Среща с посланика на Куба\nНа среща, проведена на 16 октомври 2007 г. между Посланика на Куба в София - Н.Пр. Герардо Хуарес Алварес, Хосе Росадо Амадор, директор дирекция Европа, Министерство на външните работи и икономическото сътрудничество на Куба и Цветан Симеонов, зам.председател БТПП бяха обсъдени въпроси, касаещи икономиката на Куба и възможностите за сътрудничество с България.\nНа 2-3 ноември 2007 г. в Куба ще се проведе бизнес форум на необвързаните държави. Между 5-10 ноември 2007 г. ще се проведе международния панаир в Хавана. Бе отправена покана за участие на български представители на бизнеса в двете събития, както и бе потвърждена поканата за посещение на ръководството на БТПП в Куба с бизнес делегация.\nИкономическата ситуация в Куба:\nВ Куба регулярно се провежда специфичен подбор на чуждестранните инвестиции. В началото на 70-те години е имало бум на чуждестранни инвестиции и те са били оценявани спрямо вътрешните условия. Страната не е желаела да се отваря максимално за чуждите инвеститори. По този начин е имало възможност да се прави подбор между различните оферти. През 90-те години страната е приемала чуждестранни инвестиции без такъв детайлен избор, поради нужда от финансиране и липса на ликвидност. В страната са отворени свободни икономически зони. Всички тези условия са привлекли много чужди фирми – около 470 със смесен капитал. Последвало е преоценяване на инвеститорите спрямо степента на изпълнение на социалните цели на страната. Като резултат държавата е изкупила акциите от половината фирми със смесен капитал, които не са отговаряли на нужните изисквания. Сега смесените фирми – инвеститори в Куба наброяват 234. Те работят главно в областите – добив и обработка на никел, съобщения, телекомуникации, туризъм, петрол и химическа промишленост.\nИспания е първа по брой инвестиции в Куба, но по обем на първо място е Канада.\nВ момента се ревизират подробно по сектори и отрасли инвестициите. Направен е списък на потенциални и приоритетни инвеститори и области за инвестиране. Отново се прави преоценка на инвестициите и се запазват само тези, които осигуряват капитал, пазари и положителни резултати.\nПреди 30 години захарната индустрия е била гръбнака на икономиката на Куба. В страната е имало 156 завода за захар. Сега са затворени по-малките и вече нерентабилни заводи за захар. Страната се стреми да не изнася толкова много захар и да не внася толкова много други хранителни продукти и суровини като царевица, пшеница и др. От церевицата в Куба може да се получат 2 реколти и половина, а от захарната тръстика само една реколта за година. Страната също така внася половината от ориза, който потребява.\nВ момента Куба е 4-ти производител на никел в света. За последните 5 години цената на никела се е покачила 3-4 пъти.\nВ туризма инвестициите в Куба са предимно канадски. Редица хотели са отдадени на канадски туроператори за управление. По този начин се постига по-висока заетост. В Куба са изградени 11 игрища за голф, кейове за частни яхти и др. съоръжения за платежоспособни туристи.\nВ момента голяма българска фирма инвестира в хотел на кубински остров. На чуждестранните инвеститори в Куба се дава право за ползване на земя до 50 години. Практиката показва, че има хотели, които са възвърнали инвестициите си за 3 години и половина. Това е така и заради благоприятния климат в страната за туризъм – целогодишен.\nКуба добива петрол и природен газ в Мексиканския залив на голяма дълбочина – 1 500 – 2000 метра. Страната добива и произвежда 1/3 от петрола, който използва.\nВ момента се инвестира във възобновяеми енергийни източници. Страната има 239 язовира, голяма част, от които са построени с помощта на български специалисти в миналото. Куба е много тясна като територия и водата бързо се оттича в морето. Поради спецификата на климата съществува голяма разлика в обема на валежите през годината – има както урагани, така и суша. В страната има само 15 водноелектрически централи. Язовирите са с малка дълбочина. Куба би желала да използва българския опит за получаване на ел.енергия от бързотечаща вода.\nВ момента имат нужда от инвестиции в селското стопанство поради промяна в отглежданите култури – заместване на захарната тръстика с царевични и др. насаждения.\nБВП на Куба за 2006 год. се е повишил с 12,5 %.\nВ Куба е създадена корвертируемо кубинско песо, за да не използва американския долар.\nСтраната сътрудничи много добре и в областта на медицинските продукти и ваксини /за менингит, хепатит В и др./. Тези продукти се изнасят в Китай, Русия, Индия, Иран и др. страни.\nКато резултат от срещата бяха очертани следните области за сътрудничество: енергийни възобновяеми източници, изграждане на водноелектрически централи, селско стопанство и туризъм.


Барселона – Севиля неделя 03 Април – countdown2friday\nБарселона – Севиля неделя 03 Април\nLeroy Soto April 3, 2022 Posted in Main Tagged април, Барселона, неделя, Севиля\nДвубоят Барселона – Севиля от Ла Лига на Испания ще се проведе на 03 Април (неделя) от 22:00 часа. Барселона се насочват към международната пауза след победа с 4:0 над Реал Мадрид и това е четвъртия път от пет мача в Ла Лига, в които са отбелязали над четири гола.\nКоефициентът за победа на Барселона е 1.45. Равенството в мача е оценено с 4.75. Коефициентът за победа нам Севиля е 6.50. Вижте нашата пълна футболна ТВ програма.\nБарселона – Севиля: Двубой статистика\nКато домакин, Барселона не е губил от Севиля в последните 16 срещи помежду им.\nСтатистиката на Севиля като гост този сезон: 5-8-2.\nМемфис Депай е голмайстора на Барселона с 10 гола. Рафа Мир има 8 гола за Севиля.\nБарселона – Севиля: bet-bg.com Online Прогноза\nДоказателство за това колко добра е домакинската форма на Севиля, че те все още са на второ място в Ла Лига, защото са без победа в осем мача като гости.\nРеал Бетис – Осасуна неделя 03 Април →\n← ПСЖ – Лориан неделя 03 Април


Аспровалта — TravelAgency.bg\nНачало » Аспровалта\nКрасивото крайбрежно селище, намиращо се на западния бряг на залива Стримоникос, Аспровалта е един от най-известните курорти в Гърция. Това несъмнено е едно от любимите места за отдих както за местните жители, така и за туристите, идващи от всички краища на света. Популярността, която е натрупало това селище, я дължи на привлекателното си и омайно местоположение.Голяма част от посетителите описват Аспровалта като място, върху което са разположени красиви дълги плажове, зелени склонове, небесно чиста вода и множество възможности за развитие на местен туризъм. Най-много посещаемост се наблюдава несъмнено през летните месеци от годината. Всеки един, чиито мечти са го отвели на това място има възможността не само да се наслади на летните веселби, но и да опита от неземно вкусните местни деликатеси, както и да напазарува интересни сувенири, разказващи за красотата на Аспровалта. Убедете се сами в очарованието и красотата на това кътче от света като го посетите лично.\nИзпъстрено с множество бели къщи, Аспровалта бива наричан „бяла долина“. Самият курорт е изпъстрен с множество зеленина.\nТова магическо място е за предпочитане пред много други гръцки курорти или тези на страните ни съседки. Манастирът „Св. Георги“ се разполага около възвишенията на Богданската планина. Иконата на Св. Георги се приема като най-голямото богатство, което притежава храмът. Счита се, че тя е била донесена от прииждащи от Мала Азия бежанци, които са сметнали да я оставят точно на това място.


Григор Димитров обърна Истомин и е на 1/4-финал в Мелбърн (видео) | Тенис | Новини от България и Света | OFFNews.bg\nГригор Димитров обърна Истомин и е на 1/4-финал в Мелбърн (видео)\nOFFNews Последна промяна на 23 януари 2017 в 10:41 20099 5\nСнимка Australian Open\nАдриан Андреев с първа титла от турнир на ITF\nПиронкова е номинирана за "Завръщане на годината"\nНай-добрият ни тенисист Григор Димитров се класира за втори път в кариерата си на 1/4-финалите на първия за годината турнир от Големия шлем - Откритото първенство на Австралия в Мелбърн, след като преодоля сензацията Денис Истомин в четирисетов 1/8-финал, в който навакса сет пасив.\nФедерер: Григор е красавец, но пее ужасно\nФантастичен Григор Димитров на 1/8-финал в Мелбърн (видео)\nДимитров спечели след 2:6, 7:6 (2), 6:2, 6:1 и в спор за място на полуфиналите ще се изправи срещу Давид Гофен от Белгия, който надделя в четири сета над Доминик Тийм с 5:7, 7:6 (4), 6:2, 6:2.\nСтатистиката на Григор срещу Гофен е смазваща - 4-0 победи на всички нива в тениса, като последната е записана през 2014 година в 1/32-финалите на Ю Ес Оупън - 0:6, 6:3, 6:4, 6:1. Преди това двамата са играли три пъти през 2010 година на Чаланджъри, като Григор неизменно е победител.\nСрещу Истомин българинът направи 7 аса, вкара 73% от първите си сервиси и спечели 81% от точките на тях.\nБългаринът игра на 1/4-финал в Мелбърн и през 2014 година, когато отстъпи пред бившия номер 1 в света Рафаел Надал.\nGrigor Dimitrov - Denis Istomin 2:6, 7:6 (2), 6... by bukakkeland123\nМачът започна с невероятно разиграване, като и двамата тенисисти показаха висока класа. Григор успя да вземе само точка в този първи сервис гейм на Истомин, след което взе своето подаване. Истомин също беше стабилен, а Григор изравни за 2:2 с гейм на нула. В петия гейм Истомин трудно удържа подаването си, за да стигне след това до първи пробив в мача. Григор спаси първите два брейкбола, но при третия опит на Истомин сбърка форхенд. Узбекистанският тенисист затвърди пробива си с гейм на нула, за стигне до втори в осмия в гейм и така след 6:2 поведе с 1-0 сета в мача.\nСнимка: Luke Hemer/Tennis Australia\nИстомин продължи да тормози Григор със сервиса си, но българинът вече беше много по-стабилен и разнообрази играта си с излизания на мрежата, което определено затрудни Истомин, който стоеше предимно на задната линия. Двамата тенисисти печелеха с лекота подаванията си до 3:3, като въпросът беше кой пръв ще направи решителния пробив. Седмият гейм стартира с ас на Истомин, последван от грешка на Димитров и епично разиграване, но българинът прати топката в аут. Истомин показа уменията си на шоумен като направи хот шот в аут за първата точка на Димитров в гейма, но в крайна сметка спечели гейма и поведе с 4:3. Излизанията на мрежата се оказаха печеливш ход за Григор, който взе подаването си на нула и изравни.\nПоследва нова бърза размяна на геймове, в които и двамата тенисисти показаха силните си страни. Все пак Истомин беше по-близо до решителен брейк, но прати топката в аут и не се добра до тази възможност. 11-ият гейм започна обещаващо. Истомин спечели първата точка, но след това сгреши и Димитров изравни. С безмилостен сервис узбекът си върна аванса, но Григор бързо наказа слабостите му в разиграването и изравни, след което и поведе. Късмет остави Истомин в гейма, след което той го напусна и Григор получи предимство. Денис използва отново най-силното си оръжие, за да се върне в гейма, а грешка на Димитров от форхенд сложи край на този гейм, в който за първи път се стигна до възможност за пробив, за съжаление нереализирана от българина. Димитров взе своя сервис гейм с подчертана лекота и така мачът стигна до тайбрек.\nВ него Григор първи стигна до минипробив, който успя да затвърди и поведе с 4:1, но Истомин го върна и намали на 4:2. Това беше всичко от узбека в този сет, защото докрая Димитров беше господар на корта и изравни резултата - 1–1 след 7:6 (2).\nИстомин поиска медицински тайм аут заради разтежение. Подозренията, че това е психологически ход се опровергаха с началото на сета, защото той наистина имаше проблеми с движението по корта, което позволи на Григор набързо да поведе с 3:0. Истомин намали, но не толкова заради добрата си игра, колкото заради непредизвикани грешки на Димитров, който улесни съперника с удар в мрежата и аут. Последва труден сервис гейм за Григор, който премина през дюс, след което изкара бекхенд, за да даде точка за връщане на пробива на Истомин. Последва ас, а после с още един дълбок сервис взе предимство и завърши подаването си с чудесно излизане на мрежата. Истомин отново изпита проблеми и се наложи влизането на физиотерапевт на корта. Силното оръжие на Истомин вече не работеше както в началото и узбекът с мъка взе подаването си, за да намали на 4:2, като отново грешки на Димитров го оставиха на повърхността. Последва рецитал на българина, който взе подаването си на нула и стигна до гейм от спечелване на сета. Истомин видимо страдаше физически и поиска лед, за да облекчи болките от разтежението. Григор поведе с 40:15 в осмия гейм, като умело се възползваше от проблемите на Истомин, като го разхождаше по корта. Узбекът дори падна, но се изправи. Григор пропусна първата възможност за пробив, но Истомин прати топката в аут и така осигури победата на българина в сета с 6:2.\nРешителната част започна с нова дълга пауза заради проблемите на Истомин, но Димитров не се разколеба психологически от това очевидно умишлено опитване да бъде нарушен ритъмът му на игра и взе подаването си на 15. Последва пробив на нула, след като Истомин прати топката в мрежата. Григор методично увеличи аванса си на 3:0 и вече спокойно гледаше към следващия кръг. Достатъчно беше да не рискува и да чака грешките на Истомин, които зачестиха дори в наглед невинни ситуации. Узбекът намали на 1:3 при свой сервис, но това беше всичко от него в този мач, който докрая се доиграваше. Григор проби узбека отново за 5:1 и сервира за победата, като успя да я грабне още в първия си от трите си мачбола с ас.\nГригор Димитров Денис Истомин Мелбърн\nЦветана Пиронкова започна убедително "Ролан Гарос"\n19-годишният Яник Синер спечели Sofia Open\nСинер - Поспишил е финалът на Sofia Open\nСтанаха ясни полуфиналистите на Sofia Open\n23.01 2017 в 11:20\n"Добър бой хвърли на руснака"\n23.01 2017 в 11:18


Технические характеристики Mercedes-Benz A 200 (W169), 136 л.с., хэтчбек, 3 дв., справочник по автомобилям Mercedes-Benz A 200 (W169), 136 л.с. автокаталог, каталог авто.\nТехнические характеристики автомобиля Mercedes-Benz A 200 (W169)\nФотографии Mercedes-Benz A 200 из каталога AutoNet.ru. Фото 1 из 9\nФотографии Mercedes-Benz A 200 из каталога AutoNet.ru. Фото 2 из 9\nФотографии Mercedes-Benz A 200 из каталога AutoNet.ru. Фото 3 из 9\nФотографии Mercedes-Benz A 200 из каталога AutoNet.ru. Фото 4 из 9\nФотографии Mercedes-Benz A 200 из каталога AutoNet.ru. Фото 5 из 9\nФотографии Mercedes-Benz A 200 из каталога AutoNet.ru. Фото 6 из 9\nФотографии Mercedes-Benz A 200 из каталога AutoNet.ru. Фото 7 из 9\nФотографии Mercedes-Benz A 200 из каталога AutoNet.ru. Фото 8 из 9\nФотографии Mercedes-Benz A 200 из каталога AutoNet.ru. Фото 9 из 9


Нова размяна на "любезности" между РЗС и ГЕРБ - Mediapool.bg\nНова размяна на "любезности" между РЗС и ГЕРБ\n18:17 | 28 февруари 2010 | 41 коментара\nЛидерът на РЗС Яне Янев обяви в неделя, че е бил заплашван с разстрел, дейци на пратията били подложени на натиск, като същевременно им били предлагани постове и облаги, за да се откажат от опозиционната си дейност. От ГЕРБ обявиха Янев за "псевдополитик" и заявиха, че действията му целят само и единствено да привлекат медийното внимание.\nНад депутатите и регионалните представители на РЗС е оказван натиск по всякакъв начин, лично на мен са ми предлагали да прекратим опозиционната ни дейност срещу обещание за участие във властта, обяви Янев след съвещание на Управителния съвет с регионалните представители на партията.\nБило им обещавано отново да бъде възстановена парламентарната група на РЗС, а Янев да бъде върнат като председател на комисията за борба с корупцията и конфликт на интереси. Атанас Семов имал оферта за поста министър на образованието, ако РЗС оттегли жалбата си от Конституционния съд за изборните нарушения в Турция.\nКато източник на натиска Янев посочи "хора от ГЕРБ и такива, които работят в службите".\nЗа нас е странно как изведнъж напуснаха и прекратиха членството си в партията и Атанас Железчев, и Димитър Абаджиев, и генерал Илия Илиев, оплака се Янев.\nСамият той непрекъснато получавал заплахи чрез SMS-и и електронни писма, като в три от тях бил заплашван с разстрел. Въпреки трите изпратени молби до министъра на вътрешните работи Цветан Цветанов за охрана, не са предприети никакви действия.\nСмятаме, че действията на Яне Янев целят само и единствено да привлекат медийното внимание към него, след като РЗС остана без собствена парламентарна група в Народното събрание, отговориха веднага в прессъобщение от ГЕРБ.\nОчевидно липсата на достъп на Янев до псевдосензационна информация го кара да върши и говори несериозни неща, смятат от ГЕРБ. Партиятата отказва да влиза в диалог, макар и задочен, който не се отнася до задачи и ценности, свързани с доброто бъдеще на българските граждани.\nГЕРБ никога не е коментирала действия на псевдополитици и несериозни изказвания, се посочва в съобщението.\nОт РЗС обявиха, че започват подписка за национален референдум за свикване на Велико народно събрание и изработване на нова Конституция.\nУправляващите водят държавата към икономически колапс, посочи Янев. Според него правителството на ГЕРБ е станало правителство на негласния банков картел, който тайно се е договорил да загроби почти всяко второ българско семейство.\nСлед съвещанието ръководството на партията и регионалните представители отидоха до Министерския съвет, където оставиха табло, от което "да си припомни какво е обещал преди да стане министър-председател".


Честито! Руската водка отбеляза 151 години от "рождението си"! - E-Novini.bg\n151 години – на толкова става в края на януари едно от най-значимите и в същото време най-оспорвани открития на човечеството – водката. За баща на руската национална напитка се смята известният химик Дмитрий Менделеев, на когото принадлежи и създаването на Менделеевата таблица. На 31 януари 1865 г. той защитил дисертацията си на тема „Съединението на спирта с вода”, върху която работил една година. Научният му труд и до днес се пази в музея на великия учен в държавния университет в Санкт Петербург.Предмет на експеримента, довел Менделеев до заветната формула на водката, бил изучаване на различното съотношение между спирт и вода, в зависимост от концентрацията на тези разтвори и тяхната температура. С други думи изследването на специфичната маса на сместа се извършвало при различни температури и концентрации, започвайки от чист спирт до разтвор от 50%. Така по метода на пробите и грешките химикът получил знаменитата напитка, която била с 46% съдържание на спирт. Историците обаче са категорични, че 40-градусова водка в днешния й вид е дело на чиновниците, които за удобство при изготвянето на отчети закръглявали цифрите. Така идеалното съотношение от 40% било „легализирано” на 6 декември 1886 г. с Устава за питейните такси.\nСпоред някои източници обаче водката датира отпреди 600 години, когато тя се изготвяла от пшеница, ръж и ечемик. Тогава напитката се наричала хлебно вино и без него не минавало нито едно тържество, организирано от Петър Първи, като монархът въвел странна традиция, която в Русия се спазва до ден днешен. Всеки закъснял за софрата трябвало да изпие на екс т.нар. наказателна чаша с 1,5 литра водка.\nРазбира се, в онези времена напитката била едва 20 градуса. Целта на този обичай е дошлият по-късно гост да „догони” по опиянение вече започналите тържеството. Именно Петър Първи разрешил на жените в Русия да пият алкохол на обществени места, а най-големите почитатели били награждавани с медал за пиянство. Водката се използвала и като награда. През 1830 г. майсторът Петър Телушкин се качил на покрива на Петропавловския събор и поправил ветропоказателя под формата на ангел. За отплата императорът Николай Първи му връчил грамота, позволяваща му да пие във всяка кръчма неограничено количество алкохол. След две седмици пиянство майсторът загубил „сертификата” си и отново се явил пред императора за нова тапия. Тогава Николай Първи заповядал да бъда дамгосан с двуглав орел на врата.\nЛегендарният киевски княз Владимир, известен още като Червеното слънце, мъдро констатирал, че пиенето е веселието на Русия, и приел толерантно към алкохола християнство. Оттогава всички забрани за употреба на спиртни напитки и вино се отразяват негативно върху руската история. Цар Иван Грозни разрешил само на васалите си да произвеждат вино, което провокирало масовото бягство на руснаци към покрайнините на страната и довело до разрухата на централните райони.\nГолеми народни вълнения в началото на XVII век предизвикала и забраната да се вари самогон (вид домашна водка – бел.авт.) от зърното, което се раздавало безплатно на хората. Историята обаче помни и по-добри времена. През XVIII век по време на строителството на Петербург и корабите на руския флот Петър Първи свалил всякакви забрани върху употребата на алкохол. Според историци това многократно повишило производителността на труда. Разцветът на страната продължил до началото на Първата световна война, когато отново бил въведен „сух режим”. Населението и търговците изпаднали в паника. „Трябва да се разреши продажбата поне на леки вина, защото офицерите пият разреден спирт, а войниците – керосин“, писал тогава в. „Московски ведомости“.\nНазрявала революция. Дългата трезвеност демобилизирала армейски полкове в Петроград. Според историка Пьотр Фьодоров до голяма степен липсата на алкохол подтикнала народа към превземането на Зимния дворец през октомври 1917 г. Няколко години по-късно Сталин гениално прозрял ролята на водката в управлението на Русия. През 1919 г. болшевиките предприели поредния опит за борба с пиянството: комендантът на Кремъл Павел Малков предложил да се ликвидират кремълските винни погреби. Сталин отвърнал: “А какво ще пият кавказците” и погребите били спасени, а инициаторът на идеята – пратен на фронта. През 1927 г. съветската власт разрешила официалното производство на водка, като веднага обявила държавен монопол. През 1940 г. на войниците, воюващи с финската армия, всеки ден давали по 50 грама сланина и по 100 грама водка. Летците – получавали 100 грама коняк, а танкистите – двойна доза водка. Фронтоваците дори споделяли, че без водка съветската армия не би спечелила Втората световна война.\nРожденият ден на водката съвпада и с една друга годишнина, смятана за черна в най-новата руска история. Преди 31 години първият президент на СССР Михаил Горбачов въвежда сух режим и основателно си навлича гнева на народа. Тогава продажбата на спиртни напитки е силно ограничена, алкохолът рязко поскъпва, въвеждат се купони за захар, използвана за варене на самогон. Днес руснаците с ужас си спомнят онези сухи времена и поливат печалната годишнина с водка. Пресата отбелязва, че минават три десетилетия преди инициаторът на кампанията да я признае за грешка. Миналата година в интервю за в. „Комсомолска правда“ Горбачов сподели, че не е трябвало да ограничават търговията с алкохол и така да провокират масовото варене на самогон. Неговият предшественик Юрий Андропов пък измисля какво ли не: отзовава делегацията си от преговорите за ограничаване на ядрените оръжия, устройва засади в кината, а после милиционерите разпитват зрителите защо не са на работа. Но народът го търпи, защото Андропов заповяда на пазара да бъде пусната евтина водка, която веднага бе наречена “Андроповка”.\nНаследникът на Горбачов Борис Елцин не повтори грешките на предшественика си. Дори самият той не крие любовта си към чашката и неведнъж се появява пред камерите във весело настроение. С едно от първите постановления на правителството на Елцин е разрешено частното производство на алкохол. В наши дни правителството въведе задължителна минимална цена на водката, което я превърна недостъпна за най-бедните. Сега половин литър струват 185 рубли или 2,2 евро. Затова сред бездомните алкохолици в момента хит са т.нар. спиртни течности с двойно назначение, които на жаргон в Кировска област наричат фунфирики. Днес във всеки магазин човек спокойно може да си купи например тоник за коса “Медовой“. Цената му е смешните 14 рубли, а съдържанието на спирт се равнява на 75%. В арсенала на пияниците влизат още лосиони за коса и такива срещу мазоли. В аптечния асортимент тези напитки са известни с търговското си наименование „Тинктура“, като има различни разновидности – от плодове, от билки и др. По данни на директора на Центъра за изследване на федералния и регионален пазар на алкохол Вадим Дробиз пазарът на подобна продукция годишно възлиза на 120-150 млн. литра или около 10% от целия обем на изпити спиртни напитки в Русия.\nВъпреки перипетиите, през които минава алкохолът през годините, той си остава неизменна част от живота на Русия. Днес страната се радва на небивало изобилие от водки – от най-популярната „Руски стандарт“, до „Путинка“, “Московска водка СССР”, “Партком”, “Политбюро”, „Калашников”. На задния етикет на “Удачна водка” е отпечатана инструкция за употреба, където се четат думите на Ленин: “Конспирация и още веднъж конспирация…”. А пресата припомня думите на президента на Руската асоциация на барманите Сергей Циро, който е категоричен, че „50 грама водка на ден са не само вредни, но и полезни за здравето”.\n“Само водката от Русия е истинска руска водка.” Този надпис посреща гостите на първия в света Музей на водката, разположен в градчето Углич на брега на река Волга. Експозицията наброява над 1000 вида. Идеята за откриването на музея възникнала още в зората на демокрацията, но лентата била прерязана едва на 27 август 1998 г. Углич е избран, защото там през 1839 г. бъдещият крал на руската водка Петър Смирнов работел като сервитьор. През 1860 г. той основал “Търговски дом П.А. Смирнов”, който шест години по-късно се превърнал в основен доставчик на царския двор. Музеи на водката има още в Москва и в Петербург.\nМила КУДРИНА, в. „Монитор“\nДАНС погна Тодор Танев за връзки с турските служби!


Футбол :: Любо Пенев: Изпуснахме 14 положения, трябваше да победим :: Monitor.bg\nЛюбо Пенев: Изпуснахме 14 положения, трябваше да победим\n09:05 09 Юни 2020\nЗа първи път в кариерата си като треньор Любо Пенев дебютира със загуба. Вчера неговият „Царско село“ падна с 1:3 като домакин на „Славия“. Въпреки това Ел Голеагор бе доволен от играта на своите и дори изрази мнение, че отборът му е заслужавал победата.\n„За мен изнесохме добър мач. Доволен съм от момчетата и играта. Не съм доволен от резултата. Създадохме много положения, но не успяхме да отбележим, което не е нормално. Сигурно изпуснахме 14 положения. За мен трябваше да победим. Виждам добър и положителен резултат след този месец работа с отбора. Заварих добър отбор с добри футболисти и колектив. Продължаваме да надграждаме. Не се оплаквам от времето, с което съм разполагал. Не подценявам нито един отбор и клуб. Аз съм професионалист и максималист. Много малко отбори разполагат с такава база. Стараем се да подобряваме. Имаме сили да останем в елита. Много бързо ще започне следващият шампионат и ще опитаме по най-бързия начин да направим селекция. Който се адаптира най-бързо, той ще излезе краен победител", каза Любо.


Дати от 25.06.22 до 27.08.22\nХотел Gorky http://www.gorkyhotel.net/\nНамира се в Текирдаг и е само на 1 минота от плажа, разполага с ресторант, бар, общ салон и градина. Сред удобствата в хотела са консиерж обслужване, помещение за съхранение на багаж и безплатен WiFi на цялата територия. Хотелът предлага денонощна рецепция, рум-сървиз и обмяна на валута.\n25.06- 29.06 цена – цена на човек в двойна стая е 285 лв -потвърдено ;\n01.07-05.07 – цена –цена на човек в двойна стая е 349лв.;\n23.07-27.07.22 – цена –цена на човек в двойна стая е 349лв ;\n14.08-18.08.22 -цена – цена на човек в двойна стая е349лв ;\n27.08-31.08.2022 – цена –цена на човек в двойна стая е 349лв\nОригиналната декларация за родителското разрешение, копието от нея и копието на акта за раждане на детето следва да се носят по време на пътуването\nГрадове: Чорлу, Текирдаг, Истанбул\nТагове: Азия, Лято, Дълъг уикенд,


на балканския национализъм\nЕдин от важните дебати в литературата, посветена на национализма, е дебатът за неговото качество: граждански, политически, либерален - на Запад; селски, етнически, варварски - на Изток. "Изобретяването" на втория тип, окачествено от Гелнер като "тъжните размисли на един черногорец в Оксфорд" - заради разминаването между етническата и гражданската идентичност на автора им Джон Пламенац - е, всъщност, изместване на същинската природа на национализма. "Изобретателите" на "източния" национализъм придават на типичния за модерността феномен качества от домодерната епоха: племенност, аграрност, ирационалност, определени метафорично като "тъмните богове" (атавистичните сили на кръвта и на територията)...\nЗависимостите между национализма и нацията, индустриализацията, рационалността се пренебрегват с обяснението за изостаналостта на източните/балканските общества и така между "национализъм" и "племенни вражди" някак неусетно се слага знак на равенство.\nДруг един автор (Питър Шугър) "изобретява" още по-диференцирана типология - вече само на "източните" национализми: - национализмите на чехите и словенците са определени като "буржоазни" и най-подобни на западните - заради наличието на средна класа в тези общества, която е носител на националната идея;\n- поляците и унгарците (отчасти хърватите) пък проявяват "аристократичен" национализъм - доколкото националната идея се носи от неунищожената аристокрация;\n- национализмът на властовия апарат в Турция, Гърция, Румъния (тук отново частично са причислени хърватите) е квалифициран като "бюрократичен";\n- за Сърбия и България е отреден "народният" национализъм: популистки, егалитарен, селски.\nОказва се (ако следваме типологията на Шугър), че единственият "същински" национализъм на Балканите е словенският - доколкото неговият носител (средната класа) е изразител на обществена стратификация, характерна за модерността. С известни уговорки към "модерния" национализъм биха могли да се причислят турският, гръцкият и румънският - ако се съгласим, че е приемливо неговият носител да бъде единствено властта, ако тя извършва достатъчно ефективна модернизация "отгоре". А хърватският ("аристократичен"), сръбският и българският ("народни, селски") национализми би трябвало да бъдат отпратени към периода на предмодерността.\nС неголеми изключения, "векът на нациите" - деветнадесетият - е отминал, без идеите на национализма (разбиран дори само като иредентизъм) да обхванат цялостно все още не напълно хомогенизираните балкански общества. Само елитите (интелигенция, впоследствие политици и държавници) били обсебени от велики идеи и чертаели планове за пълна или поне частична хегемония над полуострова.\nВ самия край на века започнали да се появяват отделни (в някои случаи тайни, в други - с държавна протекция) "общества", в чиито платформи и практически действия било трудно да се отграничат иредентизмът и тероризмът.\nВ Гърция и в България били създадени в една и съща година - 1895 - с основната цел да работят (без особено да подбират средствата) за присъединяването на изконните гръцки/български земи към вече свободните отечества. Една от "изконните" (и за гърци, и за българи) земи била Македония...\nГръцкото общество било тайно и със самото си име - "Етники етериа", трябвало да напомня за първообраза на националното пробуждане "Филики етериа". Новата "етериа" привлякла (поне така твърдели създателите й) 3000 членове в 56 града в самата Гърция, както и сред 83 гръцки общности извън нея. Освен Македония, основната цел в програмата на новите "етеристи" било присъединяването на Крит.\n"Обществата" ("етеристи" и "върховисти"), организирани предимно от офицери и македонски емигранти, не успели да завладеят с идеите си целокупния обществен интерес, но за няколко години се превърнали в "държави в държавата", предизвиквайки с методите си на действие по-често негативни, отколкото позитивни настроения.\nЩе се спра по-подробно на сръбските иредентистки общества - не само защото те дават сигнала за Първата световна война и така полагат началото на "балканизацията", но и защото в обществения резонанс от техните действия все по-отчетливо се открояват чертите на национализма.\nИредентистките настроения обхващат по-голямата част от сръбското общество след конкретен политически факт, привидян като заплаха за целостта на нацията. Става дума за анексията на Босна и Херцеговина, извършена от Австро-Унгария през 1908 и провъзгласена за "Втората сръбска Голгота" - след Косово 1389... Анексията, всъщност, представлявала нарушение на Берлинския договор, създал "несръчната териториална и конституционна конструкция", която самите сръбски управления не един път мечтали да нарушат...1\nНовината за анексията се разпространила "като мълния" из Белград и пред Националния театър се събрала голяма протестираща тълпа, вдъхновявана от известния на света като комедиограф, но - освен това - и автор на немалко патриотични пиеси Бранислав Нушич. Хабсбургският флаг бил изгорен публично.\nВсе в отговор на "втората Голгота", вписалият се вече в историята на сръбския тероризъм с убийството на Александър Обренович през 1903 Драгутин Димитриевич (Апис), ръководител на разузнавателната служба към Генералния щаб, създал тайното общество "Обединение или смърт", по-известно като "Черната ръка". То, също като аналозите си в Гърция и България, се състояло предимно от офицери, решени на всичко в името на Велика Сърбия.\nВ самата Босна била създадена организацията "Млада Босна"2 - движение на студенти и млади интелектуалци. За разлика от кръга около Апис - опитни офицери, "тренирани" в монархическо убийство и държавен преврат, "младите босненци" (главно сърби, но също хървати и мюсюлмани) компенсирали неувереността на първо поколение граждани с невротична "революционна" активност. "Младите мислеха само за бомби, убийства, експлозиви, с които да взривят всичко наоколо" - писал по това време един сръбски дипломат.\nПовечето от младежите произхождали от бедни семейства, от селските райони на Източна Херцеговина и Босанска Крайна (сега - Република Сръбска в Босна и Херцеговина). Откъснати от привичната си патриархална среда, върху чиято традиционност идеите на нихилизма, анархизма и национализма, усвоени в университетите и литературните кръжоци, избуявали като екзотични растения, довчерашните селянчета привидели себе си като борци за национална независимост.3 Най-усърдният сред тях бил Гаврило Принцип.\nПрез 1911 лидерът на "младите босненци" Владимир Гачинович станал член на "Черната ръка", с което първата връзка между опитните офицери и неуверените революционери била осъществена.\nПрез следващата година избухнала Първата балканска война. "Младите босненци" ентусиазирано се втурнали да се записват доброволци в сръбската армия. Повечето били върнати - поради недостатъчна възраст или слаботелесност. Като слаботелесен бил квалифициран и Гаврило Принцип...\nНесъстоялите се войници заздравили връзките си с офицерите от "Черната ръка", които не се интересували от физическата им годност. Оръжията, с които две години по-късно убили ерцхерцога Франц Фердинанд и сигнализирали Първата световна война, им били дадени от хората на Апис...\nТака конспиративните движения, чийто най-видим израз се оказал тероризмът, предзадали мисленето за раждащия се едва в края на ХIХ и началото на ХХ век балкански национализъм като\nНационализмът като тероризъм, разбира се, не бил балканско изобретение, макар да бил представян като "типичен за изостанали азиатски ханства".\nВсъщност, не "изостаналостта", а именно "наваксването" на модерност родило по-късния (в сравнение с Европа) балкански национализъм. Както навсякъде в Европа, той бил рожба на ранната индустриализация - на сблъсъка между селската патриархалност и премазващата традиционните нагласи урбанизация, на хаоса от представи, идеи и надежди, вдъхвани - не на последно място - и от западноевропейския пример. Колективната биография на "Млада Босна" и личната на Гаврило Принцип са най-красноречивото потвърждение на тези процеси.\nНе "историческият характер и миналото междуплеменно битие на тези народи" предизвикали техния "агресивен национализъм", а новото им битие на несръчни национални цялости...\nКато констатира "огромни отклонения от човечността и законността" по време на Балканските войни, комисията "Карнеги" търси оправданията им в "ранната политическа младост на тези народи, в незрелостта на националния и граждански характер". "Ранната политическа младост" на балканските нации съвпада по време с националистическата истерия в цяла Европа като неин огледален образ. Не само наскоро увенчаните с държавен "покрив" културни нации на Германия и Италия създават агресивни националистически "общества", като "Пангерманския съюз" и "Италия иредента". "Старите" политически нации на Франция и Англия също се включват в "патриотичната" канонада - с "Аксион франсез" и "Грейтър Бритън", шумно проповядващи ценностите на "произхода, земята и мъртвите"... Творци и интелектуалци, създали в литературата, изкуството и науката на Европа изключително талантливи произведения, участват в кресливата надпревара или й придават философска мотивация: Ръдиърд Киплинг, Габриеле д'Анунцио, Филипо Маринети и дори Макс Вебер... Те наистина не говорят за тероризъм, но все по-активно призовават към война.\nРазликата между този и балканския национализъм не била в досегашното модерно/традиционно битие на народите или в демократичното/тираничното им управление. Най-същностното различие бил възгледът на нацията за самата себе си. Докато британците (в лицето на Джоузеф Чембърлейн) се считали за "най-забележителната управляваща раса, която е виждал някога светът", младите нации от "несръчната териториална и конституционна конструкция" живеели (често я създавали сами) в постоянна заплаха за нарушаване на целостта им. Разбира се, че досегашното модерно битие и демократичното управление на "старите" нации създавали голяма част от основанията за цивилизаторското им самочувствие, но друга част от него се захранвала със самото съществуване на "варвари", на "отпадъци от народи" (изразът принадлежи на Маркс), които трябвало да бъдат цивилизовани... От своя страна, "варварите", прекрачващи в модерността, "отпадъците от народи", мъчително консолидиращи се в нации, подхранвали консолидацията си със самосъзнанието на жертви.\nИменно комплексът за виктимизация създал балканския национализъм като същински, обхващащ големи масиви от обществото, а в определени моменти (навечерието на войните) - и цялото общество. Комплексът за виктимизация, подхранван от реална или въображаема заплаха, произвеждана (случайно или нарочно) от различни - най-често привиждани като "чужди" - "сили", успял в много по-голяма степен от държавния иредентизъм да хомогенизира обществата. И пак комплексът за виктимизация - национализмът на страха - родил "тъмните богове" в балканското битие не само от началото на ХХ век. Западният национализъм, доколкото се проявявал като цивилизаторски, не бил пронизан от този комплекс. Но в случаите на поражения, военни или дипломатически, западният национализъм също произвеждал "тъмни богове" на агресия, родена от страх.4 Разликата не е в цивилизационното качество на национализма, а в честотата на ситуациите, мотивирани от страха и комплекса за виктимизация.\nВ балканското битие тази честота клоняла към непрекъснатост. Травматизмът доминирал в самочувствието не само на българите, нарекли - със или без основание - военните си поражения "национални катастрофи". Травмата белязала и национализма на победителите. Преселението на 1 300 000 гърци от Мала Азия в пределите на отечеството (според Лозанския договор от 1923), причинило крушението на "Мегали идея", било окачествено като "най-голямата злочестина, сполетяла Гърция след падането на Константинопол".\nБезспорният шампион в произвеждането и преживяването на виктимизация били сърбите. Преекспонирането на косовската Голгота и превръщането на поражението в национален празник (15/28 юни - Видовдан) са най-същностните измерения на сръбския национализъм като "философия на страданието".\n"Голгота" била наречена също анексията на Босна и Херцеговина от 1908. Като "Голгота" (или като пътят към нея) било привидяно изтеглянето на сръбската армия през 1915-1916, описвано като "екзодуса на сърбите от Сърбия" - не само от домашните автори, но и от чуждестранните. Картината е покъртителна със своята "философия на страданието": "Старият и болен крал Петър, настанен на пейка в биволска кола, правителството, Генералният щаб, войските и много цивилни с жените и децата си, монаси и свещеници, носещи ковчега с мощите на крал Стефан I, останките от цял един народ вървят през обезлесени планини, в разгара на зимата, въоръжени само с обикновени пушки, без продоволствия, сред албанско население, което не е забравило сръбските изстъпления през предишната година."\nТравматичният образ на "екзодуса" (украсен със страха от албанско отмъщение, разбира се) и до днес е по-актуален в сръбската национална памет от създаването на кралство Югославия, например.\nв доктрината "Уилсън". Творците на Нова Европа предположили, че принципът на самоопределението, в който американският президент вложил само културен смисъл, теоретически съвсем няма да противоречи на политическия принцип за ненарушимост на границите - основният продукт на Версайската система... На практика обаче "потиснатите народи", превърнати сега в "потиснати малцинства", привидели Версайска Европа като нова, по-обширна отвсякога арена за иредентизъм. Ако "старият режим" на империите изглеждал (поне до 1848) осветен от божествена санкция, модерната епоха, осветена от принципите на национализма, вече по презумпция отхвърляла потисничеството. Разликата се състояла в това, че предвоенният национализъм отхвърлял имперското потисничество, а следвоенният - потисничеството на националните държави.\nАко в периода на ранната индустриализация национализмът се привиждал като спасение за фрустрираните от модернизацията "граждани първо поколение", чието мъчително късане с патриархалните ценности (религия, традиция, комунитаризъм) създало необходимостта от нова хомогенизираща идеология, войната и Голямата депресия от края на 20-те години формирали условия за проникването му сред много по-големи масиви население. В ситуациите на най-сгъстено социално напрежение изглеждало, че от национализъм са обхванати целите общества.\nСоциалната криза - катаклизмът, преобърнал досегашния традиционен ред, все по-често се привиждала като упадък на националната цялост. Изкупителни жертви за струпващите се негативни обществени енергии все по-често ставали "другите": малцинствата, устремени (реално или въображаемо) към сливане със "своята си" национална държава, и преди всичко малцинствата без държава - евреите и циганите.\nАнтитезата на национализма, усвоен между двете войни като емблема от фашистката, националсоциалистическата и други десни идеологии, но също така - изповядван и от някои либерални среди (особено в окупираните от Оста държави), били левите движения, сред които най-категорично се откроявали комунистическите. Доктрината на марксизма-ленинизма за приоритет на класовите отношения над националните, прокарвана систематично от Коминтерна сред комунистическите партии в цяла Европа, издигнала пролетарския интернационализъм като водеща идеологема.\nКомунистическото управление, наложено след Втората световна война в почти всички балкански държави, издигнало на преден план доктрината за\nКласата преди нацията\nНай-детайлно тази доктрина била разработена в многонационална Югославия. Тито (хърватин) и неговите съпартийци Ранкович (сърбин), Кардел (словенец) и Джилас (черногорец) я нарекли "Братство и единство". Основните принципи на югославската комунистическа програма били изградени върху презумпцията, че премахването на класовите различия "от само себе си" ще заличи и националните, тъй като при социализма ще се формира все по-голяма еднаквост между хората, независимо от тяхната национална принадлежност. "Победата на социалистическите отношения" в икономиката ще направи невъзможна експлоатацията на една нация от друга. Напротив - развитата нация ще помага на неразвитата.\nЗамислена в същността си като модернизационен проект, югославската комунистическа програма, следваща буквално съветската, всъщност заложила бомбата със закъснител, взривила се в началото на 90-те.\nМакар да били изградени върху съвсем различен принцип, останалите национални балкански държави също последвали марксистко-ленинската доктрина за приоритета на класата над нацията.\nБългарското комунистическо управление върнало сменените през 1942 година имена на помаците, с което спечелило любовта, уважението и гласовете им за следващите няколко десетилетия - преди поредните "възпаления" на "възродителния" процес. Политиката по отношение на турците пък била най-малкото двузначна. След изселването на 155 000 души през 1950-1951, чиято цел - "това население да бъде сведено до размер, при който то да не може да играе самостоятелна роля в страната" - не била изцяло изпълнена, отношението към "неблагонадеждния турски елемент" (изразът е на Сталин от 1949) било променено. Сега властта "заухажвала" това население, като му "отпуснала" известни свободи в областта на образованието и културата. Увеличен бил броят на турските гимназии, създадена била катедра по турски език и литература към Софийския университет, открити били турски театри, а турските програми по радиото и турските вестници се умножили.\nПод натиска на Москва "ухажването" на малцинствата било "внедрено" и в Румъния. Властта обезпечила унгарското малцинство с училища, в Клуж бил открит университет. И, също като в България, театри, фолклорни групи, вестници. Румънските унгарци "получили" дори политическо представителство - Унгарското народно обединение, а през 1952 - и автономен район - Тиргу Муреш; те просъществували четири години. След Унгарското въстание от 1956, пак под натиска на Москва, повечето от тези "привилегии" били отнети.\nОще през 1948 Комунистическата партия в официална резолюция разкритикувала шовинистичните тенденции в румънското общество.\nЗа разлика от България, където привързаността към Русия била традиционна, в Румъния също толкова традиционни били антируските настроения. Това била една от причините за слабото влияние на твърде малобройната преди Втората световна война комунистическа партия, която "пристигнала с обоза на Червената армия". В добавка водещата група в партийното ръководство, наречена "московити", била съставена все от "несъщински" румънци: Ана Паукер (еврейка от Молдова), Емил Боднъраш (украинец от Буковина), Василе Лука (секлер от Трансилвания). "Чужденци без бог и родина" ги нарекъл през февруари 1945 министър-председателят генерал Ръдеску, уволнен по-късно от краля по настояване на Москва. "Чужденците" се задържали във властта за кратко. Били отстранени чрез показни процеси от Георги Георгиу Деж - "местен" кадър и "истински" румънец, който започнал да провежда политика на националкомунизъм.\nВ Албания липсвали многочислените малцинства на България и Румъния. В самата албанска нация обаче клановите, регионалните и религиозните различия продължавали да са актуални. Както във всички други области, комунистическият модернизатор Енвер Ходжа започнал да провежда силова политика и в това отношение. Наред с изграждането на унифицирана образователна система - важен елемент от модерността, той постигнал униформизация и на целия социален живот.\nПрез 1967 бил прокаран Закон за атеистичната държава, с който били забранени и трите вероизповедания и закрити 2169 храма. През 1975 с правителствен декрет било забранено именуването на новородените с религиозни имена. Новата Конституция от 1976 превърнала антирелигиозността в норма. Албания станала единствената държава в света без религиозни институции.\nДокато атеизмът, хипетрофиран в Албания, но насаждан като официална държавна доктрина навсякъде другаде, и политиката към малцинствата следвали буквално съветския модел, в областта на икономиката повечето балкански елити се опитали да избягнат стагниращата опека на Москва. Това поведение, наречено\n(комунизъм, независим от Москва), било характерно преди всичко за Балканите: най-напред Югославия, след нея Албания и Румъния се "отлъчили" от съветската орбита. Само България заедно с държавите от Централна Европа останала зависима от Москва в рамките на Съвета за икономическа взаимопомощ.\nНай-драматично протекли тези събития в Югославия. Все по-растящото недоволство от съветската икономическа опека, както и гневът на Сталин срещу югославската намеса в гръцката гражданска война, довели до разрива от 1948, наречен "схизма". "Схизмата" също се случила на Видовдан...\nЕдна година след "схизмата" (1949) бил създаден Съветът за икономическа взаимопомощ (СИВ), за чийто основен принцип (през 1953) било провъзгласено "социалистическото разделение на труда". Всяка страна трябвало да се съсредоточи върху това, което най-добре може да произвежда. Промишлеността била концентрирана в най-развитите страни: Източна Германия и Чехословакия. От Албания, България и Румъния се очаквало да станат предимно "суровинен придатък" на останалите държави.\nЕнвер Ходжа и Георги Георгиу Деж - вече успял да се разправи с "предателите-чужденци" в редиците на партията - възприели "социалистическото разделение на труда" като отказ от модернизация. Нали именно съветските "учители" до този момент проповядвали индустриализацията като "генерална линия"...\nВ началото на 60-те Албания, а през 1964 и Румъния напуснали СИВ и съветската орбита и се ориентирали към Пекин. Сега "албанизмът" и "румънизмът" заели полагащото им се място като национални доктрини. Възраждали се националните митове, особено в Румъния, чиито елити отново привидели "латинския" си произход като връзка със Запада...\nТрадиционната румънска омраза към Русия и славянството се изляла не само в преименуването на улици, кина и театри или в затварянето на руските книжарници, но и в припомнянето за Бесарабия като "румънска земя"...\nНационалкомунизмът бил само началото, твърде повърхностната проява на процеса, който с развитието на комунистическите режими все повече щял да изтъква приоритетите на\nНацията преди класата\nПролетарският интернационализъм издържал по-малко от две десетилетия. Не само защото пролетариатът се провалил като "класа-хегемон" или защото изравняването на класовите различия, което по презумпция трябвало да заличи и националните, не се състояло. Обяснението за "надигането на буржоазните елементи" или за възраждането на "изконния порив на кръвта и земята", давано от марксистките философи, е несъстоятелно. Възраждането на национализма през 60-те години на ХХ век и особено след 1968 не било "възкръсване на тъмните богове", а политически инструмент, използван от самите комунистически елити за удържане на властта. Новата "пролет на нациите" от 1968 била първото размразяване на "хладилника за национализмите"5 - началото на процеса, довършен с разпада на комунизма.\nПрез 60-те години "класовият враг" и "световният империализъм" вече били изчерпани като плашила за комунистическите поданици. За да се задържат на власт, елитите трябвало да изобретят нови. Новите плашила се оказали малцинствата, измъкнати от "хладилника" като заплаха за нацията.\nВсъщност, само Енвер Ходжа останал верен на класовия принцип, както и на Сталин. "Империалистическият Запад" продължил да играе в Албания ролята на плашило, но след Хрушчовото затопляне "братските" досега държави също се превърнали в заплаха.\n"Енвер Ходжа - особено след 1956, казва Фатос Любоня - когато усеща, че ударите срещу сталинизма [...] могат да отстранят него и кликата му от власт и че комунизмът като идеология и пролетарският интернационализъм няма да са достатъчни, за да се задържи на поста си, започва постепенно да прилага демагогски националистически прийоми и в името на "независимостта на родината" изолира Албания от света, наричайки я "непревземаема крепост" както за агресията на капиталистическия Запад, така и за ревизионистите от Изток."\nЗа да защити поданиците си от всички тези "врагове", комунистическият модернизатор покрил държавата с бункери. България, която единствена от балканските държави останала встрани от националкомунизма, "наваксала" националистическите си приоритети с ново активиране на изпробвания от редица буржоазни правителства механизъм - "възродителния" процес.\nПрез 1962 към решението за поредното преименуване на "българите с мохамеданско вероизповедание" били добавени цигани и татари. Решението било назовано "Мероприятия против турчеенето" и препоръчвало смяната на имената да бъде извършвана засега без "насилие и администриране". По отношение на самите турци (все още наричани така) били предприети други "мероприятия". Дванайсетгодишните опити за нова изселническа спогодба (осуетявани от страна на Турция) през 1968 най-сетне се увенчали с успех. Веднага след сключването на спогодбата (1969) било прието решение за "ускоряване на естествения процес за преодоляване на етническите различия". Резултат от това решение било ликвидирането на множество вестници, театри и на книгоиздаването на турски език. Именно тогава - за първи път - се лансира заплахата, че "реакционните и националистическите елементи" издигат лозунг за "културно-национална автономия"... Още през следващата (1970) година въпросът с "българите с мохамеданска вяра" бил окончателно решен. Призивът да не се допуска "насилие и администриране" бил забравен. До 1976 "възродителният" процес при помаците приключил.\nБългарският опит, изглежда, харесал и на Енвер Ходжа. През 1975 той публикувал декрет, според който всички граждани с "неподходящи имена и обидни фамилии от политическа, идеологическа и морална гледна точка са задължени да ги променят..."\nРумънският националкомунизъм, провеждан още от Георги Георгиу Деж, достигнал апогея си, когато новият "кондукатор" - Николае Чаушеску - през 1968 заклеймил инвазията на Варшавския договор в Чехословакия и мобилизирал цялата нация за отпор срещу Съветския съюз. Постигнал изключителна популярност с този акт, помазван като "демиург" и "бог", Чаушеску започнал да клейми и "космополитизма в изкуството" - кодовото понятие за разпалване на антисемитизъм. Скоро, след като "заплахата" от инвазия в Румъния се разсеяла, естественият "враг" станали малцинствата. От 1973 "демиургът" започнал да провежда своята "политика на уеднаквяване": ограничаване преподаването на малцинствени езици и ощетяване на малцинствените издания при разпределянето на хартията.\nСистематичното "уеднаквяване" продължило до края на 80-те. През 1984 малцинствените емисии по радиото и телевизията били окончателно прекратени. Цялата топонимия била румънизирана. Чаушеску също се повлиял от "българския опит": след 1988 новородените трябвало да бъдат записвани само с румънски имена. За тотален "възродителен" процес, вероятно, не му стигнало времето... Все пак, самоопределението "румънец" (по етнически признак, а не по гражданство) станало задължително за всички. Гарант за изпълнението на това решение била "Секуритате".\nЮгославските комунисти също заклеймили агресията в Чехословакия. Авторитетът на партията нараснал дотолкова, че тя придобила 100 000 нови членове - предимно под 25 години... Обществото съвсем сериозно се подготвяло за война със СССР.\nАвторитетът на партията, вписан в досегашния незагасващ ореол около персоната на Тито, обаче предизвикал в Югославия развитие, твърде различно от процесите в Румъния. "Четворката" - макар намаляла наполовина с "отпадането" на дисидента Джилас и националиста Ранкович - задълбочила политиката на пролетарския интернационализъм. Най-ясният сигнал за това било признаването на босненските мюсюлмани за отделна нация - все през същата 1968.\nПървото следствие - още през 1968 - били албанските бунтове, издигнали за първи път искането за самостоятелна република Косово. Един от най-верните привърженици на Тито сред албанските комунисти, Махмуд Бакали, признал, че сред албанците "братството и единството [...] просто не проработи"...\nТри години по-късно непреставащите настроения за повече независимост у хърватите разцъфнали в Пролетта от 1971, наречена "Второ хърватско възраждане". "Хърватската пролет" сложила край на ленинската теория, че социализмът и национализмът се изключват взаимно. Най-активните лидери на движението (заедно с интелектуалците от "Матица хърватска", сред които и Мирослав Кърлежа) станали младите комунистически функционери Мико Трипало и Савка Дабчевич-Кучар (след 90-те - кандидат за президент). В телевизионно изявление Тито "обяснил" събитията с "липсата на подходящо марксистко образование" и провел поредната чистка в партията. Изключен за "националистически уклон" и осъден на две години затвор бил и Франьо Туджман.\nКонституцията от 1974 окончателно затвърдила децентрализацията. Автономните провинции Войводина и Косово вече имали право на вето върху решенията на федералното събрание. А "нациите" (републиките) получили право на отделяне...\nОт Конституцията били недоволни всички: албанците - защото нямали право на отделяне, сърбите - защото били разпръснати в "чужди" републики. Дори самият автор на Конституцията - Кардел, последният от Титовата "четворка" - бил убеден, че тя ще създаде проблеми на Сърбия.\nПрез 1980 Тито, най-харизматичният от всички комунистически лидери, наричан "последния Хабсбург", умрял. След смъртта му (година по-рано починал и Кардел) ръководството на държавата и партията започнало да се осъществява на ротационен принцип. Във властта трябвало да се редуват представители на всички републики и дори на автономните провинции. Доктрината за "Братството и единството" изглеждала все така жива. Преходът изглеждал плавен...\nЗаплахата обаче - социална, икономическа, политическа - от "другите" все повече започнала да се привижда като етническа, религиозна, национална. Югославия все повече живеела "на заем" и по-високият социален статус на гражданите й в сравнение с останалите социалистически държави все повече се загубвал. Нараствали икономическите различия между републиките - особено след разпадането на Федералния фонд за подпомагане на неразвитите през 1985, когато "развитите" Словения и Хърватия го напуснали... Недоволството (на всички) от конституционния им статус нараствало. Албанското недоволство предизвикало нови бунтове в Косово през 1981.\nНедоволството на сърбите се изляло през 1986 в един документ, създаден от духовния елит на нацията и наречен "Меморандум на Сръбската академия на науките и изкуствата". Като използвали либералните идеи на съветската "перестройка", авторите на Меморандума твърде умело представили социално-политическата криза на комунизма като национален разпад; и наред със заключенията за неефективността на "социалистическото самоуправление", преекспонирали заплахата за сръбството.\n"Съдбата на Косово остава жизнен въпрос за целия сръбски народ - се казвало в документа. Ако той не бъде решен с единствения истински изход на наложената война, ако не се установи истинска сигурност и безусловно равноправие за всички народи, които живеят в Косово и Метохия [...], този дял от Република Сърбия и Югославия ще се превърне в европейски въпрос с най-тежки, непредвидими последици. Косово представлява една от най-важните точки на вътрешните Балкани. Етническото смесване е в съответствие с етническия профил на Балканския полуостров и искането за етнически чисто Косово, което се провежда на практика, е не само директна и тежка заплаха за народите, които са се оказали там в малцинство, но и ако бъде осъществена, надигналата се експанзионистична вълна ще представлява реална и всекидневна заплаха за всички народи в Югославия."\nМеморандумът интелектуално легитимирал възхода на Милошевич.\nПрез същата 1986 година ХIII конгрес на Съюза на югославските комунисти извършил подмяна на партийния апарат. Епохата "Тито" била развенчана (в съгласие със съветската "Перестройка"), а религиозността - реабилитирана (в това отношение пък бил следван полският модел). Започвала постепенно епохата "Милошевич", чието официално помпозно начало станал поредният Видовдан' 1989... Честването на 600-годишнината от Косовската битка превърнало Милошевич от прагматичен банкер с либерално-икономически възгледи в новия харизматичен лидер, бранителя на сръбството от албанската заплаха... Скучната "революция срещу бюрократите", провеждана от "перестройчиците" в партията, открила по-ефективен инструментариум - спасението на "отечеството".\nПовод за румънската "революция" от края на 1989 дало убийството на един унгарски свещеник. Социалният бунт, довел до падането на режима и до екзекуцията на "кондукатора", започнал като национален...\n"Националната" стратегия на българското комунистическо управление също изиграла немалка роля за срутването му през 1989 - вместо да го укрепи на власт, какъвто бил първоначалният й замисъл. Тоталното преименуване на турците от 1984-1985, оправдано със "заплахата" от създаване на автономия, и "Голямата екскурзия" от 1989 нагнетили в българското общество напрежения, неочаквани за управляващия елит. Намеренията за удържане на властта чрез раздухване на "турската заплаха" не се осъществили. Обществото не се уплашило в достатъчна степен, за да допусне развитията, случили се в Югославия.6\nНовата националистическа вълна след 60-те години на ХХ век имала развитие, твърде подобно на първата - от "зората" на балканския национализъм. В огромните "хладилници" - империите - и в ранните национални държави националистическите настроения се носели преди всичко от елитите. В комунистическия "хладилник" пак елитите били онези, които употребили национализма като лост за удържане на властта си. Масите привидели националистическата идеология като своя едва след поредния катаклизъм - краха на комунизма, преобърнал - както крахът на империите - дотогавашния традиционен ред. Това се случило преди всичко в Югославия, но и останалите балкански общества, в една или друга степен, изпитали последствията от\nРазмразяването на "хладилника"\nМногопартийните режими, установени след 1989, не само парцелират хомогенното досега политическо пространство според класическата схема "ляво-център-дясно", но създават условия и за появата на партии на етническа и националистическа основа. Етническите партии, основавани от малцинствата, срещат препятствия (включително - конституционни) навсякъде. Някои от тях - като съюза на гръцкото малцинство в Албания "Омония" и партията на македонското малцинство в България "ОМО-Илинден" - са забранени. Други - като Унгарския демократичен съюз за Румъния и Движението за права и свободи в България - получават подкрепата на почти 100% от малцинствата, чиито интереси представляват, и участват в управлението на държавата. В републиките - наследници на разпадащата се Югославия - високата електорална подкрепа за етническите партии (макар невинаги дефинирани по този признак) става правило. Факторите за разпада на Югославия, войната/войните и разпределението на политическото пространство със сложността на многообразието си би трябвало да бъдат обект на отделен анализ. Затова тук само ще маркирам (най-общо) основните тенденции, характерни за трите фази в постюгославското политическо развитие, чиито граници са Дейтънското споразумение от 1995, сложило край на най-голямото кръвопролитие от края на ХХ век - босненското, и новата битка за Косово от 1999, отбелязала началото на "европейския въпрос с най-тежки, непредвидими последици" - както бяха писали авторите на Меморандума...\nФазата на първоначалния разпад е доминирана от националистическа мобилизация - всички партии, получили широка електорална подкрепа и редуващи се във властта, независимо от мястото си в политическия спектър, са с националистически платформи. Най-фрапантният пример са Социалистическата партия на Сърбия (Милошевич), Сръбското движение за възраждане (Драшкович) и Сръбската радикална партия (Шешел), но и навсякъде другаде разликата - и в програми, и в практика - се изразява в детайли. Единствено в Македония общоюгославската партия Алианс на реформистките сили в Югославия, ръководена от последния федерален премиер Анте Маркович, успява да получи през 1990 година 16,3% - по-малко, все пак, от албанската партия на Арбен Джафери. Ситуацията в Босна е още по-красноречива: всяка от трите националистически партии - на мюсюлманите, на сърбите и на хърватите - печели през 1990 точно толкова проценти, колкото е населението на трите общности, според преброяването от 1981. Косовските албанци бойкотират сръбските избори и така легитимират управлението на сръбските националистически партии. През 1994 за депутат от Косово е избран Аркан, чиито електорални обещания са симптоматични:\n"Аз не мога да ви обещая нови телефонни постове, нито нови шосета и магистрали, но се заклевам пред вас, че ще ви браня със същия жар и фанатизъм, с който съм се прочул като защитник на сръбския народ."\nОсновният фактор за националистическата мобилизация, обхванала вече не само елитите, но и целите общества, е отново заплахата от другите. "Бранителите", а не строителите стават най-важните фигури във фокуса на общественото признание.\nОтносителното успокоение, настъпило след Дейтънското споразумение, рефлектира преди всичко в самата Босна, но успява да бъде почувствано и в Хърватия, където умереният либерал Стипе Месич сменя в управлението националиста Туджман, и дори в Сърбия през 1997, когато националистическите приоритети за кратко са изместени от социалните... В Македония националистите от ВМРО-ДПМН управляват заедно с албанците на Арбен Джафери. Сред босненските мюсюлмани вземат връх мултиетническите настроения, изразени преди всичко от Партията за Босна и Херцеговина на Харис Силайджич, който през 1996 напуска Изетбегович, убеден, че:\n"Ние искаме светска и мултикултурна Босна, но нашите врагове, които се опитват да ни затворят в чисто мюсюлманско гето, рискуват да ни тласнат към създаването на ислямска държава, което не желаем."\nНовата "битка за Косово" възкресява "тъмните богове" - с възкръсването на заплахата от другите, към които този път се прибавят НАТО и САЩ. Никога преди това националистическата мобилизация в Сърбия не е била по-масова. След кризата Милошевич е наследен от Войслав Кощуница - един от най-яростните противници на Конституцията от 1974, един от най-яростните поддръжници на Караджич в Босна... В Хърватия се връща на власт Хърватският демократичен съюз, основан от Туджман, а в Босненската федерация отново печелят мюсюлманските и хърватските националисти. Войната се пренася в Македония...\nСитуацията все пак е значително по-сложна, отколкото във фазата на първоначалния разпад. Сега победата на националистите не е толкова категорична. Проблематизирането на социалното постепенно измества специфично националните приоритети. Умерените партии (с все по-ясно очертана социалдемократическа ориентация) успешно съперничат на националистическите. Дори известните с крайния си национализъм радикали на Шешел, спечелили - за всеобщ световен ужас - изборите в Сърбия през 2003, акцентират в посланията си преди всичко върху социални проблеми (ликвидирането на бедността) и се разграничават от предишните си шовинистически и реваншистки лозунги. Косовските албанци все така преизбират Ругова (47% срещу 27% за Тачи през 2004 ). Сега пък косовските сърби бойкотират изборите, защото се чувстват заплашени...\nПостюгославските развития са, разбира се, "особен случай" и не би трябвало да бъдат доминиращи в анализа на цялостната балканска ситуация след "размразяването на хладилника". Затова по-нататък ще разгледам - в сравнителен аспект - националистическата мобилизация в останалите посткомунистически държави.\nНационалистическите партии, формирани от различни (не непременно десни) среди в етническите мнозинства, се радват на сравнително широка подкрепа в Румъния и на относително слаба в България.\nПреди да пристъпя към сравнението на електоралните им резултати в тези две държави - претенденти за най-скорошно приемане в Европейския съюз7, ще щрихирам съвсем накратко чертите на още един "особен случай" - Албания.\nМакар това да е страната, в която комунистическият "хладилник" да е изиграл за клановите, регионалните и религиозните различия ролята на фризер, традиционното разделение между Севера и Юга - между геги и тоски - очертава и политическото пространство веднага след демократичните промени. Гегите създават Демократическата партия, доминирана от клана Бериша, а тоските се обединяват около Социалистическа партия на Фатос Нано. Всички избори в Албания, където двете партии периодически се сменят във властта, се диктуват от клановия и регионалния принцип, а специфично политическото играе твърде малка роля.\nВъзраждането на регионално-клановите отношения в Албания едва ли може да се квалифицира като национализъм. Затова пък ситуацията в Румъния и България следва класическите правила.\nНай-голямата националистическа партия в Румъния - "Велика Румъния" ("Ромъния маре"), е създадена от придворния поет на Чаушеску, помазал го като "бог" и "демиург" - Корнелиу Вадим Тудор, който получава министерско кресло през 1994. На местните избори през 2000 година "Велика Румъния" заема второ място с 20% електорална подкрепа, а Тудор събира 28% като кандидат-президент - само 8% по-малко от избрания за президент Йон Илиеску.\nПлатформата, с която Тудор печели този зашеметяващ резултат, е основана върху мерките за неутрализирането на заплахата от "унгарската змия" и циганите. Той публикува списък със 180 души, които ще бъдат екзекутирани като предатели и изменници.\nОсновният електорат на "Велика Румъния" са бедни хора в активна трудова възраст, фрустрирани от социалното си положение. Именно това са хората, които са податливи на параноични теории за световни конспирации и които обясняват лошото положение на страната с малцинствата или с плановете на Запада.\nНа парламентарните избори през 2002 "Велика Румъния" запазва впечатляващата си електорална подкрепа (19%). Партията за национално единство на Румъния, създадена от Джордже Фунар - кмет на Клуж, обединил антиунгарски настроените националисти от Трансилвания, също получава министерско кресло през 1994. На парламентарните избори през 2002 резултатът й е 6%.\nНа същите избори Унгарският демократичен съюз за Румъния печели 8%, а другите 18 малцинствени партии успяват да съберат заедно едва 5%.\nЕдинственият случай в България, когато националистически кандидат е избран за депутат, е във Великото народно събрание през 1990. Това е мажоритарно избраният в Кърджали Димитър Арнаудов, чиято Отечествена партия на труда печели 0.60% по пропорционалната система. Изборът на Арнаудов (присъединил се впоследствие към парламентарната група на Българската социалистическа партия) е пряко следствие от националистическата истерия, раздухана в първите дни на 1990 от някои комунистически среди - като реакция на решението за връщане на мюсюлманските имена. Истерията, изразена чрез масови митинги в районите със смесено население (особено - в Кърджали) и твърде оскъдни демонстрации пред парламента и телевизията в София, е мотивирана преди всичко от заплахата, че турците "ще си отмъстят".\nПодатливи на "заплахата" се оказват твърде ограничени кръгове от българското общество: непосредствените участници във "възродителния" процес и хората от смесените райони, обогатили се за сметка на турците по времето на "Голямата екскурзия" от 1989. Обществото като цяло и този път не успява да се "уплаши" в достатъчна степен.\nДругият "голям" успех е на Българската национална радикална партия на д-р Иван Георгиев, която през 1991 печели 1,13%. Всички останали опити на националистически партии да участват в избори завършват с резултат под 1%.8\nЗатова пък Движението за права и свободи има неизменно присъствие в българския парламент, като печели между 7.55% (24 мандата през 1991) и 5.44% (15 мандата през 1994).\nСлед парламентарните избори през 2001 година Движението за права и свободи е част от управляващата България коалиция, а националистическите партии остават все така маргинализирани.\nНа изборите през 2002 малцинствените партии в Румъния печелят общо 13%, а националистическите - 25%.\nОбяснението на това драстично разминаване единствено с "българския етнически модел"9 ми се струва недостатъчно. Безспорно балансираното (и балансиращо) поведение на ДПС, както и либералната му ориентация, са от извънредна важност за българския политически живот. Унгарският демократичен съюз на Румъния обаче също неизменно присъства в либералния спектър на политическото пространство (електоралната му подкрепа дори надминава тази за ДПС), без това да намалява ясно очертаните националистически нагласи в румънското общество.\n"Традиционните нагласи" като възможно обяснение също би трябвало да се отхвърлят, доколкото в националното си битие и Румъния, и България са преживели (в различни периоди) подеми и затихвания на национализма.\nВ едно изследване, проведено през 1991-1992 в България и Румъния, най-значителната причина за възникване на нетолерантност се оказва "заплахата от етническа общност, свързана с нападение от съседна страна, където тази малцинствена общност е мнозинство".\nНационализмът не би трябвало да се интерпретира като постоянна характеристика, иманентно присъща на едно или друго общество. Фактът, че в първото десетилетие от периода на посткомунизма румънското общество демонстрира по-изявени националистически нагласи, съвсем не означава, че българското е застраховано от възможността да ги прояви в бъдеще. Това вероятно ще зависи от степента на фрустрация, в която е изпаднало обществото, и от степента, в която в един или друг момент реалната или въобразена заплаха от другите ще се окаже достатъчна...\nВ единствената балканска държава, останала\nИзвън "хладилника" - Гърция,\nнационалистическата мобилизация се е съсредоточила около две невралгични точки: Кипър и Македония. След пораженията - икономически, политически и духовни - от гражданската война, в началото на 50-те години на ХХ век в гръцкото общество започнали да доминират настроения за стабилизация, чието олицетворение станало управлението на генерал Папагос. Почти по същото време (1950) за архиепископ на Кипър бил избран енергичният Макариос, яростен поддръжник на политиката на "еносис" - отхвърляне на английското колониално управление и присъединяване на острова към "майка" Гърция. Отчаяните апели на архиепископа към "братята" от кралството били постоянен източник за националистическа мотивация на определени среди в гръцкото общество, които умиротворяването на страната направило ненужни.\nИзвестният със зверствата си по време на гражданската война полковник Гривас, роден в Кипър, създава партизанското формирование Национална организация на кипърските борци, която през 1955 извършва серия терористични атентати. Турският отговор на тези провокации са размириците в Истанбул, завършили със смъртта на мнозина гърци. Така прочутият дотогава със спокойното съжителство на гърци и турци Кипър се превръща в полесражение за неудовлетворени политически амбиции. Съдбата на острова е постоянен източник за напрежение, раздухвано периодически от националистите, и постоянна травма не само за местните общности, но и за гръцкото и турското общество.\n"Еносисът", осъществен през 1974 от режима на полковниците (дошли на власт през 1963 и със съдействието на печално известния Гривас), не разрешава, а задълбочава противоречията, доказателство за чиято актулност е присъединяването към Европейския съюз само на кипърските гърци - тридесет години по-късно...10\nОсновният аргумент за поддържането на полувековната кипърска криза е заплахата: "турска" за гърците, "гръцка" за турците...\nДругата гръцка травма - Македония, поддържана като постоянно латентно напрежение още от времето на "Мегали идея", се обостря с изключителна интензивност след провъзгласяването на независимостта й през 1990. Македония, също като Кипър, се превръща в средство за политически борби и в инструмент (което, в случая с темата за национализма, е по-важно) за промяна на електоралните нагласи. Този път националистическата истерия около името "Македония" не се възбужда от ултрадесни кръгове, както през 1955, а от социалистите на Андреас Папандреу. "Недостатъчните" (според Папандреу) мерки, предприети от правителството на Мицотакис в това отношение, довеждат до неговото падане от власт. През 1993 социалистите печелят изборите с обещанието, че Гърция ще затвори границата си, ако името "Македония" продължава да съществува.\nПапандреу ознаменува победата си с крилата реч в защита на елинизма, твърде напомняща провъзгласяването на "Мегали идея" - точно век и половина по-рано. В речта се припомнят Кипър и "турската заплаха" за "националното наследство, езика, културната идентичност, образованието и православието". Огорчен от Франция и Испания, които нехаят за тази заплаха срещу елинизма, премиерът на единствената балканска държава, членка на ЕС, признава прочувствено: "Никога не съм се чувствал толкова чужд в Европейския съюз!"11\nЕдно изследване на "Евробарометър", проведено по същото време, показва следното състояние на нагласите в гръцкото общество:\n- в страната има прекалено много чужденци - 69%;\n- чужденците в страната представляват обществена опасност - 90%;\n- не понасям турците - 89%, албанците - 76%.\n"Ксенофобията в Гърция е много по-силна в сравнение с другите държави от ЕС" - заключава по този повод комисията "Карнеги" от 1995.\nТова мнение се споделя и от някои среди в самото гръцко общество:\n"Ние сме преизпълнени с някаква фобия, ксенофобия, или по-скоро - "съседофобия". Гърците нямат доверие на самите себе си. Винаги говорят за комплоти и конспирации. Това е техният национален комплекс", смята Александър Велиос, журналист.\nКато сравнява ксенофобията в Гърция с ксенофобията в държавите от Европейския съюз, комисията "Карнеги" от 1995 е пропуснала да направи това по отношение на другите балкански държави.\nТака отрицателното отношение към турците в България през 2001 е 14,6%, а към албанците - 22,7%.\nПроведеният по същото време от Институт "Отворено общество" "Мониторинг на процеса на присъединяване към ЕС" показва, че 53% от българите не желаят съседи цигани. При германците този процент е 68.\nПриведох данните не за да изтъквам толерантността на българите в сравнение с гражданите на държавите, членки на ЕС, Гърция и Германия.\nЦитираните нагласи към "другите" - също като показаното по-горе сравнение на електоралните резултати в Румъния и България - отразяват моментна ситуация.12 Както "въобразяването" на нацията (в модела на Ренан), и националистическата мобилизация може да се интерпретира като "ежедневен плебисцит". Националистическите нагласи се променят - преди всичко в зависимост от степента на\nкоято "другите" (реално или въображаемо) представляват за "нас". Колективното "ние", което в различни ситуации може да се преживява като семейство, роднини, професионален или приятелски кръг, социална група, придобива национални измерения, когато враждебното колективно "те" се привиди като друга етническа или религиозна общност, като друга нация или друга държава.\nМного често социалната, професионалната, дори семейната или роднинската несигурност могат да се интепретират като продукт от национална заплаха. Ежедневният живот на цялото общество рядко е белязан от националистическа мобилизация. Тя се носи от отделни групи, които в някои случаи се идентифицират като политически и/или културни елити. Националистическата мобилизация обхваща цялото общество в периоди на криза, когато нацията започва да се преживява като едно семейство. Всъщност копнежът по семейственост във време на разпадащи се традиционни структури е един от източниците на национализма.\nСтатията е част от монография със заглавие "Балканите: съжителство на вековете" - изследване върху (не)състояването на балканската модерност.\n1 Актът на Хабсбургите не бил първото нарушение на Берлинското статукво. Той бил предшестван от Съединението на двете Българии, което също предизвикало бързата сръбска реакция с военното нахлуване от 1885. Тогава обаче кралското решение за война съвсем не получило толкова масов прием.\n2 Характерно за националистическите движения - продукти на модернизацията, е отблъскването от света на "старите". Затова немалко от тях носят в името си понятието "млад": "Млада Италия", "Млад Египет", "Младотурци", "Млада арабска партия"...\n3 Това е класическият модел национализъм от периода на ранната модерност, описан от Гелнер.\n4 Ключовата дума в политическия речник на френската десница през 1880 (в десетилетието след френското поражение от Прусия и обединението на Германия) била не "семейство", "ред", "традиция", "религия", "морал", както би могло да се очаква, а - "заплаха".\n5 Аналогията между комунизма и Османската империя като "хладилник" за национализмите е направена в доклада на втората комисия "Карнеги" от 1995.\n6 Далеч съм от мисълта да надценявам ролята на етническите българи или дори на турците за недопускането на югославските събития. Запазването на етническия мир в България се дължи не толкова на традиционната ни толерантност - твърде характерна, впрочем, и за Босна, а по-скоро е следствие от неумението на Живков да "уплаши" българите в достатъчна степен.\n7 Без да се смята, разбира се, Словения, която съзнателно изключих и от анализа на постюгославския национализъм.\n8 Известни националистически ориентации биха могли да се открият в гласовете, подадени за Жорж Ганчев (16.78% в президентските избори през 1992 и 21.87% през 1996) или за ВМРО на Красимир Каракачанов (винаги под 4%). Национализмът обаче е само част от мотивацията на този вот, което прави българската ситуация несравнима с тази в Румъния.\n9 Квалификацията "етно-политически" ми се струва по-подходяща за описване на ролята, която играе ДПС в българския политически живот.\n10 На референдума през 2004 за присъединяването на целия Кипър към ЕС турското малцинство гласува "за", а гръцкото мнозинство - против. В резултат гърците бяха "наградени" с присъединяване, а турците - "наказани"...\n11 Когато през 2004 САЩ признаха конституционното име "Македония", в Гърция, която вече имаше либерално правителство, отново възкръснаха "тъмните богове". Дипломатическият акт беше окачествен като "опит да ни отнемат жизненоважни елементи от идентичността". Гърция заплаши, че ще наложи вето на приемането на Македония в ЕС и НАТО и се опита да противопостави САЩ и ЕС.\n12 Например отрицателното отношение, показано към албанците в изследването на ГАЛЪП - най-високо в цялата скала - съвпада по време с действията на албанската Армия за национално освобождение в Македония.


Коледният дух плъзна из Димитровград - Dimitrovgrad.bgvesti.NET\n21:42, 25 ное 2011 г.\nУкраса за Коледа и всякакви празнични аксесоари вече се продават и по димитровградските магазини\nТочно месец преди Рождество Христово празничният дух на Коледа вече се усеща и в Димитровград. Елхи, играчки, гирлянди и всякакви коледни украси привличат по магазините малки и големи. Начело разбира се са Дядо Коледа и Снежния човек.\nСветна и голяма част от коледната украса по димитровградските улици, която стои целогодишно по лампи и дървета в града. Очаква се след седмица официално да грейне и Коледната елха в центъра пред Общината.


Ангелски номер 1241 - Значение и символика - 1000-9999\nОсновен 1000-9999 Ангелски номер 1241 - Значение и символика\nЧислата служат не само за основни действия, но и за други, които много хора не знаят. Цифрите ни помагат по много начини и ни служат за по-лесното изпълнение на много задачи. Но числата могат да се използват и като скрити средства чрез комуникация.\nЦифрите се използват и като скрити знаци, чрез които ангелите искат да влязат в контакт с някого. Те използват числата като косвено средство за връзка с хората.\nВ днешния текст ще ви срещнем с Ангел номер 1241.\nАнгелски номер 1241 - Какво означава това?\nАнгел номер 1241 е съставен от двойните атрибути на номер 1, вибрации и енергия на номер 2 и влияние на номер 4.\nНомер 1 дава двойни атрибути и двойни характеристики на това число, защото се появява два пъти. Номер 1 може да символизира ново начало и много по-добър живот.\nТози номер има специални атрибути и характеристики, които го украсяват. Това число също описва духовността, изкуството и много други характеристики. Номер 1 има много голямо влияние върху това число.\nТова число също носи много късмет в много житейски ситуации и това число може да ви помогне да направите страхотна кариера.\nТова число се отнася и за духовно пробуждане, вътрешни бури, емоции, чувства, нужди, желания ... Номер 4 е свързан с искреност, емоции, добра комуникация с други хора, старание и др. Също така това число дава голяма сила на хората и велики психически способности. Това число също описва духовността, изкуството и много други характеристики.\nХората от този брой имат голямо желание за знания и тези хора винаги са готови да приемат нови предизвикателства. С всички тези атрибути можем да кажем, че номер 1241 е много положителен и номер с голяма креативност и знания.\nСъщо така, това число е тясно свързано с номер 8, тъй като сумата от неговите числа дава 8. Поради това това число също има големи възможности за успех в живота. Хората от този брой са много креативни и имат много таланти. Тези хора никога не се предават и искат да стигнат до върха. Тези хора са велики художници, художници, поети, композитори, но също така и отлични певци, музиканти и т.н.\nВсяко ангелско число има специално значение и специални характеристики. В зависимост от начина, по който сте водили живота си досега, можете да очаквате такова съобщение. Съобщение над номер 1241 е съобщение, което ви насърчава и ви казва, че сте на прав път да използвате таланта си и да направите велико бъдеще.\nАнгелите ви казват да не се отказвате от идеите си и да продължите да работите с много усилия. Сигурно е, че ще успеете да осъществите живота си и че ще имате и успех във финансовата сфера. Просто трябва да организирате времето си по правилния начин и да работите повече, отколкото досега.\nАнгел номер 1241 и Любов\nЛюбовният живот на номер 1241 е пълен с любов и романтика. Хората от този брой са романтични и винаги са готови да покажат своите емоции и любов. Те са готови винаги да направят романтичен подарък или изненада за партньора си.\nТе имат страхотно чувство за хумор и се считат за основните артисти в обществото. Те много обичат семейството и приятелите си и винаги намират време да прекарат с тях.\nИмаме много интересни факти за този брой, но ще представим само някои от тях:\nПрез 1241 г. започват нови войни.\nПрез 1241 г. се раждат известни математици и физици.\nКакво да направите, когато видите номер 1241?\nАнгелски номер 1241 ви казва, че сте на прав път за постигане на успех и че трябва да използвате таланта и творчеството си.\nАнгелите ви казват да опитате както никога преди и че е сигурно, че ще можете да си осигурите комфортно бъдеще.\nВъзползвайте се от всичките си таланти и изберете да правите това, което обичате и това със сигурност ще ви донесе печалба. Ангелите ви дават пълна подкрепа, за да реализирате всичките си планове.


Спанакът полезен и алкализиращ | Alka® | Бърза алкализация на организма\nСпанакът полезен и алкализиращ | Alka®\nPosted on април 21, 2019 април 21, 2019 by alka.bg\nКое прави спанакът и свързаните с него зеленолистни зеленчуци толкова мощни и здравно подкрепящи алкализирането на организма?\nБроят на съединенията, които са открити в спанака е наистина впечатляващ. Спанакът съдържа каротеноиди, антиоксиданти, витамин К, коензим Q10, витамини, минерали, хлорофил, полифеноли, бетаин, и интересно, извлечени от растения, омега 3 мастни киселини.\nТова е кратък списък и е трудно да се убедим за това какво голямо значение имат тези хранителни вещества за здравето ни, но тъй като те работят в синхрон и спомагат за укрепване.\nСпанакът и свързаните с него листни зеленчуци са важни за предотвратяване на дегенерация на макулата поради наличието на каротиноиди, лутеин/зеаксантин и, така както и при морската храна, омега-3 мастни киселини, които могат да предложат мощно намаляване на риска от дегенерация на макулата.\nИнтересно е да се отбележи, че лутеинът и значителен процент от зеаксантинът намерен в макулата идват от храната, която консумираме, като по този начин укрепваме като следваме предписанието да се ядат най- добрите източници на лутеин – спанак и зеле – редовно.\nЗа тези, които просто не могат да си доставят зелени зеленчуци или риба, яйцата богати на омега 3 мастни киселини, които могат да бъдат намерени на почти всеки пазар, съдържат много от бионаличните количества лутеин, зеаксантин и омега 3 мастни киселини.\nНе е изненадващо, че спанакът е мощен съюзник в борбата срещу рака.\nСпанакът би могъл да намали рискът от най-често срещаните заболявания на 21 век. Зеленолистните зеленчуци са лесно достъпни и силно питателни, но повечето хора не консумират достатъчно количества от тях.\nИзследванията непрекъснато потвърждават, че хората, които ядат тези зеленчуци, по-рядко се разболяват от рак и сърдечни заболявания .\nМного изследвания са доказали обратнопропорционална връзка между консумацията на спанак и следното:\nсърдечно-съдови заболявания, включително инсулт и заболяване на коронарната артерия;\nрак на дебелото черво, белите дробове, кожата, орално, на стомаха, на яйчниците, рак на простатата и рак на гърдата;\nизследвания показват, че спанакът може да помогне за предотвратване или забавяне на свързаният с възрастта когнитивен спад.\nРедица проучвания показват обратнопропорционална връзка между консумацията на спанак и почти всеки вид рак.\nИзследователите смятат, че той е най-богатият на витамини, минерали, омега-3 мастни киселини, антиоксиданти и фитонутриенти, които вършат работа.\nНапример, спанакът предлага голямо количество глутатион и алфа-липоева киселина – два важни антиоксиданти.\nТези вещества се произвеждат от нас самите, но с възрастта тази способност да ги произвеждаме стихва. Ето как спанакът може да допринесе за вашето здраве, като ви достави глутатион, както и алфа-липоева киселина.\nВ допълнение към тези два антиоксиданти, спанакът доставя каротеноидите лутеин/зеаксантин и бета-каротин, които играят важна роля в отбранителните противоракови системи в тялото ни.\nКакто значителният принос за насърчаването на здравето на очите и предотвратяване на рака, спанакът (и други зеленолистни зеленчуци) също благоприятстват сърдечно- съдовата ни система.\nВитамин С, бета-каротин, както и други хранителни вещества в него, работят заедно, за да се предотврати образуването на окисленият холестерол при изграждането на стените на кръвоносните съдове.\nНе можем да не споменем и за невероятната фолиева киселина. Фолиевата киселина е важен фактор за здравето на сърцето, тъй като работи заедно с B6 и бетаин, до по-ниски серумни нива на хомоцистеин – опасна аминокиселина.\nНие научаваме повече всеки ден, за опасностите от хомоцистеинът и неговата асоциация с болестите на сърцето, с мозъчният инсулт, остеопорозата и когнитивността при възрастните хора.\nИ накрая, не можем да не споменем наличието на калий и магнезий, които също имат значителен принос за здравето на сърцето. Те допринасят за понижаване на кръвното налягане и рискът от сърдечно-съдови заболявания и инсулт.\nШоколадов Чия пудинг | Alka®


29.10.2015 10:36 - Колоездачте - новата напаст...\nКолоездачите карат като луди все едно, че са си на село...! Поне на спирките на градския транспорт могат да намалят скоростта! Велосипедните алеите са направени така, че влизат в пряк конфликт с пешеходците, дори на някои места има само ...\nПрочетен: 419\tКоментари: 0\tГласове: -1\n27.10.2015 09:36 - Не ставайте жертва на агресивната реклама!\nНапоследък забелязвам, че преобладават рекламите за лекарства, "казвайки ви - Вие сте болен, трябва да се лекувате!"; "Всеки втори мъж над 50г., има уголемена простата" или "Всеки ден умира по един българин от рак на простатата!" И започ...\n26.10.2015 11:43 - "Пременил се Илия, като се погледнал - пак у тия..."\nНай-скъпите избори в историята, пак за сметка на бедния български народ!? Толкова ли е грешен този народ, че да си "пре/избира" такива управници...?!\n23.10.2015 10:01 - "Пилците се броят наесен"...\nОт Министерството на туризма признаха, че 2015 е най-слабата туристическа година в историята ни... Кой е виновен? Виновни пак няма!? Сбъркана маркетингова политика, липса на професионализъм, ниско качество на туристическия продукт, некон...\n15.10.2015 10:26 - Край Босфора шум се вдига...\nБоко заканително пръст вдига и размахва на старата мечка... Евала на таквиз мъже...! Аферим! Ашкусъм!\n15.10.2015 09:52 - Психиатрична клиника BG...\nНад един милион от българите са с психични отклонения! Като включим нерегистрираните случаи и изключим децата, излиза, че една трета от населението е "превъртяло"...!? Побъркаха го този народ, алчните, продажни политици и работодателите ...\n14.10.2015 10:02 - 120 хиляди беззъби българи...!?\nНад 120 хиляди българи нямат нито един зъб в устата си, а много повече от тях са тези, които имат само по няколко зъба...?! След преломната 1989г., зъболекарските услуги станаха скъпо удоволствие и неслучайно зъболекарите се наредиха сре...\n06.10.2015 10:06 - Не "плачете" за българите в чужбина!\nТе са си устроили някак живота! Ние тук да му мислим...! Откриваме им пак Изборни секции за наша сметка, за да гласуват за Референдума, питайки ги дали искат да гласуват "електронно" в 21 век!? Все едно да ни попитат нас дали искаме да п...\nПрочетен: 431\tКоментари: 1\tГласове: 2\n02.10.2015 09:35 - Социално изключване!?\nНад 60% от българските пенсионери получават пенсии под 296 лв., (минимума за съществуване), а над 70% от работещите получават само 2 лева над този минимум, (работещите на минимална работна заплата)...!? Да не говорим за безработните... Г...\nПрочетен: 517\tКоментари: 1\tГласове: 1\n01.10.2015 09:55 - Властта е сладка като мед, затова всеки иска да е кмет...\nПредизборно: От всеки бонак ще направим юнак!\nРеферендум: Искате ли да превключвате телевизора с дистанционно?\nНа политиците и на телефонните измамници само бабите продължават да им вярват...!?


Домашен сос от домат си струва усилието?\nВ нашата колона Fake It or Make It тестваме домашно приготвено ястие срещу неговия предварително опакован колега, за да разберете какво наистина си струва да готвите от нулата. Снимка от Romulo Yanes Автентичната, ароматизирана маринара започва с една възрастна италианка, която се хвърля около кухнята си, докато нещо се размива на печката и завършва с […]\nВ нашата колона Fake It or Make It тестваме домашно приготвено ястие срещу неговия предварително опакован колега, за да разберете какво наистина си струва да готвите от нулата.\nСнимка от Romulo Yanes\nАвтентичната, ароматизирана маринара започва с една възрастна италианка, която се хвърля около кухнята си, докато нещо се размива на печката и завършва с опитите ви да пресъздадете този сценарий. Така ли е? Това изображение ме накара да понеса най-малкото, за да избягвам през годините предварително направени сосове. Всеки, който чете този уеб сайт, сигурно вярва, че маринара трябва да бъде направена на ръка и че всеки готвач, който си струва солта, никога няма да погледне някога на заместител на масовия пазар. Но като се има предвид, че тази колона (и повечето сосове от доматен сос използват консервирани домати като основи с просто добавяне на лук), помислих дали времето ми в кухнята ще бъде изгубено, извиквайки Nonnas.\nТрадиционният сос от маринара на Барила срещу основния сос от домати на Нанси Силвъртън\nМаринара е прост сос, приготвен с домати, чесън, билки, лук и зехтин. То произхожда от Неапол късно в края на 1600-те, след като доматите са били въведени в Италия от Новия свят през 16-ти век, но това не се използвало редовно като превръзка за тестени изделия до един век по-късно. Алла маринара означава “в стил на моряк”, което може да се отнася до полезността на соса при дългите морски пътувания, благодарение на значителния срок на съхранение. Днес маринара се използва основно върху тестени изделия, както и пица, като прост, бърз сос или градивен елемент за по-голяма такса с добавка на месо, морски дарове или зеленчуци.\nЗа същото. Платих 3,49 долара за 12-унция буркан на Barilla, който работи до 29 цента за унция. Съставките за домашно приготвени суровини възлизат на 11 долара за пет купа партида или 27 цента за унция.\nМалко предимство за домашно приготвяне. И двата доматени соса имат домати като основна съставка (за щастие, нали?) И съдържат лук, моркови, зехтин и подправки. Въпреки това, Barilla е по-солена от домашно приготвената, съдържаща 20% от препоръчителния дневен прием на натрий.\nВреме за ангажимент\nОтне ми час и двадесет минути, за да направя доматения сос от нулата.\nЗначителен. Всеки сос е добър в продължение на няколко дни в хладилника, и двата могат да бъдат замразени в продължение на месеци без реална загуба на качество.\nКакво каза Тестери\nПърво, позволете ми да ви запозная с нашия панел.\nДеликатно ядене, здравословните ядки са калорични, но също така обичат да се хранят добре\nКалория агностик, нашият съдия по хранене има изискано небце и любов към готвенето\nАмбивалентен към хранителните тенденции и опасенията за здравето, този човек просто иска да бъде хранен, когато е гладен\nМежду 9 и 12-годишна възраст, не наситен, обикновено не в силни вкусове\nТестери извадиха както сос, така и сляпа, самостоятелно и върху тестени изделия. Повечето хора имаха трудности да разберат кой сос е направен от нулата. В края на вечерта беше завършен само сосът, закупен от магазина.\nЗдравейте ядки: домашно приготвени; “Този сос има по-изразен аромат на зехтин, който обичам и това е много по-малко солено”.\nThe Foodie: Купено от магазина; “Обичам начина, по който този сос покрива макароните. Всъщност се придържа и придава хубав, смел вкус на доматите.”\nХлапето: Купено от магазина; – Другото е вид воднисти.\nПичът: Купил се в магазина; “Харесва ми да вкус на домат по-добре в този сос, почти като че ли е по-концентрирана.”\nНИЕ НЕ МОЖЕМ ДА ВЯРВАМЕ, че това е така, но в по-голямата си част нашите тестери обичат богатия вкус на доматите и гъстата, прилепнала текстура на закупения в магазина сос повече от домашно. Вероятно никога няма да спрем да правим всички наши макаронени сосове на ръка, защото хайде, обичаме да готвим. Но в една щипка, интересно е да знаете нашите предпочитания за вкус тестери. И като се има предвид сравнително здравословните съставки във варианта Barilla, можете да запазите времето си за печене за повече включени сосове като Болонезе, Puttanesca или Amatriciana. –Елизабет Гунисън\nЕ домашно горещ сос Fudge си струва усилието?\nЕ домашно лимонада си струва усилието?\nДомашен френски лук заслужава ли усилието?\nДомът Hummus си струва усилието?\nДали домашното ябълков сос си струва усилието?\nЕ домашно пържено сос струва усилието?