производства по 12 случая.\nДа се твърди, че в България не е направено нищо от страна на съдебната система е неточно. Направеното сигурно може да бъде и повече, но има и свършена работа – това каза главният прокурор Борис Велчев. Според Велчев – би било ужасно несправедливо, ако вината за спрените от Европейската комисия средства бъде прехвърлена на вицепремиера Меглена Плугчиева, защото, според него, тя е един от последните хора, които имат вина за случилото се. Главният прокурор не можа да посочи – кой трябва да поеме вина.\nСпоред него – няма държавна институция, която да не носи вина в този процес. Той припомни, че българското законодателство от гледна точка на санкции е много по-тежко от европейското. По думите му – във всички случаи ще стане по-бързо и ефективно, ако материали на ОЛАФ бъдат използвани в съда. „Ако ОЛАФ е свършил работа, и тя дойде в България, защо да не се възползваме от нея. Повечето от делата, които са образувани в България, не са по сигнали на ОЛАФ, но има и такива дела” – каза Велчев.\nМинистърът на правосъдието Миглена Тачева каза, че не приема упреците, че вината за спрените средства е само на Темида. Тачева посочи, че може да коментира решението само след като прочете неговите мотиви. „Органите на съдебната власт са направили много неща, но нека на всички да е ясно, че няма как съдът да се произнесе без да има внесени обвинителни актове” – посочи тя.\nDecember 3, 2008 at 10:52\nИ още размисли по същата тема.\nBoyan Sotirov says:\nDecember 7, 2008 at 10:29\nНапълно съм съгласен с теб. Когато започнем да чуваме новини за дела, които са завършени, и съответно виновните лица наказани по указания в закона ред – е значи поне сме тръгнали в правилната посока на т.нар. правова държава. Иначе до тогава ще чуваме как се внасят дела за Батковци и Таушановци, а Европейският съюз ще ни бъде виновен.


Осветлиха нов сексскандал с участието на палавия Бил Гейтс, която му е струвала напускане на Майкрософт - Свят | Informiran.net\nБил Гейтс е напуснал “Майкрософт” заради “неуместна връзка” със служителка на компанията, твърди в. “Уолстрийт джърнъл. Американският икономически ежедневник се позовава на източници, близки до случая.\n“Уолстрийт джърнъл” писа, че управителният съвет на “Майкрософт” е решил Бил Гейтс да се оттегли от мястото си в ръководството, докато се води разследването на негова връзка със служителка на компанията.\nСпоред говорителка на милиардера той е имал романс с жена в началото на този век. Връзката приключила “по приятелски начин”.\nГоворител на “Майкрософт” потвърди пред Франс прес, че компанията е била уведомена в края на 2019 г., че Бил Гейтс се е стремял към интимност със служителка на компанията през 2000 г. Управителният съвет на корпорацията започнал задълбочено разследване с помощта на правна кантора.\nВъпросната жена – инженер, работещ за “Майкрософт” – признала в писмо, че е имала сексуална връзка с Бил Гейтс “в продължение на години”.\nМилиардерът обяснил, че отношенията им са били във връзка с филантропски въпроси, но въпреки това изразил съжаление за тях. Той се оттеглил от управителния съвет на “Майкрософт” още преди края на разследването.


Алтернатива на скъпите приложения, свързани с Office: FreeOffice е пълнофункционален пакет за Windows, Mac и Linux\nTL: DR: FreeOffice 2018 на SoftMaker е стабилен софтуерен пакет, който включва текстов процесор, приложение за електронни таблици и презентационна програма. Съвместимите с Microsoft Office инструменти, предназначени за използване у дома и на работа, са достъпни като безплатно изтегляне за потребители на Windows, Linux и Mac. Търговските потребители могат лесно да надстроят до интуитивния пакет SoftMaker Office за конкурентна алтернатива на Microsoft Office, включваща допълнителни функции на потребителите и безпроблемна съвместимост.\nПредставете това: Току-що закупихте нов лъскав лаптоп от магазина на Microsoft. Той разполага с целодневен живот на батерията, невероятна графика и тон на съхранение – всичко това ви струва доста стотинки, особено след като се облагат с данъци.\nПрибирате се вкъщи, нетърпеливи да играете с новата си играчка и не забравяте, че има още нещо, което трябва да купите: Office 365. Закупуването на абонамент означава, че ще трябва да разделяте над $ 6,99 месечно – стига да използвате пакета.\nДобавете това към съществуващата си яма за абонаментни пари – Hulu, Netflix, Audible, членството във вашата фитнес зала и т.н. – и ще имате късмет, че ще имате оставащи средства в края на всеки месец.\nFreeOffice е алтернатива на скъпите офис приложения.\nЗа щастие има и друга опция в безплатни решения за офис пакет като SoftMaker’s FreeOffice 2018. Изчерпателната софтуерна колекция, достъпна като безплатно изтегляне за потребители на Windows, Linux и Mac, освобождава потребителите от ограниченията на поредната абонаментна такса.\n„Основната цел зад FreeOffice е да предложи на ежедневния домашен или бизнес потребител инструментите, от които се нуждаят, за да изпълнят офисните задачи“, заяви Никлас Пулина, продуктов мениджър в SoftMaker. „Това е пълнофункционален офис пакет, съдържащ текстов процесор, приложение за електронни таблици и софтуер за презентация. Всеки може да го изтегли и използва толкова дълго, колкото желае, без никакви разходи. “\nНякои решения за безплатни офиси са болка по отношение на проблемите със съвместимостта с Microsoft Office – но FreeOffice не е едно от тях. Софтуерът си сътрудничи със стандартните формати на Microsoft Office, което прави сътрудничеството с други хора лесно.\nПотребителите, които се влюбват в FreeOffice, но в крайна сметка желаят още по-стабилно решение, имат възможност да надстроят до пакета на SoftMaker Office, алтернатива на конкурентни цени на Microsoft Office.\n1 Персонализиращ потребителски интерфейс и съвместимост с Microsoft Office\n2 Надградете до търговско решение с SoftMaker Office\n3 Техническа поддръжка и текущи усилия за развитие\nПерсонализиращ потребителски интерфейс и съвместимост с Microsoft Office\nSoftMaker, базирана в Германия, разработва софтуер, свързан с офиса, от създаването си в края на 80-те години. Днес нейният водещ пакет включва TextMaker, текстов процесор; PlanMaker, приложение за електронни таблици; и Презентации, слайдшоу програма.\nИздаването на FreeOffice 2018 донесе няколко нови функции на пакета със софтуер. За първи път от първоначалната си версия безплатната версия на SoftMaker включва пълна поддръжка за стандартните файлови формати на Microsoft: DOCX, XLSX и PPTX. Потребителите вече могат да отварят и запазват файлове с тези разширения, като елиминират нуждата от предварителни конверсии.\n„Съвместимостта с Microsoft Office, включително нашата родна употреба на формати на Microsoft, е една от основните характеристики на нашия офис пакет“, заяви Никлас. „Другият аспект, който е особено привлекателен за мен, е потребителският интерфейс.“\nFreeOffice 2018 е напълно съвместим със своите колеги на Microsoft.\nSoftMaker FreeOffice 2018 също така осигурява подобрено потребителско изживяване чрез преработен интерфейс, който позволява на потребителите да избират между модерно оформление на базата на лента и класически менюта и ленти с инструменти.\nПотребителите, които се колебаят да изпробват режима на лентата, могат да бъдат сигурни, че все още могат да получат достъп до класическата версия чрез специално меню. Независимо от избрания стил, потребителите имат достъп до няколко падащи функции и колекции от шаблони, предназначени да опростят създаването на подробни документи. Например, потребителите могат да добавят сложни номерирани списъци, заглавки и колонтитули към файл TextMaker само с няколко кликвания.\nКакто при предишните издания, безплатният офис пакет обхваща всички основни неща, предлагани от професионално платено решение. TextMaker 2018 например дава възможност на потребителите да създават сложни документи с персонализирани изображения, графики, заглавки, колонтитули и таблици, сред другите елементи. Той също така включва опцията за експортиране на документа като PDF или формат на файл на e-книга EPUB.\nPlanMaker 2018 включва всичко, което средният потребител се нуждае за изчисления, таблици и диаграми, а презентации 2018 вече позволява на потребителите да проектират неограничени оформления на слайдове, които могат да бъдат попълнени с приспособими заместители.\nПрез 2019 г. SoftMaker представи актуализация на FreeOffice 2018 в чест на 30-годишнината на компанията. Актуализацията осигури съвместимост с Microsoft Office 2019, подобри удобството за ползване на потребителите, добави нови функции за обработка на текстове и предостави допълнителни функции за електронни таблици.\nНадградете до търговско решение с SoftMaker Office\nНиклас ни каза, че по-голямата част от клиентите на SoftMaker започват с FreeOffice, преди да преминат към SoftMaker Office, компанията на конкурентни цени за закупуване на продукт. „Нашата платена версия по същество е безплатната версия плюс допълнителни функции на потребителя на енергия“, каза той.\nЗа разлика от FreeOffice, SoftMaker Office включва разширена странична лента, режим на цял екран, тезаурус, вграден файлов мениджър, разширени архиви и интелигентни ръководства, сред много други функции.\nЗа да отпразнува 30-годишния си юбилей, SoftMaker пусна безплатна актуализация на комерсиалното си решение за годишнина, която добави множество предимства. Както при юбилейната актуализация за FreeOffice, това издание въведе безпроблемна съвместимост с Microsoft Office 2019, като гарантира, че потребителите могат да отварят, показват и запазват всеки документ на Microsoft Office.\nНадстройте до SoftMaker Office за богато функционално изживяване на изненадващо ниска цена.\nВ допълнение, компанията значително разшири функциите за сканиране на изображения, включително нова интеграция с Windows Image Acquisition (WIA), която позволява на потребителите да сканират няколко страници в една стъпка. Юбилейната актуализация също така въведе клавишна комбинация за инструмента за рисуване на формати, което позволява на потребителите на SoftMaker Office да прилагат сложни спецификации за форматиране по-бързо от всякога.\nНо това не е всичко: Актуализацията предостави и нови функции, специфични за отделни програми, предназначени да подобрят потребителското изживяване. Версията на SoftMaker Office на TextMaker получи най-новата версия на германската проверка на правописа и граматиката Duden Korrektor, както и опция за отпечатване на избран текст. Платената версия на PlanMaker също беше актуализирана, за да включва експериментален импорт на OpenDocument Calc файлове и опцията за изчисляване със закръглени резултати.\nТехническа поддръжка и текущи усилия за развитие\nЩо се отнася до разработването на продукти, Niklas заяви, че SoftMaker събира отзиви от потребителите чрез формуляр за въвеждане, както и дискусионен форум, който преглежда, за да вдъхнови бъдещи иновации. „Ние винаги слушаме нашите потребители – техните мнения са изключително ценни при определяне на това какво трябва да бъде включено в нашите актуализации“, каза той.\nПотребителите могат също да използват дискусионния форум, за да публикуват въпроси и доклади за грешки за софтуера FreeOffice, тъй като не се предоставя поддръжка. Поддръжката по имейл обаче е включена в SoftMaker Office, търговския софтуер на компанията.\nВ допълнение към непрекъснатите актуализации, SoftMaker предоставя на всички потребители нов безплатен шрифт всеки месец, плюс съвети за ежедневната употреба на компютър чрез „Bytes and Beyond“, блог с автор на германския компютърен журналист Джералд Химелейн.\nВ крайна сметка тези перки, комбинирани с мощен и на конкурентни цени софтуер, са предназначени да поставят софтуера на SoftMaker в свой собствен клас. „Между нашия интуитивен потребителски интерфейс, безпроблемна съвместимост с файлови формати на Microsoft Office, безплатни предимства и светкавични приложения, ние предлагаме предложение за непобедима стойност“, заяви Никлас.\nAlternativa skupocjenim Officeovim aplikacijama: FreeOffice je potpuno opremljeni paket za Windows, Mac i Linux


Коледни дръвчета, отгледани в Трън, се предлагат за продажба за празниците - Zapadno.com - Сайтът на Брезник, Трън и региона\nОбщо 12 000 коледни дръвчета има възможност да предложи на пазара за предстоящите празници Югозападното държавно предприятие. Над 1/3 от тях са живи елхи в контейнер от видовете обикновен смърч и ела, които са най-предпочитани от потребителите, съобщиха от пресцентъра на Югозападното държавно предприятие.\nПроизведени са в горските разсадници в „Държавно ловно стопанство-Дикчан” и в териториалните поделения в Гоце Делчев, Елин Пелин, Самоков и Трън. При отсечените дръвчета асортиментът е по-богат и включва също черен и бял бор, както и зелена дугласка.\nПо традиция добивът на коледни елхи започва в началото на декември. Сече се само след подадени заявки от търговци в държавните горски и ловни стопанства на Югозападното държавно предприятие. Всяко законно отрязано дърво е придружено със специална марка и индивидуален номер.\nЕлхите се предлагат на различна цена в зависимост от дървесния вид, височината и начина на добив. Цените на живите елхи с корен, които след празниците могат да бъдат засадени, са от 9 лева и 30 стотинки до 43 лева без ДДС. Отсечените се предлагат от 2 до 43 лева без ДДС.\n7 600 тона продукция получиха трънските картофопроизводители, които продължават да са първенци по среден добив на декар\nТъжна равносметка за земеделци в Брезнишко: Площи с пшеница, ечемик, царевица и слънчоглед пропаднаха\nследваща Полицейските власти в област Перник стартират специализирани операции покрай студентския празник\nПРЕДИШНА Над 70 са поставените под карантина в Брезнишко и Трънско, където няма новодиагностицирани с коронавируса COVID-19


Надежда ⋆ Разкажи ми приказка\nДеница Петрова. 13 г.\nВълни, блъскащи се в скалите. Чайки, които летят високо и безгрижно. Този прекрасен слънчев залез! Поглеждайки го, можеш да си спомниш за всичко хубаво в живота – за всяка незаменима усмивка, за онзи поглед от любим човек, за всичко, заради което си струва да съществуваш. Щастието, което се чете в очите, не може да се опише.\nМястото, на което си – това, което не виждат останалите. Там си различен, уникален, сам себе си. Сам с морето!\nТичаш по пясъка и си представяш най-милите неща, които те карат да обичаш и мислиш позитивно. Забравените кофички и лопатки, детски играчки ти напомнят за детството. За радостните мигове, когато родителите ти не могат да те изкарат от водата. Времето, когато строиш замъци и копаеш из пясъка за мидички, подарявайки ги на мама и татко. Най‑голямото щастие е да видиш как си накарал близките ти хора да се усмихнат.\nРазхождайки се по плажа, четиринадесет годишния Марк се радваше на морето. Беше на семейна ваканция с родителите си. Те го чакаха до хотела, в който бяха отседнали. Момчето спокойно вървеше и вдишваше аромата на морето, което винаги му даваше кураж. Отпиваше малки глътки вода, докато гледаше неустоимия залез. Изведнъж момчето дочу гласа на майка си. Ето, че дойде края на семейната им ваканция. Вече беше време да се сбогува с морския бряг. Погледна блестящите вълни и им обеща, че отново ще се върне в обятията им. Гледайки всичко около него си представяше отново, как диша с морето, движи се с него. Мислеше си как ще тича по горещия пясък.\nРодителите му го извикаха да тръгва към хотела и момчето, хвърляйки бутилката си на брега, се запъти към тях. Докато вървеше, изведнъж се подхлъзна на един пластмасов отпадък и изпита жестока болка в гърба си. Започна силно да вика майка си и баща си и те веднага отидоха при него. В продължение на седмици обиколиха десетки болници, но се оказа, че Марк има счупен прешлен и ще остане инвалид. Имаше минимална надежда за оздравяването му, но заради бързото напредване на медицината, имаше шанс. Родителите на детето не изгубиха вяра дори и за миг. Хиляди изплакани горещи сълзи, хиляди мисли, хиляди надежди да се излекува…\nМина много време и момчето все още не беше проходило. Всяка дълга нощ той сънуваше как до сега е изхвърлял отпадъците си по земята и си мислеше, че може би точно заради него някой може да пострада така. Тази злополука го накара да осъзнае грешките си. Толкова много страдаше. В очите му се четеше цялата мъка. Момчето започна да си мисли, че не страда само той от това. Точно тези отпадъци, на които се подхлъзна му донесоха толкова фатални последствия. Спомни си как именно на плажа е изхвърлял различни неща, които ще се разградят след около двеста години. И това не го прави само той. Има хиляди хора, които не се и замислят, че унищожават бъдещето ни. Заради отпадъците толкова много животни умират.\nЕто, че дойде и рожденият ден на Марк. Той, макар и в инвалидна количка, го посрещна по-щастлив от всякога. На този ден в очите му блещукаше искра за пълноценен живот и надежда. Страдайки цяла година заради своята грешка и човешкото невнимание, Марк реши да организира инициатива за опазване на околната среда.\nС помощта и подкрепата на родителите си успя да събере много средства за организация на почистването. Много хора бяха ентусиазирани и се включиха . В продължение на седмица, цялата група почисти много плажове. Участниците бяха толкова доволни от свършената работа, че решиха с останалите пари да помогнат за операцията на момчето.\nВсичко мина успешно и Марк разбра, че в живота най-важно е да осъзнаеш своите грешки и да се опиташ да ги поправиш, а надеждата не трябва никога да се губи. Когато направиш нещо добро, то отново се връща при теб. А най-хубаво е, щом решиш нещо, да има хора, които да те подкрепят и да застанат зад теб. Човек никога не трябва да губи вяра. Когато се променяш към нещо по-добро всичко е възможно.


Sera Siporax / Сипоракс био - филтър пълнеж 500ml\nSera Siporax / Сипоракс био - филтър пълнеж .\nSera Siporax ® - биологича филтрация с много висока ефективност . Бактерията която осъществява процеса нитрификация се нуждае от субстрат в който да живее. Тя не може да живее свободно плуваща в аквариумната вода. За това е удачно да се използват биологични филтърни материали за филтърен пълнеж. За по бързото заселване се използуват готови био - култури.\nЕдин литър Sera Siporax ® осигурява полезна площ за развитие на пречистващи бактерии колкото има в 34 литра обикновен керамичен филтърен материал. Така един литър Sera Siporax ® осигурява 200 литра пречистена вода. Филтриращата система е важна част от биологичното пречистване на аквариума. Бактериите преобразуват отпадъците от рибките и растителните остатъци във водоразтворими продукти. Препроръчва се смяна на 20 % от водата в аквариума всяка седмица . Високо порьозният Sera Siporax ® осигурява възможно най - голяма площ за развитие на нитрифициращи бактерии. Порите са му с оптимална големина, така че да могат да се развиват по стените на порите без да ги запушват. Този материал е много подходящ за малки като обем филтри.\nАктивен въглен за...\nЦена 21,18 лв.\nБързо премахване на...


65-годишна жена почина след ухапване от кърлеж - Последни Новини от DNES.BG\nВъзрастна жена е починала в Турция вероятно в резултат на Кримско-конгоанска хеморагична треска, която е развита след ухапване от кърлеж, предаде турската частна телевизия СиЕнЕн-Тюрк.\n65-годишната жена от Сивас, Централна Турция, известно време се е чувствала зле след ухапването.\nНейни близки я откарали в болница. Тя е била настанена в интензивно отделение с подозрения за Кримско-конгоанска хеморагична треска.\nМалко след това жената е починала.\nДо Джедай МастърАми "Кримска треска", Кримска значи руска, а Русия враг на НАТО ,Турция НАТОвци ,ние също НАТОвциЗначи значи опит за руско нападение над Българи\nДДТ трепе кърлежите, но този препарат е абЦолютно забранен в момента, щото след продължително третиране и хора започват да дават фира. Не всички кърлежи предизвикват "Кримско-конгоанска хеморагична треска". В България стотици са се изпърдяли за кратък период през 1954-55 в Шумен и шуменските вилаети. Лаймската болест е с подобни симптоми, когато след второто ухапване, се появяват лилaви петна по тялото и човеко требе незабавно да се третира с антибиотици, а дрехите дезинфекцират във вряла вода.


Хотели до Белинташ. Родопска Приказка Настаняване Хотели Пловдив, хотели, къщи, вили за гости Туризъм и бизнес в България - настаняване хотели, курорти, комплекси, къщи, вили, развлечение, бизнес, забележителности, градове\nhttp://rodopskaprikazka.com/ Хотели къщи вили Белинташ. Родопска Приказка до Кръстова гора и Караджов камък Хотели до Кръстова гора и Караджов камък, къщи за гости край Кръстова гора и Караджов камък, вили под наем Кръстова гора и Караджов камък, нощувки, квартири на Кръстова гора и Караджов камък, природни забележителности край Кръстова гора и Караджов камък\nза контакт : Александър Стефанов Атанасов\nКъща за гости "Родопска приказка" край Белинташ\n“Родопска приказка” (БЕЛИНТАШ) е изцяло възстановена стара къща, изградена с каменен зид, луксозни стаи, всяка от които със самостоятелен санитарен възел. Къщата разполага с механа, външен навес , барбекю, фурна и възможност за приготвяне на традиционно чеверме. “Родопска приказка” е разположена в Родопа планина – с. Сини връх, махала Чуката, в непосредствена близост до тракийското светилище “Белинташ”. Намира се на 30км. от гр. Асеновград, на 50км. от гр. Пловдив и на 160км. от гр. София, на 1100м. надморска височина, всред красивата Родопска природа, на изключително красиво място, с невероятна панорама! В близост са още и феномените “Кръстова гора” и “Караджов камък”.\nЦена на легло – 25 лв.\n(-20% отстъпка )\n“Родопска приказка” разполага с механа, с 24 места и външен навес с 40 места,\nбарбекю, фурна и възможност за приготвяне на традиционно чеверме.\nВ района на Централни Родопи, в землището на селата Сини връх и Мостово, са пръснати няколко светилища. Те представляват тракийски модел на света, а трите извисяващи се върха – Белинташ, Кръстов камък и Караджов камък – олицетворявали съответно света на живите, света на боговете и този на мъртвите. През времената центърът на този комплекс от светилища се е менил – в Древна Тракия център е бил връх Белинташ, през неолита се измества на Караджов камък, а за християнската религия от най-голямо значение бил Кръстов връх (другото наименивание на Кръстова гора). Съвпадение или не, съвсем наблизо се намира и друго свещено място, свързано с мюсюлманската религия – Енихан баба теке. Средоточието на толкова окултни места, обединяващо различни религии, само потвърждава осезаемата и положителна енергия на Родопите. Беланташ (Белънташ, среща се и като Белинташ) е красива скала с форма на малко плато в Родопите, носеща следи от човешка дейност. Предполага се, че това е култов обект от времето на траките, като самата му същност и предназначение все още не са напълно изяснени. Съществуват и предположения, че там е съществувало древно тракийско светилище на бог Сабазий на бесите. Името му означава „Белият камък“ и идва от прилагателното „бял“, което благодарение на тройното членуване в родопския диалект се произнася „белиън, белън“ и турцизмът „таш“ (камък). Според друга теория името Белинташ се превежда като “камъкът на войната”, заради свещената война за главното светилище на Сабазий/Дионис в Родопите, водена от беския жрец Вологез. На горната площадка на скалата са издълбани кръгли отвори, улеи, ниши и стъпала, които според някои образуват карта на звездното небе. Дължината на скалната площадка е около 300 м, с надморска височина 1225 м. Намира се на 30 км югоизточно от Асеновград. Там се намира т. нар. Надпис от Белинташ, потвърждаващ тезата, че нашите предци от Родопите са имали писменост по-ранна от гръцката.\nКръстова гора е на 1545 метра над морското равнище над село Борово. Притегателната й сила се дължи на легендите и вярванията, с които е обвито мястото. Според една от легендите името и силата на Кръстова гора идват от това, че тук е била заровена частица от Христовия кръст.Поляната на Кръстова гора е дълга 500 метра и широка 300 метра, свързана е чрез алея с парклисите на 12-те апостола. В края на алеята, на най-високата част на поляната, е 99-килограмовия кръст, подарен от цар Борис ІІІ през 1936 г. Смята се че кръстът също има чудодейна сила да лекува неизлечимо болните.В навечерието на Кръстовден, 14 септември, десетки хиляди вярващи, търсещи изцеление или просветление, идват да се молят за здраве и благоденствие по време на нощното бдение на Кръстова гора пред църквата „Покров на Пресвета Богородица” /завършена през 1995 година. До Кръстова гора се стига по пътя Асеновград-Смолян /отбива се на юг след село Бачково/. Мястото е на около 45 км. Южно от Асеновград.\nКараджов камък В тази част на Родопите са съсредоточени множество скални масиви, един от които е и Караджов Камък. Скалният масив е дълъг около 400 м. и на места достига височина от 10 до 20 м. За да се качите горе е необходима алпиниска екипировка, а ако нямате, но имате куража да се катерите нагоре по скалата, от едната страна на масива стената е достатачно полегата за да може човек да се качи без особенни приспособления. Красотата на това място не може да се опише, а само да се изживее.


Минерален слънцезащитен лосион за лице SPF 50 'ETERINA'\nУникална иновативна UVA / UVB филтърна система под формата на капки. Съхранява младостта, предпазва от стареене, предотвратява пигментации.\nПопива лесно, разнася се равномерно, не стои като бяла паста. Липса на лепкавост. Некомедоногенен. Лесен за отмиване.\nПредпазва от изгаряне, повторна пигментация, преждевременно стареене и помага за намаляване на риска от слънчеви алергии.\nПодходящ е за всеки тип кожа, както за жени, така и за мъже.\nЦинков оксид - без нано частици. Прозрачен - нова технология, което води до отличната му транспарентност по отношение на козметичните формулировки. С изключително широк спектър от UV-B / UV-A защита.\nКаприлик/каприк триглицеридите - 'Неутрално масло', наречено също MCT масло /Medium Chain Triglycerides, триглицериди със средна верига с растителен произход/. Неутралното масло не дразни, лесно е за нанасяне, попива бързо и предпазва от прекомерно омазняване.\nПолихидроксистеариновата киселина - функционира като суспендиращ агент, естествена съставка, често използвана в слънцезащитните кремове, бебешки и био продукти.\nНе съдържа: силикони, петролати, сулфати, полиетилен гликол, синтетични оцветители, производни от животински произход, парфюм, парабени, глутен и ГМО продукти.\nНачин на употреба: Използвайте всяка сутрин, като нанесете няколко капки върху лицето и шията след овлажняване. Нанясяйте 10 минути преди излагане на слънце /обикновенно за това време изчезва и бялата следа/.\nСъставки по INCI /Международна номенклатура на козметичните съставки/: Caprylic capric triglyceride, Zinc oxide, Polyhydroxystearic Acid\nМинимален срок на трайност: 12 месеца от датата на производство. Съхранение при температура от 5 до 25°С в плътно затворена опаковка далеч от пряка слънчева топлина. Да не се употребява при алергия към някоя от съставките!\nКод на продукта: 150-14-031


Москва призна за десетки ранени руснаци в Сирия - Свят | Vesti.bg\nРуски длъжностни лица отказват да признаят, че в Сирия има руски наемници\n20 февруари 2018, 23:39, oбновена в 23:40\nМ осква обяви, че десетки руски граждани са били ранени този месец в Сирия, но отрече всякаква отговорност за тяхната дейност на фона на все повече съобщения за жертви сред руски наемници.\nКоалицията начело със САЩ на 7 февруари удари по военна част, която нападаше позиция на Сирийските демократични сили източно от река Ефрат в Източна Сирия и уби около 100 души.\nСъобщено беше, че сред жертвите на удара има много руски наемници, по данни на техни роднини и на паравоенни групи, както и на политически организации, които публикуват информация за жертви.\nВ началото на февруари телевизионният канал\nСи Би Ес съобщи, че руски граждани са били част от подразделения на сирийските правителствени или, които на 7 февруари са нападнали щаба на подкрепяните от Вашингтон Сирийски демократични сили до селището Хашам в провинция Дейр ез Зор. В отговор международната коалиция начело със САЩ е нанесла удар по правителствените сили.\nРуското външно министерство, което преди това беше казало, че вероятно са били убити петима руски граждани, във вторник излезе със съобщение, че „има също и няколко десетки ранени” при нападението.\nРуското ведомство каза, че „има руски граждани в Сирия, които са отишли там с различни цели” и „не е работа на външното министерство да оценява законността на техните решения”.\nМинистерството в Москва каза, че е помогнало на ранени руснаци да се върнат у дома, където те „получават медицинска помощ в различни лечебни заведения”.\nМосква отрече, че в инцидента са участвали руски военни.\nРуски длъжностни лица отказват да признаят, че в Сирия има руски наемници, въпреки че има все повече доказателства, че те са сражават активно на страната на сирийското правителство.\nВ неделя на официалния сайт на Руската православна църква в централния руски район Рязан беше съобщено, че казакът Алексей Митин е бил ранен в битка докато е изпълнявал военните си задължения и е починал в болница в петък.\nВпоследствие съобщението беше променено и в него се казваше само, че Митин е починал.\nМестният казашки лидер Андрей Даценко, който написа във Фейсбук, че Митин е бил ранен в Сирия, също изтри съобщението си.\nРуското правителство подготвя законопроект, който ще направи легални частните военни компании, за да изчисти сегашния неясен статут на наемниците, участващи в конфликти зад граница.\n"24 часа": Трима по делото срещу Бобокови се признали за виновни\nНА ЖИВО: Левски - Домжале, съставът на "сините"