Свободната зона - само за животни! • Виж темата - Приказки\nот meri » Съб Яну 05, 2013 10:14 am\nПриказките са написани от мен: Мария Костова.\nЕсента обагри с жълти листа всичко наоколо.Две малки зайчета скачаха весело на горската полянка, гонеха се и се радваха на последните топли слънчеви лъчи.\nМайка им седеше наблизо и стриктно следеше да не се наранят, също така ги пазеше от опасностите.\nМалките зайчета толкова бяха унесени в игра,че не й обръщаха внимание.\nПо едно време едното зайче забелязало,че майка им е задрямала, побутнало лекичко братчето си и казало:\n- Виж, мама спи,искаш ли да отидем по-навътре в гората?\nДругото зайче не беше толкова смело,доста се позабави с отговора си и когато се обърна да каже, братчето му вече не беше там.\nВъзползвало се от свободата, доста се беше отдалечило и тичаше с всички сили навътре в гората.Кога друг път ще има възможност да проучи всичко, родителите му все му забраняваха да го прави самичък.\nБратчето му не знаеше как да постъпи, да го последва, или да събуди майка им.\nРеши, че по-добре ще е да почака, майка му толкова беше уморена, нека поспи, а пък брат му едва ли ще отиде далече,все пак не познаваше гората.\nИзмина доста време, но зайчето не се завърна, тогава братчето му взе наистина да се притеснява и да си мисли страшни неща,чудеше се какво ли се е случило с непослушния брат.\nРеши,че най- добре ще бъде да събуди майка им, въпреки че много се страхуваше от това което щеше да последва.И беше прав.\nМайка му каза:\n- Колко пъти ще ви обяснявам,че в гората е опасно за малките зайчета,враговете само това и чакат.Сега къде ще го търсим,какво ли се е случило с него?\nМалкото зайче беше толкова уплашено и гузно, не знаеше какво да направи.Както винаги майка му взе решение,каза му:\n- Отивай си в къщи и кажи на баща си, че съм тръгнала в гората да търся брат ти.Покажи му накъде отивам и се заключи вътре, да не си посмял да излезеш сам.\nМалкото зайче навело виновно глава и тръгнало да каже на баща си, а майка му тръгнала веднага в гората.\nКогато стигнало в къщи, баща му вече бил там, тъкмо се прибрал от работа и се чудел къде ли са всички.Зайчето му предало майчината заръка, а татко му така се притеснил,че веднага тръгнал към гората, но преди това се уверил,че зайчето е затворило и заключило вратата.\nДълго вървяла майката на зайчетата, но никъде нямало и следа от рожбата й.Плачела и се молела да го намери, толкова съжалявала,че била заспала.Понеже таткото познавал много добре гората,защото работел като горски,бързо намерил майката и двамата продължили да търсят.Проверили всички места, където можело да се заблуди едно малко зайче, но нямало и следа от него.\nВикали,търсили с часове,нищо не намерили,нямало какво да направят ,примирили се и решили да се приберат,защото започнало да се стъмва,а нощем в гората е страшно.Сърце не им давало да оставят детето си в гората, но не знаели къде повече да търсят, кой да попитат дали не го е виждал.И така отчаяни се прибрали,с мисълта че на другия ден още по изгрев слънце ще започнат да търсят отново.\nНе знаели сега какво ще кажат и на другото зайче, вървели и горко плачели.\nНаближили къщичката си със свити от мъка сърца.\nКогато се прибрали ги очаквала изненада, зайчето беглец било там.\nЗаедно със него очаквала родителите му и добрата стара язовка.Тя намерила зайчето изгубено в гората и го прибрала, но понеже била много възрастна им трябвало доста време до като стигнат до къщичката и така се разминали с родителите на зайчето.\nРодителите били толкова благодарни на язовката,че не знаели как ще й се отблагодарят.Но тя им казала така:\n- Не се винете, вие нямате никаква вина, децата са палави и непослушни, винаги привлечени от неизвестното, все очакват да намерят нещо ново,да открият по-различен свят,но не знаят какви опасности се крият зад това.Зайчето имаше късмет, че бързо го намерих, че бях аз, а не някой хищник.\nТе поговорили с двете зайчета, обяснили им за опасностите, научили ги на много неща.Зайчетата обещали да слушат и да не бягат, да не причиняват болка на родителите си.\nТаткото изпратил язовката до нейния дом, а майката нахранила малките зайчета и ги сложила да спят.Разказала им приказка, в която края не бил добър, по този начин решила да предпази зайчетата и да ги накара да мислят преди да постъпват по някакъв начин, да се научат че възрастните трябва да се слушат.\nДала им да разберат колко са огорчени и тъжни,когато не слушат, и колко много се уморява,когато трябва по цял ден да се грижи за тях.\nТака малките зайчета получили ценен урок,който щял да им помага в бъдеще,защото в гората е опасно не само за малките зайчета, но и за големите.\nИстория с птички\nТази година зимата започна отрано, студа скова всичко навън.Много от птичките не бяха напълно готови да посрещнат студа.Замазваха гнездата си, носеха нови сламки,за да закърпят дупките, подготвяха се за зимата,когато тя ги изненада.\nСега,когато всичко замръзна не можеха да носят повече сламки, да замазват гнездата си, две врабчета много се натъжиха, защото рожбите им щяха да замръзнат.\nТаткото врабец реши да потърси сламки в друг град.\nСбогува се с жена си и децата си и тръгна на път.А пътя беше тежък защото в този студ замръзваха крилцата му и трудно летеше.Но твърдо беше решил,че каквото и да се случи, няма да остави семейството си да измръзне.\nСлед много труден полет стигна до другия град, там също имаше сняг и лед навсякъде.Огледа се врабеца и какво да види, под един навес имаше купа сено.Зарадва се,че ще може да осигури нужните сламки за гнездото.Извади предварително приготвената торбичка и започна да я пълни със сламки.Когато беше толкова пълна,че едва можеше да я повдигне, реши че е достатъчно, все пак трябваше да измине отново и обратния път,което нямаше да е толкова лесно с пълната торба.\nНо беше решил да не се предава, каквото и да му струва, да занесе сламките до гнездото.\nПреди да потегли, реши да си отпочине и да хапне нещо,толкова беше гладен от дългия път.Намери малко трохички, семенца и похапна богато, метна торбата на гръб и пое по обратния път.\nКогато пристигна в родния си град, вече беше тъмна нощ и опасностите дебнеха от всички страни.Но малкия врабец знаеше,че у дома го очакват и не трябва да се предава, нито на страха, нито на умората.\nПристигна благополучно в гнездото при своето семейство,всички много му се зарадваха.Разказа им как е намерил нужните сламки и какво е видял по пътя.\nВсички легнаха да спят, защото на другия ден ги очакваше много работа.Станаха много рано, за да могат да довършат гнездото си.\nРаботиха през целия ден, гнездото стана защитено и топло за зимата,всички бяха доволни и щастливи, че ще има къде да прекарат студените зимни дни.\nВече не се страхуваха от студа, за децата си също, защото щяха да бъдат на топло в гнездото.\nВ малка къщичка живеело семейство с две деца.Те били много бедни, въпреки че работели от сутрин до късен здрач.Децата били малки и помагали с каквото могат на родителите си.\nВсеки ден родителите работели на полето,отглеждали зеленчуци,които продавали и така се прехранвали.\nНо тази година имало суша и реколтата била малко.Продадените зеленчуци не стигали за да изкарат зимата, нямали дърва за огрев, а дрехите били стари и скъсани.\nВсеки ден майката плачела,защото не можела да нахрани децата си както трябва,идвали студени дни,а нямало с какво да ги облече.\nВъпреки бедността,те били много добри хора и винаги помагали на някой в нужда.Но сега самите те имали нужда от помощ,но хората явно били забравили добрините им, никой не дошъл да подаде ръка на бедното семейство.\nНижели се дните, все така в бедност и студ, вечерите били тежки, а вечерята оскъдна,нямало за всички.\nРазболяло се малкото момченце, нямали лекарства,нито пари за лекар.\nТръгнал татко му да моли за помощ при съседите,но никой не му дал нищо, тази година била лоша за всички,някой нямали, други не искали да помогнат.\nСтъмнило се и трябвало да върви в тъмното,както си вървял се спънал в нещо.\nНавел се да види какво го е спънало,оказало се че това е една стара и скъсана обувка.Тъкмо решил да я подмине,когато се дочул глас:\n- Пътниче, ще ми помогнеш ли да стана, вече съм стар и изморен и нямам сили да се движа.\nОказало се,че това не билo само стара обувка, а крака на един старец,който лежал край пътя.\nПомогнал на стареца да стане,попитал го защо е на пътя, къде живее.\n- Никъде не живея синко, нямам си дом.Преди много години загубих семейството си и започнах да се скитам по улицата.Поминавам с това,което ми дадат добри хора.\nМного се натъжил таткото за бедния човек, знаел че в къщи нямат нищо,че децата са гладни,но решил да заведе стареца да преспи в тях.Стигнали заедно до дома на добрия човек.\nСтопанката видяла,че не носи нищо, видяла и окъсания старец, сърцето й трепнало от мъка за страданията на горкия човек.Нямало кой знае с какво да го нагостят, но дали му и своя дял,те не яли.Похапнал стареца,станало време да си лягат.Всички легнали да спят,постлали леглото си и сложили стареца на него, а те легнали на пода.\nБила много тежка нощ, гладът не ги оставял да спят,а детето плачело,защото нямало лекарства.\nОтчаяните родители не знаели какво да правят, толкова им било тежко,че не можели да помогнат на детето си.\nРано сутринта трябвало да стават, тръгнал таткото да търси работа.Когато отишли да видят как е стареца, от него нямало и следа.\nТърсили, търсили,но не го намерили.Станали и децата, но никой не бил чул кога си е отишъл човека.Решили,че си е тръгнал,защото е видял колко са бедни и не искал да им пречи повече.\nОтишъл таткото на работа в другото село,майката останала сама с децата.\nИзминал деня,върнал се бащата от работа, похапнали и легнали да спят.\nКогато станали сутринта,какво да видят....детето било здраво, къщата вече не била същата,а съвсем друга,нова и красива.Имало толкова много храна, че не знаели кога ще могат да я изядат.\nНикой не знаел кога и как е станало това чудо,дали не сънуват,или са полудели.\nИ ето изведнъж се появил самия старец,на който помогнали.\nТой им казал:\n- Не се плашете, успокойте се, не сънувате и не сте луди.\nВсичко това направих за вас, от благодарност че ме приехте и ми помогнахте.Никога няма да забравя как нахранихте гладния старец,а вие самите легнахте гладни,как тъгувахте заради детето.\nРадвайте се на това, което имате, а то е много, защото не се измерва в пари.Вашето богатство са добрите ви сърца.\nОказало се че този старец е самия Коледа, човека който раздава подаръци.Бил се дегизирал и решил да се поразходи по земята,да види как живеят хората, заслужават ли подаръците му.Искал да се увери лично,че всичко което прави за хората е достатъчно,дали не им липсва нещо и така попаднал на бедния човечец.Толкова му станало мъчно,че забравил всичките си ангажименти, искал всичко да бъде готово за една нощ, защото семейството бавно умирало от глад.А двете дечица били толкова красиви и послушни,нямали подаръци като другите деца,но не казали нито дума на родителите си, защото знаели че нямат от къде да ги вземат.\nТежкият живот завършил за тези добри хора,но те не се възгордели от богатството си,никога не забравили за гладните си години и какво са преживели.\nРаздавали пари,помагали на хората, никой не оставал гладен и жаден в дома им.\nА богатството вместо да свърши, с всеки ден се увеличавало,защото не се измервало само в пари,добрината нямала цена.\nПораснали малките момченца, станали уважавани и добри хора, родителите им си отишли от този свят,но те никога до края на живота си не забравили да благославят тях и добрия старец,който им помогнал.\nТака живота на едно бедно семейство се превърнал в приказка, която никога не свършвала.\nНа горската поляна се събрали всички животни от гората.Трябвало да решат кой ще отиде да отсече елхата и кой ще я украсява.\nНаближаваше Коледа и животните се подготвяха за празника, всички бяха решили да живеят в мир и сговор,защото искаха всички да празнуват,никой да не остане без подарък,или да не тъгува по загуба.\nТози ден беше много важен за всички животни, решиха,че е по-добре да обединят усилия и да празнуват заедно,вместо поотделно.\nТака всеки щеше да донесе по нещо за празничната трапеза, даже решиха за децата да има и подаръци.А те като най-нетърпеливи весело скачаха наоколо и задаваха безброй въпроси,като всички деца,искаха всичко да знаят.\nИ понеже имаше големи и силни животни,имаше и малки,слаби,които не можеха да поемат тежката работа, имаше и възрастни,които съвсем нямаха сили за това.\nЗа това решиха да се съберат и да определят кой каква работа ще свърши, всеки според силите и уменията си.\nИ така мечката като най-силна се нае да отсече елхата и да я донесе, щеше да й помогне вълка.\nЗайка предложи децата да изработят украсата, е с малко помощ разбира се, но всеки трябваше да даде своя принос за украсата.\nИзбраха мястото,където щяха да поставят елхата и всеки пое по пътя си, за да изпълни задачата си,защото трябваше да се приготви и храната, не само украсата.\nМечката намери едно хубаво и голямо дърво,отсече го и с помощта на вълка го пренесе до определеното място.Закрепиха го здраво,сега оставаше да почакат да стане готова украсата.\nНа другия ден всичко беше готово,с каква радост поставяха децата играчките изработени от тях, елхата стана много красива, на върха поставиха голяма и ярка звезда, която осветяваше надалече.\nДонесоха и подаръците,за всеки имаше по нещо,никой не беше забравен.\nНастъпи Коледната вечер, всички се събраха дружно около трапезата,ядоха,пиха и веселиха чак до сутринта.\nА когато се събудиха на другия ден откриха колко е хубаво всички да живеят в мир и сговор, всички да бъдат заедно, не само в радости,но и в мъка, да си помагат.\nОт този ден нататък в гората настана истинско чудо, всички живееха заедно,никой не се страхуваше, никой не посягаше да изяде другия, цареше пълна хармония.\nЩе си помислите,че това е невъзможно наистина да се случи, но нали това е приказка, а в приказките всичко се случва,дoри това....\nЖивеели братче и сестриче, те си нямали родители,живеели с баба си и дядо си. И ето настъпили празниците, всички хора купували елхи,подаръци, подготвяли се за празника.\nСамо в малката къщурка било тъмно и пусто, хората нямали пари, нито за елха, нито за подаръци.\nНямало и достатъчно храна,малките деца по цял ден гледали тъжно през прозореца.\nБабата и дядото отчаяни не знаели какво да направят, търсил дядото работа, но парите не стигали.\nРешил един ден да отиде и да отсече елха в гората, не можел повече да гледа как децата страдат.\nНарамил брадвата и тръгнал на дълъг път,защото гората била доста далече.\nСтрахувала се бабата да не му се случи нещо в гората,но и тя като дядото искала децата да бъдат щастливи.\nВъздъхнала от мъка, обърсала горчивите сълзи и пак се заела да меси тестото, щяла да прави празнична баница,нямало кой знае какво за да сложи в нея, но искала да зарадва децата с някое късметче.\nСтигнал дядото до гората, започнал да търси подходяща елхичка, когато намерил поседнал да отдъхне.Но нали бил стар и уморен, задрямал, и така както си спял дочул глас:\n- Моля те дядо, не ме сечи, аз съм още много малка, почти дете,искам да поживея и да се порадвам на живота.Знам,че искаш да зарадваш внуците си, но и моята майка и татко ще тъгуват за мен.\nСепнал се стареца и се събудил,не знаел що да стори,истина ли било това,или сън?\nРешил,че е сънувал и замахнал към елхата да я отсече,но още преди брадвата да я докосне,отново се чул същия глас.\nДядото помислил, че полудява,как е възможно едно дърво да говори?\nОгледал се,не видял никой наоколо,но се уплашил и решил да си ходи,дълъг път го чакал и понеже щял да се върне и без елха,много се натъжил.\nНо бил добър човек и повярвал на това,което чул,смилил се над елхичката.\nУнесен в мисли дядото не забелязал,че се е отклонил от пътя, хванал друга пътека, не тази която водела към дома му.\nКогато се осъзнал накъде е тръгнал вече било мръкнало, стареца се загубил в гората. Свило се от мъка сърцето му, защото знаел че ще загине в тоя студ, няма да може да намери къщичката си в тъмното. Вървял още известно време,но така и не намерил пътеката, настъпила голяма тъмнина и нищо не се виждало.Нощните животни започнали да излизат на лов, уплашил се дядото,не знаел какво да направи.\nСеднал до едно дърво и решил да чака да съмне, нямало какво повече да направи,а било толкова студено,щял и да замръзне.Нямало с какво да си запали огън,нито имал храна,решил че това е последния му ден на тая земя.Обронил тежко глава и заплакал,сетил се за бабата и внуците, как щели да живеят сам- сами без него,кой щял да се грижи за тях.\nПо едно време ярка светлина обляла гората, осветила всичко наоколо,виждало се като бял ден.\nКакто си седял отчаян дядото, пак дочул глас:\n- Стани дядо, следвай светлината и ще намериш своя дом.\nТова бил онзи същия глас, който дочул до елхичката.\nОказало се че благодарните родители на малката елхичка дочули от две птички кацнали в клоните им какво се е случило с дядото. Решили да му помогнат от благодарност,че оставил детето им- малката елхичка.\nТе притежавали не само чудната способност да говорят, но и да светят.\nОсветили гората и показали пътя на дядото,така той намерил пътеката и се завърнал у дома. А там разказал какво му се е случило и защо се върнал без елха.\nКогато на сутринта се събудили, пред вратата намерили чудно хубава елха, някой я бил отсякъл и донесъл до прага.\nНе знаел дядото да вярва ли на очите си,навел се да вземе елхата и пак дочул глас:\n- Вземи дядо, това е подарък от нас, тази елхичка вече изживя живота си, не се натъжавай за нея, ние винаги ще помним какво направи за нас.\nТака малките дечица вече имали и елха, бедната трапеза вече не била толкова бедна, защото освен радостта на децата имали и друго богатство.....добрите си сърца.\nЗазоряваше се,но в душата на Страхил беше тъмно.Седеше обронил глава на малкото столче до огнището,смучеше луличката си и тежко въздишаше.Беше време за жътва, а нямаше пари за зърно, нямаше си вол с който да оре.Имаше една кравичка,която беше слабичка,нямаше много храна и за нея.Мъка голяма тегнеше в душата на селянина, тежки мисли връхлитаха и като менгеме стягаха главата му.\nНе знаеше ни от де да вземе пари,ни на кой да се помоли за малко зърно, зер всички бяха бедни като него.Имаше при чорбаджията,ама дълга му беше голям и вече не му даваше.\nИдеше му да легне и да не стане повече.\nПогледна в постелята,където се бяха свили на кравайче малките му дечица и жена му.Чудеше се как ще ги нахрани,с какво ще ги облече.Сиромашията тегнеше като воденичен камък на шията му.\nДръпна от луличката и стана, реши да иде до кумеца,да се помоли за малко зърно.Беден беше и той,ама имаше малко скътано за черни дни,щеше ли да му даде, не знаеше,но нямаше избор.\nТръгна с болка в душата,подръпна окъсаните потури и излезе на пруста.Погледна в обора,кравичката тихо преживяше малкото сенце дето и беше сложил отзарана.\nНавън вече беше станало тъмно като в рог, но Страхил вървеше,даже не гледаше къде стъпва,познаваше добре пътя.\nВървеше бедния човек, а сълзите капеха по измъченото му лице.\nПо едно време реши да се огледа,не вярваше на очите си...беше тръгнал по друг път.Толкова беше залисан в мислите си,че даже не се усети накъде върви.Беше стигнал до някакъв мост,а там на перилата се беше покачил човек, тръгнал да се дави.\nЗавтече се Страхил към човека и рече:\n- Немой човече,не скачай,те и аз съм беден,нямам си нищо,гладен съм,окъсан,децата ми няма какво да ядат,ама ако се хвърля от моста,какво ще спечеля,мъка за тях.\nХвана бедния човек за ръка и полека го свлече на земята.Поседнаха долу и другия рече:\n-Защо ме спасяваш,мен никой вече не може да ме спаси.Само това ми остана,отиде си жената от тази земя, деца нямам,имот нямам,животни също...за какво да живея?\nИскам да ида при нея...\nЗамисли се Страхил и рече:\n- И аз братко нищо нямам, но поне покрив над главата си имам,две дребни дечица и свидна женица.Трябва за тях да живея,милея.\nЕла, добри човече да те запозная с тях,то се видя че там накъдето бях тръгнал, друг път ще ида.\nПовдигна полека човека от земята,сложи шапката му на главата и тръгнаха към вкъщи.\nКогато стигнаха жената на Страхил беше станала, уплашила се,че го няма.\nКогато видя,че не е сам,замълча си,сложи паралията по средата,търкулна трикракото столче до нея и рече:\n- Седни човече да хапнеш, не е кой знае какво,но е от сърце.\nСложи бедната жена малко хлебец и лучец,солчица и чаша водица.\n-Нямаме друго пътниче,но и това да ти е сладко.\nХапна бедния човечец и преди да полегне да спи,рече:\n- Ти си добра стопанка,милозлива и сърдечна, сполай ти за вечерята.\nПолегнаха всички,ала от глад и тежки мисли спи ли се?\nКакво ли ги очакваше през новия ден,какво ли щеше да им донесе утрото?\nКогато станаха на сутринта,що да видят,постелята беше празна,нямаше го човека в нея.\nСтопанката реши да вдигне постелята и да почисти.Когато вдигна окъсаната черга,под нея намери три жълтици.\nСтана й мъчно и милно за бедния човечец,тя не знаеше че мъжа й го е спасил от смъртта.\nКогато Страхил й разказа какво се е случило,много се учуди,от къде тоя беден човек има жълтици.\nДали не са крадени,уплаши се бедната жена.\nАла сърцето й казваше друго,скъта парите и рече:\n- Сполай човече за добрината,няма да гладуват децата.\nПосле обърса потеклите сълзи и отиде да види децата.\nМъката и теглото не свършват по земята,ала доброто върви редом с нея,нивга лошо не правете, а доброто винаги се отплаща.\nЕзерото блестеше окъпано от лятното слънце.Два лебеда бавно плуваха в тихите и спокойни води.Слънцето огряваше всичко наоколо и топлеше животните и цветята.\nДве малки момченца бавно приближиха брега,наслаждаваха се на прекрасните лебеди.Носеха пълна кесия с трохи и започнаха да ги хвърлят в езерото,за да хранят лебедите.\nИзведнъж една тъмна сянка легна над езерото,птиците започнаха силно да крещят.Един орел кръжеше наоколо в търсене на плячка.Лебедите бързо заплуваха към отсрещния бряг,за да се скрият от хищника.\nНаоколо се чуваха уплашените гласове на много птички,всички се скриха в клоните на близките дървета.\nДвете момченца не се уплашиха и с любопитство наблюдаваха полета на орела.Изведнъж птицата се стрелна със страшна бързина и грабна по-малкото момченце.\nЗапочна да се издига все по-нависоко,носейки плячката със страшните си нокти.\nМомченцето,което остана на брега започна силно да крещи и да се опитва да уплаши птицата, за да пусне малкото му братче.\nА наоколо нямаше жива душа,нито един човек не беше чул силните викове на детето.\nПтицата все по-бързо се отдалечаваше и отнасяше малкото момченце.То беше примряло от страх и не смееше да помръдне, за да не го нарани орела със страшния си клюн.\nМомченцето,което беше останало на брега, започна да тича след птицата, но скоро се умори,защото не беше по силите му да я следва.Само след миг небето потъмня и се покри с черни облаци.Изви се вихрушка,която помете всичко наоколо.Момченцето се скри в изоставената хралупа на едно дърво.\nВече не беше в състояние да настигне птицата и не знаеше накъде е отнесла братчето му.Разплаканото дете не знаеше какво да направи,как да каже на родителите си какво се беше случило,защото двамата с брат му бяха избягали и никой не знаеше къде са.Седеше и горчиво оплакваше по-малкото си братче.\nКакто изведнъж беше започнала страшната буря,така и изведнъж спря,топлото слънце отново се показа от облаците.Момченцето се престраши и отново подаде глава от хралупата.Птичките отново весело запяха, лебедите заплуваха величествено в езерото,само малкото момченце изпитваше тъга по загубата на малкото си братче.Тръгна по пътеката загубило всякаква надежда,че някога отново ще види своето братче.\nОрела беше отишъл много далече, на върха на една скала,където се намираше гнездото му.Когато кацна в него и видя жертвата,която беше хванал,остана недоволен от себе си.\n- Сигурно вече остарявам и орловите ми очи ми изневеряват.Защо съм взел това дете,уплаших го до смърт,та аз не ям деца- така си мислеше орела и силно се вайкаше за постъпката си.\nПогледна малкото момченце,но освен че беше силно уплашено,нямаше никакви наранявания.Орела внимателно отново грабна детето и го понесе обратно към езерото.Когато наближи започна да се спуска бавно и внимателно към земята.Кацна заедно с детето в ноктите си и леко го пусна на земята.Отлетя обратно на скалата и седна в гнездото.Каза си горчиво:\n- Тази постъпка ще ми е за урок,вече много ще внимавам какво правя и каква плячка ще хващам.Вярно аз съм хищник,но не се храня с деца- горчиво се разкайваше орела.\nА там до езерото двете братчета отново се събраха и не можеха да повярват на чудото,което им се беше случило.Така те разказваха историята на своите деца,после на своите внуци,а те на свой ред предаваха историята на своите деца до наши дни.\nНа брега на езерото седяха група деца и хранеха птиците в него.Имаше лебеди,патици,диви гъски,красиви водни лилии се стелеха по повърхността.Имаше и една патица с малки патенца,които плуваха около майка си,която внимаваше да не им се случи нещо.\nПатенцата весело си играеха,правеха кръгове във водата и се гонеха.\nМайка им гледаше своите рожби и се радваше на безгрижната им игра.\nДецата хвърляха храната навътре,за да могат да я достигнат всички,и по-младите и по-възрастните птици,защото имаше и такива,които се страхуваха да се приближат.\nЕдно от малките патенца много искаше да разгледа децата отблизо,но се страхуваше да се отдалечи от майка си,защото после щеше да го накаже.\nИздебна момент,когато майка му гледаше на другата страна и с всички сили започна да плува към брега.\nДецата го забелязаха и започнаха да хвърлят трохички към него,за да може да похапне.\nПатенцето започна да кълве трохите,а те бяха толкова вкусни,че не можеше да спре.Ядеше,ядеше,и никак не мислеше,колко е вредно да преяжда.Не посмя да се приближи много,все пак помнеше урока на родителите си,които бяха им казали,че понякога хората са опасни и не трябва да им се доверяват.Също така имаше хищни птици,които кръжеха в близката далечина и дебнеха плячка.\nКогато майката забеляза,че едно от патенцата липсва,веднага започна да се оглежда.Съзря беглеца недалече как си похапва сладко,сладко и започна да го вика.\nБеше забелязала наблизо един ловец с пушка,тя знаеше че ще започне да стреля по птиците в езерето.Започна да вика всичките си дечица,за да се скрият.\nМалкото пате чу зова на майка си,но не искаше да оставя вкусната храна и започна да яде още по-бързо.Така си напълни коремчето,че му стана трудно да плува.\nОпита се да стигне бързо до майка си,но не можа,храната много му тежеше.\nОказа се,че това не е ловец, а горския пазач,който се грижеше всичко да бъде наред в гората и беше приближил до езерото,за да провери какво става наоколо.\nМалкото пате плуваше с усилие,не можеше повече,имаше чувството,че ще потъне.Спомни си съвета на майка си,ала беше много късно да го спази.Не знаеше дали ще може да стигне до майка си,за да му помогне.\nВидя майката,че нещо не е наред с патенцето,каза на братчетата и сестричките му да останат където са,а тя се запъти да види какво става.\nКогато се приближи и видя подутия корем на детето си,силно се завайка:\n- Какво си направил,казвах ли ти аз да не ядеш толкова? Сега може и да потънеш.Какво да правя сега,кой ще ми помогне да те прибера?\nТаткото не беше с тях, защото от няколко дни лежеше болен и не идваше на езерото.\nЕдин лебед забеляза как майката се суети около рожбата си и реши да види какво се е случило.\nБързо заплува за да помогне навреме.\nКогато се приближи и видя какво се е случило каза на майката:\n- Не се тревожи,аз ще ти помогна,качи патето на гърба ми и ме следвай.\nКачиха патенцето на гърба на лебеда и заплуваха навътре в езерото.Стигнаха другия бряг,където беше дома на патенцата.Лебеда внимателно постави патенцето на земята и се върна обратно.\n- Благодаря ти за помощта,няма да забравя какво направи за мен- каза майката на лебеда.\nА той само помаха с крило и се върна при своята другарка в езерото.\nСега предстоеше много трудна задача пред майката на патенцето.Тя го заведе до гнездото и го постави там,пипна го по корема и се уплаши когато видя колко е подут.\nДобре,че наблизо живееше една много възрастна патица,която познаваше лечебното свойство на тревите.\nМайката тръгна към нея,като преди това строго забрани на останалите патенца да се отдалечават от гнездото.\nНамери старата патица и разказа какво я беше сполетяло.\n- Така е когато децата не слушат родителите си и не правят каквото им се каже- завайка се старата патица.\n- Хайде да побързаме,че скоро ще се стъмни и няма да мога да виждам в тъмното тревите.\nНамериха необходимата лечебна трева наблизо, старата патица даде указания на майката как да я приготви и тя побърза да се върне обратно.\nКогато се върна в гнездото,състоянието на патенцето беше много тежко,то едва дишаше.\nМайка му веднага приготви отварата и започна да я налива полека в човката на патенцето.\nНе оставаше нищо друго,освен да чакат резултата на лекарството.\nДокато чакаха,майката разказа на другите си дечица колко е опасно да се преяжда и какво може да се случи.\nНахрани останалите патенца и ги сложи да спят.Легна до болното пате,за да го топли и да се грижи за него през нощта,както правят майките с болните си дечица.\nКогато се събудиха сутринта,патенцето вече беше добре,тревата излекува лакомника.\nТази случка щеше да бъде добър урок на малкото патенце,от сега вече щеше да слуша съветите на майка си и да ги спазва.\nМалките деца си мислят,че всичко знаят и могат и често пренебрегват съветите на родителите си,но грешат.\nИ понякога се случва да изпитат всичко на свой гръб,точно както малкото патенце.\nНо то вече станало послушно и не правело нищо без да попита майка си преди това.\nЖивеело в гората мечешко семейство с две малки мечета.А те както всички малки деца били изключително любопитни,непрекъснато се завирали навсякъде,търсели приключения през целия ден.\nМайка им и баща им строго следели да не направят някоя пакост или да попаднат в непредвидена ситуация.Живота в гората бил не само хубав,но и доста опасен,особено за малките животни.\nРодителите непрекъснато давали съвети на децата си как да се предпазват от опасностите и от кои животни да се пазят.\nЕдното мече било по-лениво и мързеливо от братчето си,обичало да си похапва и похърква на горската полянка.За това пък другото мече,къде ли не се завирало,какво ли не изпробвало и все не му достигало.Искало непрекъснато да изследва всичко наоколо.\nИ така един ден любопитството му го довело до една пещера.Тя била доста отдалечена от бърлогата на мечките и се налагало да се върви повече,за да се стигне до нея.Един ден по време на игра мечето което било видяло пещерата, решило да изчака удобен момент,за да я изследва.Поканило другото братче да го последва,но нали било мързеливо,домързяло го да върви толкова и само махнало с лапа и отново си полегнало.\nМалкото мече решило да върви само,не казало на родителите си какво е намислило.Стигнало до пещерата и се огледало наоколо,но не се виждал никой.Не знаело какво го очаква вътре,но нали било любопитно,решило да провери.Влизало все по-навътре,а там ставало все по-тъмно,но мечето не се уплашило,смело продължило напред.Не след дълго стигнало до по-голямо помещение,което приличало на стая.Решило да спре да си отпочине,защото се уморило.Полегнало и заспало. Когато се събудило,първоначално не можело да разбере къде се намира,но когато се разсънило добре си спомнило.\nЗапочнало да се оглежда наоколо и забелязало някаква делва.И нали било любопитно,пъхнало вътре глава,за да види дали няма някаква храна в нея.Но за негово най-голямо съжаление,освен че нямало храна, се заклещила и главата му.\nДърпало мечето,въртяло глава,ала не могло да я извади.\n- Ами сега,какво ще правя,кой ще ми помогне като никой не знае къде съм- горчиво се разкайвало мечето.\nГърлото на делвата било толкова тясно,че мечето нямало как да измъкне главата си от нея.Завило отчаяно,но звука не се чувал много надалече,защото се намирало в пещера.\nМалкото мече изпаднало в много нелепа и опасна ситуация,от която не знаело как да се измъкне.\nВ пещерата живеело семейство прилепи,те се събудили от странните звуци,които се чували.Таткото прилеп се приближил до странното същество,което издавало тези звуци.И когато разбрал какво се е случило,прихнал да смее,защото положението в което се намирало мечето било не само трагично,но и комично.\nПредставете си какво видял прилепа- някакво същество с делва на главата, крака и опашка.Отнело му известно време,за да разбере какво и на кой е това тяло.Нямало как да помогне на малкото мече,защото не било по силите му,а наоколо в пещерата не живеел никой освен тях.Върнал се при жена си и децата си и им разказал какво е видял.Посъветвал се със жена си как да постъпят и решили да намерят родителите на мечето.Но тъй като имали малки дечица,жена му щяла да остане при тях, а той сам ще се опита да намери родителите на мечето.\nТръгнал прилепа да излиза,но не щеш ли на входа на пещерата срещнал мечката.Когато видяла,че едното мече го няма,разпитала строго останалото на ливадата братче и то й казало къде е отишло другото мече.Майката мечка много се ядосала на непослушанието на мечето и решила че ще го накаже строго,след като го намери.\nПрилепа й разказал къде да търси и я повел да й покаже пътя,за да не се загуби в тъмното.\nВидяла мечката мечето с делвата на главата и започнала да се чуди как да му помогне.Ако дърпа силно,може да го нарани, а ако се забави мечето ще се задуши от липса на въздух.\nНаблизо течал подземен ручей,мечката отишла до него и утолила жаждата си,както си пиела вода,изведнъж я осенила идеята да опита да намокри врата на мечето и да опита да го извади.Речено-сторено, намокрила врата на мечето,но когато се опитала да дръпне,нищо не ставало.Въртяла делвата,дърпала,но главата не можела да се извади.Нямало друг изход и мечката започнала да се оглежда, намерила един голям камък и решила да счупи делвата.Викнала на мечето да не се страхува и да стои мирно,запънала делвата да не мърда и с един удар го разбила.Разбира се било много рисковано,защото можела да нарани мечето,но нямала друг изход.\nКогато мечето усетило,че е свободно и може да се движи,престрашило се и казало на майка си:\n- Благодаря мамо,че ме спаси,сега какво ще стане? Зная, че не те послушах и се отдалечих от бърлогата,постъпих глупаво без да се замисля какво може да ми се случи?\nВъпреки смешната ситуация,на мечката никак не й било до смях,защото с тази глупава постъпка можело да остане без дете.\nКазала на мечето да върви до нея,а тя ще си помисли какво наказание да му наложи.\nКогато стигнали до бърлогата,таткото и другото братче ги посрещнали с радост,защото знаели какви опасности има в гората.\nРазказала им мечката къде намерила мечето и как го е освободила.\nКогато станало време за вечеря нахранила мечетата и казала:\n- Лягайте сега, а аз ще си помисля през нощта как да те накажа утре.\nДълго мислили с баща им какво наказание се полага на глупавото мече и как да го накажат,за да не постъпва повече така.Решили,че това преживяване е достатъчно,за да му бъде за урок.\nИ наистина от този ден малкото мече не се отдалечавало от родителите си, а ако все пак го направело, винаги първо питало дали може.\nТака тази случка послужила за урок на мечето и то никога повече не постъпвало глупаво.\nВ един сравнително малък и беден град пристигаше цирк.Децата от градчето толкова се вълнуваха,че не можеха да заспят,но все пак умората надделя и скоро и последната светлинка в прозорците угасна.\nА утрото донесе безкрайна радост и на децата и на по-възрастните.Всички се събраха на улицата,за да видят парада на цирковите артисти.А какво ли нямаше там,клоуни с червени носове,малка маймунка,която скачаше весело,кученца,гълъби, жонгльори,но най- интересни се оказаха няколко човека,които приличаха на великани.Децата в началото доста се уплашиха от великаните,защото не знаеха какво ги прави толкова високи.Оказа се че това са хора качени на кокили,които ги правеха да изглеждат като великани.\nКогато децата разбраха каква е истината, започнаха да тичат след тях,но те не знаеха,че това изкуство е изключително трудно и не всеки може да се крепи на кокилите.\nЗад една полупаднала ограда надничаха две малки дечица,те бяха братче и сестриче.Родителите на децата бяха много бедни и колкото и да им се искаше,нямаше да могат да заведат децата си на представлението.Децата тъжно гледаха веселите клоуни,маймунката,която подскачаше,а малките им сърчица се свиваха от мъка.\nИзведнъж към тях приближи единия от великаните и грабна детето,но не за да му стори нещо,а за да го развесели.Беше забелязал от високо тъжните очи на децата и реши да направи нещо по въпроса.Оказа се,че е взел малкото момиченце.То не се страхуваше от високия човек,а напротив започна да го разпитва как се чувства толкова нависоко и дали не го е страх.\nЩом разбра,че децата не могат да дойдат на цирк,много се огорчи.\n- Ще видя какво мога да направя за тези бедни дечица,за да видят нашето представление.\nЗнаеше,че директора на цирка беше много строг и не пускаше никой без билети.Зачуди се добрия човек как да излъже в името на доброто,за да зарадва децата.Дълго мисли,даже и когато вече беше оставил момиченцето и свалил кокилите.\nРазтри уморено крака и поседна на близкия стол,не можеше да измисли нищо особено,защото билетите бяха заключени в стаята на директора.\nКъм него се приближи малката маймунка и го потупа по ръката.Тя с жестове му показа,че може да измъква различни неща,това беше един от номерата й в програмата.Ръцете на маймунката бяха много ловки,а краката пъргави.Но не беше в природата на добрия човек да краде и мами,не искаше по този начин да вземе билети.\nРеши да говори с директора,но както очакваше получи само скандал и обиди.Директора беше зъл човек,който поставяше парите над всичко,не искаше и да чуе да направи добро.\nНа другия ден започна представлението,малките деца не бяха в шатрата.Колкото и да се взираше от височината на кокилите си,никъде не ги забеляза.\n- Защо ли се учудвам, че не са тук?- въздъхна тежко човека.\n-Те нямат пари,как ще дойдат?\nИ изведнъж странна мисъл премина в съзнанието му.\n- Ами да,как не се сетих, щом те не могат да дойдат в цирка,значи цирка ще отиде при тях.\nВечерта,когато бяха насядали с другите участници в цирка,за да отпочинат от тежкия ден,той се обърна към всички и каза:\n- Братя,зная че всички ние не сме много богати,парите,които изкарваме едвам ни стигат да преживеем.Но ви моля от сърце за една услуга.\nИ тогава им разказа как много деца от този град няма да видят представлението на цирка,защото нямат пари за билети. А директора,разбира се не иска да направи едно благотворително представление за бедните деца.\nЗамислиха се всички,някой бяха съгласни,други -напротив.Тези,които категорично отказаха,станаха и си тръгнаха.Останали бяха всички,които играеха на кокили, добрия стар клоун, момченцето с маймунката и още няколко човека с различни номера.\nУговориха се на другия ден след редовното представление да отидат на площада и да направят едно представление за децата.\nИ за да знаят всички бедни деца, изпратиха момченцето и маймунката да им кажат.\nСъбраха се децата на другия ден,дойдоха и артистите,не беше ги спряла даже и заплахата на директора, че няма да получат заплата.Всички дошли имаха добри сърца и не се интересуваха от неговата злоба.Когато видя, че нищо не може да ги разубеди,махна с ръка и каза:\n- Правете каквото искате, то си е за ваша сметка.\nДиректора не си даваше сметка,че богатството не се измерва с пари,а с добрина.\nКак да опишем радостта в детските очи,усмивките,омаята.\nКогато добрия човек ги наблюдаваше от височината на кокилите си, две едри сълзи кротко потекоха по измъченото му лице.\n- Струва си,всичко си струва да дам за тези усмивки, за тази радост в детските очи.Никога няма да съжалявам за постъпката си.\nКогато на другия ден цирка си замина,добрите хора отнесоха детската радост в своите сърца,тя ги топлеше при всичките им представления и годините през които играеха.От тогава,където и да отидеха,винаги даваха по едно представление и за бедните деца.\nА директора.... е той се примири,но не стана по-добър,алчността беше по-голяма от добрината,която даже не си спомняше как изглежда.\nВ едно семейство живеели две братчета,Мишо и Кирчо.Те били много палави и всеки ден правели различни пакости.\nМайка им не знаела вече какво да направи,за да станат по-послушни.Толкова много се изморявала всеки ден да почиства следите от техните пакости,че започнала да се замисля дали да не ги изпрати в специалното училище за лоши деца.\nТова училище се намирало в съседен град и там не допускали родителите да виждат децата си,защото такава била политиката на училището,иначе нямало да има полза от превъзпитанието.\nЕдин ден след поредната пакост,майката събрала двете момчета и им казала:\n- Тъй като не искате да ме слушате и не чувате това,което ви казвам,от утре заминавате в училището за превъзпитание.\nНо двете момчета не осъзнавали какво точно ги очаква там и не обърнали внимание на думите на майка си,те били толкова улисани в игра,че нищо не ги и интересувало в момента.\nМного било трудно на родителите им да вземат това решение,но нямали друг избор.Децата не възприемали нито наказанията,нито доброто отношение на родителите си.\nИ така,на другия ден рано сутринта майка им с болка в сърцето изпратила двете си момчета в училището.\nТе не знаели какво ги очаква,но и не отдавали голямо значение на това,все щели да намерят каква пакост да измислят.\nКогато стигнали в училището,там ги посрещнал директора .Той им казал:\n- Добре дошли при нас,да знаете,че тук който направи пакост го наказваме строго.\nНо двете момчета само се изсмели на думите на директора.Сбогували се с родителите си и горели от нетърпение да се запознаят с непознатата обстановка и другите деца.\nНо какво било учудването им когато не можели да видят никакви деца.Къде били всички,училището не било празно,защото се чували детски гласове.\nДиректора въвел децата вътре в училището и започнал да им обяснява правилника за вътрешния ред.Но както се очаква от едни пакостници,те отново не слушали внимателно,което по-късно щяло да бъде много зле за тях.\nВсички деца трябвало да знаят реда и да го спазват.\nОставили децата да се настанят и отпочинат от пътя.Когато директора и учителите влезли в стаята да видят дали децата са разопаковали багажа си,те се смаяли.Децата не само не били пипнали нищо,а сладко,сладко спели.\nРазбрали учителите,че ще им бъде много трудно с тези деца и ще се наложат по-строги мерки.\nОставили децата да се наспят и да решат какво да правят,трябвало да съставят план за бъдещото им превъзпитание.\nКогато децата се събудили,били много гладни и решили да хапнат.Потърсили храна,но всичко било заключено,имало само един звънец.Решили да звъннат и да поискат храна.Звъннали на звънеца,но никой не се появил.Опитали отново и отново,но все така никой не идвал.\nКоремите на децата куркали от глад,те започнали да блъскат по вратата и да крещят.Но,всички било напразно,никой не идвал.\nНямало как да знаят двете момчета,че вече било късна нощ и всички спели.А вратата била заключена,за да не избягат или за да не се загубят,ако се озоват случайно навън.\nИ така момчетата трябвало да дочакат утрото.Как са прекарали нощта,само те си знаят.\nКогато учителите отворили вратата,те решили че сега ще похапнат,но се лъжели.\nДошъл директора и казал на децата:\n- При нас всеки трябва да си заслужи храната.Елате с мен.\nОзовали се в една стая с други деца,които усърдно се трудели.Показали им къде да седнат и какво да направят,за да спечелят храната си.\nМомчетата не били свикнали да се трудят,нали майка им всичко наготово им поднасяла.Решили да хитруват,но се оказало,че е невъзможно.Наказанията били прилагани веднага,ако някое дете не искало да работи.\nИзминали няколко седмици,месеци,и ето дошло време родителите да вземат децата си.\nКогато пристигнали,не знаели какво ще заварят,нямали никакви новини за децата си.\nПовикали децата,за да се приберат у дома.\nНа вратата се показали две съвсем различни деца,те освен че били много чисти и имали хубав здравословен загар от слънцето,били много смирени и послушни.\nПоздравили родителите си учтиво,нямало я предишната палавост нито в погледа,нито в държанието им.Децата научили много важен урок...да уважават труда на родителите си на собствен гръб.\nКогато се прибрали у дома те повече никога не правели пакости,а помагали на родителите си за всичко.Станали много добри и послушни деца.\nВ училището се научили на труд и уважение към по-възрастните.Не мислете,че това било постигнато лесно или било наложено насила с бой и наказания.Метода бил много прост....ако се трудиш,ще ядеш,ако мързелуваш...няма да ядеш.\nТака чрез труд децата се научили да уважават не само родителите и всички останали,но и себе си,защото постигнатия със собствени сили успех бил много скъп.\nИмало едно време един мързелив човек.Каквото и да похванел,все оставял работата недовършена и казвал:\n- И утре е ден,тогава ще довърша.\nИ така от ден на ден,изоставял все повече работата си ,която се трупала,трупала и станала толкова много,че даже и за един месец нямало да може да я приключи.\nА работата му била много отговорна,бил майстор- ковач.Но колкото и отговорна да била работата му,не ставал по-работен.\nНасъбрали се коне за подковаване,имало каруци за поправяне, хората непрекъснато го търсели да закърпи или поправи по нещо.Но нали мързела му пречел и все започвал и не довършвал нищо до край.\nХората постепенно започнали да се отдръпват и да не го търсят за услуги.В началото мързеливеца даже се радвал,че няма какво да работи и ще може да си лежи.\nНо ето един ден,отворил долапа и какво да види: вътре нямало ни трошица хляб,нито зрънце жито за мелницата.\nТолкова бил гладен,че започнал да се разкайва,че не помислил по-рано за глада.Мислел си,че натрупаната храна ще му стигне,но ето че дошъл ден,когато свършила.\nЗапочнал да обикаля по къщите и да моли за някаква работа.Но хората сърдито отвръщали поглед и не искали да се захващат с него.Всички знаели,че го мързи и не искали да му дават нищо,защото всеки бързал да изоре нивата си и да засее.А ако чакат да им подкове конете или да им оправи плуговете,скоро нямало да могат да засеят и ще си останат гладни през зимата.\nДълго обикалял мързеливеца и като не намерил никаква работа,решил да стане просяк.\nНо се оказало,че и това не е толкова лесно.Просяците си имали гилдия с началник и трябвало да внесе определена сума, за да стане член на гилдията,освен това трябвало и да докаже,че умее да печели пари.Иначе това било много подходяща работа за един мързеливец.Но просяка трябва да бъде хитър и да успее да измъкне повече пари от богаташите,като умело се преструва.А нашия мързеливец никак не го бивало за това.\nТака и тази работа отпаднала като много други.\nНе знаел вече къде да отиде и какво да направи,за да изкара малко пари,толкова бил отслабнал от гладуването,че нямал сили да ходи.\nПоседнал на една пейка пред една доста схлупена къщичка.Даже не знаел кой живее там,но не можел да направи нито крачка повече.\nКакто си седял,задрямал и засънувал чуден сън: Присънило му се,че намерил гърне със жълтици и станал богат.\nСепнал се и се събудил.Като видял,че продължава да седи на пейката и че няма никакви жълтъци,започнал да тъгува.\nМислел си:" Да не бях толкова мързелив,сега щях да си имам работа,пари да изкарвам и нямаше да гладувам.Ето до къде ме докара моя мързел."\nИ така както тъгувал,скокнал и се завтекъл към работилницата си.Започнал напосоки да събира сечивата,запалил меха и започнал да кове.Толкова бил заслепен,че даже не виждал какво майстори,просто работел толкова настървено ,че нямал време и да погледне какво прави.\nЗапочнало да се стъмва, а мързеливеца даже и не забелязал,нали огнището му светело.И най-сетне привършил.Когато погледнал в ръцете си,що да види:държал чудно хубава чаша,която светела като златна,имала различни отблясъци на светлината.Гледал я човека и не можел да повярва,че това било излязло от неговите ръце.\nЛегнал да спи и когато станал по обед,решил да изложи чашата на прозореца,да я видят всички.\nХората разглеждали чашата,цъкали от почуда и никой не вярвал,че това е дело на толкова мързелив човек.Разчуло се по далечни краища,много хора идвали да видят чашата и да й се възхищават.\nИ ето един ден пред ковачницата спряла каляска.Но не каква да е каляска, а царската.От нея слязъл сам царят,толкова бил слушал за чудната чаша,че не се доверил никому,сам решил да провери дали е истина.\nКогато видял,че чашата е истинска и че е още по-хубава от описаното,царят дал на ковача гърне със жълтици.\nИзведнъж съня на ковача се оказал реалност.\nОт този ден мързеливеца вече го нямало.Имало само един много работен ковач,който се трудел от сутрин до вечер.И така постепенно с много труд,ковача станал богат човек.Но той не се възгордял,винаги помагал на хора в нужда,защото не бил забравил как самия той от мързел гладувал.\nКойто и да потропал на вратата му винаги намирал топла гозба и постеля да пренощува.\nОженил се ковача,имал много дечица,живеели дълго и щастливо и най-важното, научил всичките си деца на труд.\nВ едно поле растяха слънчогледи.Всяка сутрин се събуждаха и с усмивка посрещаха изгрева на слънцето,радваха се на топлите лъчи.\nНа една от слънчогледовите пити живееше малка калинка.Тя наскоро се беше преместила там заедно с родителите си,защото загубиха стария си дом.\nВсяка сутрин се къпеше в росата на листата,весело подскачаше и се радваше на хубавите слънчеви дни.\nА слънцето само се усмихваше от високо на веселите игри на калинката.\nНа полянката всеки ден се събираха и други калинки,пчелички,бръмбари,всякакви живи твари.\nВсички се радваха на живота,весело подскачаха от цвят на цвят,играеха на гоненица,криеха се,правеха всичко присъщо на малките деца.\nА малко по-настрани седяха техните майки,за да ги наблюдават.Пазеха децата си от опасностите и си разменяха различни съвети,като истински грижовни родители.\nЛятото полека започна да отстъпва мястото си на есента.Времето с всеки изминал ден ставаше все по-студено и ветровито.Заваляха дъждове,започнаха да падат и първите изсъхнали листа.Скоро полянката вече не беше онзи зелен килим,на който всички играеха с удоволствие.\nВсички родители започнаха да прибират децата си рано,защото сега се стъмваше по-рано и опасностите бяха навсякъде.\nЖивотните започнаха да се подготвят за дългата и студена зима,запасяваха се с храна и укрепваха жилищата си.\nНа близкото дърво живееха малки птиченца,те постоянно носеха сламки и други материали,за да укрепят гнездото.Катеричките подскачаха от клон на клон и носеха в уста всичко,което можеше да им послужи за храна през дългата зима.\nВсички животни бяха заети,кипеше усилен труд.Всеки се стараеше да се подготви добре за зимата,когато нямаше да има храна.\nТаралежа също се подготвяше за зимния сън,правеше си топла и удобна купчина от изсъхналите листа.Там щеше да се зарови и да спи през зимата.\nМайката мечка с малките мечета също по цял ден обикаляха гората,за да събират храна и добре да се нахранят,защото и тях ги очакваше топлата бърлога за дългия зимен сън.\nКогато започнаха да падат първите снежинки,гората и полето сякаш опустяха.Повечето животни вече спяха зимния си сън,заровени на топло.\nСамо малката калинка остана сама.Тя не спеше зимен сън и скучаеше.Навън беше толкова студено и навсякъде полето побеля от падналия сняг.Калинката гледаше през прозорчето на къщичката,която бяха построили нейните родители и от време на време чертаеше различни фигурки по замръзналото стъкло.\nРеката също се покри с дебел слой лед.И ето един ден наоколо всичко се огласи от весел смях.Няколко деца дойдоха да се пързалят на реката.Те си направиха чудна ледена пързалка и всеки ден идваха да се пързалят.А малката калинка стоеше на прозореца и наблюдаваше децата.\nЕдин ден се дочу страшен вик,леда се беше пропукал и едно дете пропадна вътре.Другите деца отчаяно се мъчеха да извадят детето,но нямаха сили за това.Ледените води са не само опасни и страшни,но и силни.\nКалинката много се уплаши и се чудеше как да помогне.Тя беше останала сама, а родителите й не разрешаваха да излиза сама навън.Но това беше ситуация,в която нямаше време да разсъждава.Калинката отвори вратата и излетя навън.Две деца се затичаха към селото да потърсят помощ,но не вървяха толкова бързо колкото хвърчащата калинка.Тя бързо излетя и стигна много по-бързо от децата.На улицата имаше един човек,сечеше дърва.Калинката кацна така че човека да я вижда,и нали не можеше да говори,започна да маха с крилца.Много се учуди човека какво става и защо постъпва така малката калинка.А тя излетя и пак кацна,с всички сили се стараеше да покаже на човека да я последва.Най-накрая човека разбра и реши да последва калинката.Тя летеше ниско,за да показва пътя на човека.Съвсем скоро намериха и двете деца,които бяха тръгнали за помощ.Децата набързо разказаха на човека какво се беше случило и го поведоха към реката.С общи усилия успяха да спасят детето.А малката калинка стоеше на брега и наблюдаваше спасяването.Когато извадиха детето и потърсиха калинката,тя си стоеше все така на една пряспа,крилцата й бяха замръзнали от студа.Добрия човек веднага грабна малката калинка и я постави под кожуха си,за да се стопли.Когато калинката отново разпери крилца,човека я заведе до нейния дом,който тя му показа.Родителите й се бяха прибрали и ужасно се бяха разтревожили,че не е в къщи.Когато разбраха какво се е случило,не се скараха на калинката,а я похвалиха.\nОт този ден всички деца започнаха много да пазят малките животинки,внимаваха къде стъпват и винаги помагаха на изпадналите в беда.Получиха добър урок от малката калинка и разбраха,че всяко живо същество,без значение малко или голямо,трябва да се пази.\nЛюбовта между малкото момиче и порчето\nЕдно малко момиченце имало необичаен домашен любимец- порче.\nТо много обичало своето животно,въпреки че понякога порчето го хапело,уж на игра,но боляло,защото зъбките му били много остри.Всеки ден детето и порчето прекарвали много време в игри,какво ли не правели заедно- тичали,скачали,излизали на разходка навън.\nВсеки ден времето минавало във весели игри и забавления.\nИ ето един ден момиченцето се разболяло и не можело да си играе с порчето.Много се натъжило,защото и порчето лежало в своята клетка и изглежда усещало,че нещо не е наред.Момиченцето трябвало да пие лекарства и да лежи в леглото,не можело да обръща внимание на порчето,защото трябвало да лежи.\nА порчето скучаело самичко и не било толкова весело както преди,хапвало и лягало да спи.То не разбирало защо момиченцето не си играе пак с него.Нямало как да знае,че детето е болно и за това е така.\nЛипсвала му нежната детска прегръдка,ласките и веселите игри.\nА навън започнал да прехвърча първия сняг и земята се покрила с бял пух.Гледало момиченцето снега през прозореца и мечтаело как ще оздравее и отново ще се разхожда с порчето навън в снега.Но сега трябвало да бъде послушно,за да оздравее по-бързо.Лежало и си мечтаело за хубавите дни,които ги очаквали.\nПорчето също скучаело в своята клетка,защото сега и разходките не му били интересни,а било и толкова самотно.Родителите на детето правели всичко възможно да осигуряват игри и забави за порчето,но то все не било доволно.Не искало да играе,не искало да тича и скача самичко.\nМинало време и момиченцето започнало да оздравява и полека да става от леглото.Един прекрасен ден порчето се събудило и какво да види: малкото момиченце отново било до клетката му.Радостно повдигнало глава и започнало да скача от нетърпение,за да излезе навън.\nМомиченцето пуснало порчето и отново настанали весели и щастливи дни.Отново играели до насита,разхождали се навън и копаели тунели в снега.\nМинавали дните и момиченцето и порчето ставали все по-неразделни.Толкова много се обичали,че не можели един без друг.\nА когато настъпила Коледа и всички се събрали на празничната трапеза,не забравили и порчето.Те станали толкова неразделни с детето,че вече навсякъде били заедно.А под елхата ги очаквали чудни подаръци,имало за всички,за порчето също.\nДружбата между децата и животните е свята,както е свято и коледното чудо.А където има обич и любов,всичко е възможно.\nТака двете малки същества растели заедно и винаги били неразделни.Прекарвали всяка свободна минута заедно и се наслаждавали на взаимната си любов.Няма нищо по-хубаво от дружбата между децата и животните.\nИмало едно време едно момиче,то било много мързеливо и постоянно лъжело.Искало хората да му вярват и непрекъснато си измисляло различни истории,които разказвало навсякъде.\nЕдин ден пред дома му спряла кола и от нея слязъл важен гост.Това бил най-важния велможа на царя,везира.\nА везира бил много умен и честен човек,много мразел някой да го лъже.\nЩе се запитате: Какво прави везира при такова бедно момиче,защо е дошъл?\nОтговора е много прост: за лъжите на детето се разчуло през девет земи в десета, та чак до царя.Той бил толкова учуден как е възможно едно толкова малко дете да лъже така.За това изпратил везира да провери дали слуховете са верни и ако има пострадали от лъжите на детето,да го накаже.Царя бил много справедлив и не можел да допусне някой да се подиграва с хората,макар и това да било дете.\nКогато видели колата с везира да спира пред дома на детето,хората първо се зачудили какво ли ще търси в този беден дом такъв важен човек.Но,когато се разчуло за какво точно е дошъл везира,хората започнали радостно да кимат с глави и да се радват,че най-накрая някой ще даде урок на тази лъжкиня.\nКогато момичето видяло колата,веднага започнало да се чуди каква лъжа да измисли,за да я оставят на мира.Но каквото и да измисляла,все не било достатъчно,всички знаели колко е умен везира.\nИ така момичето не успяло да измисли поредната си лъжа.\nПотропал везира на портата,отворил му бащата на детето.Паднал на колене и започнал да се моли за прошка.\n- Не я наказвай господарю,та тя е само едно дете.Не съзнава какво прави.\nНо това не било така,защото детето със своите лъжи вече било навредило на доста хора.И това не били невинните лъжи на едно дете,за които можело и да се прости,а точно обмислени и добре подготвени,за да нанесат вреда на хората.\nМакар и малко,детето било много зло.Не обичало никой на този свят,дори майка си и баща си.\nБедните хора отдавна се примирили със съдбата си,все пак това е тяхна плът и кръв.\nВезира взел детето и го повел при царя.А там какво се е случило,ние можем само да се досещаме,но след като върнали момичето,то никога повече не излъгало никой.\nИ нали хората не могат да се примирят без да знаят какво се е случило,изпратили пратеници в далечния град,където живеел царя.Там те се смесили с тълпата и от дума на дума,разбрали какво се е случило.\nВърнали се и ето какво разказали:\nЦаря привикал детето при себе си и му казал,че ако не престане да лъже и да вреди на хората,краката няма да му пораснат и завинаги ще си останат къси.Но нали момичето толкова било свикнало да лъже,че не повярвало на царя.Казало си:" Царя само ме заплашва,това е невъзможно".\nНо ето,че минало време и понеже момичето отново започнало да лъже,една сутрин когато се събудило,не можало да стане от леглото,защото краката му били толкова къси,че не достигали до пода.Изведнъж детето осъзнало,че всичко е истина.\nМомичето помолило да го заведат при царя,за да й каже какво да направи,за да могат краката й пак да пораснат.\n- Аз ти казах,но ти не повярва.Ако си изпълниш обещанието,аз пък ти обещавам,че повече никога няма да имаш къси крака.Но само веднъж да излъжеш и никога повече няма да ти пораснат краката.\nУплашило се детето и от този ден престанало да лъже,спазило обещанието си и се променило.Станало добро и работливо,помагало на хората и забравило за лъжите.\nЕто това научили хората от нейното село в царския град.\nВърнали момичето при родителите му и то наистина вече било едно много добро дете и никога не забравяло за обещанието си.\nИмало едно време едно куче, то било много непослушно и непрекъснато правело пакости.\nКогато останело само в къщи измисляло различни забавления:късало тапетите,дърпало кабелите,разхвърляло дрехите и какво ли още не.\nА когато стопанката му се върнела от работа,било много послушно.Толкова било хитро това куче,че всеки ден успявало да се преструва.Но един ден търпението на стопанката му свършило,когато се върнала и видяла любимата си блуза направена на парчета,така се ядосала,че казала на кучето:\n- Ще те подаря на някой щом не слушаш.\nНо кучето не разбирало какво означава това и решило,че само го заплашват.То си мислело,че пакостите които правело доказват колко много обича стопанката си.Съвсем не знаело защо винаги е толкова ядосана.\nМинало известно време и кучето започвало да става все по-изобретателно,какви ли пакости не извършило.\nКогато вечерта стопанката му се прибрала,не била сама.С нея имало непознат мъж,който взел кучето и го отвел на чуждо място.\nТам имало още няколко кучета,всяко живеело отделно от другите в клетка.Затворили кучето в една такава клетка и започнал тежкия му самотен живот.\nКучето не осъзнавало,че е доведено за превъзпитание при един човек,който се занимавал с обучение на лоши кучета.\nНа другия ден извели кучето навън и започнали да го обучават на различни команди,карали го да изпълнява много особени заповеди.\nИ така целия ден на кучето бил запълнен с различни дейности и занимания,вечер било толкова уморено,че нямало желание за пакости.\nЗапочнало да тъгува за своя дом и стопанката си.Не искало да яде,не искало да излиза от клетката.\nСтанало толкова тъжно и си мислело:\n- Сега да дойде да си ме вземе моята стопанка,аз няма повече да правя пакости,толкова ми е мъчно за нея,ще я слушам.Но как да й го кажа,като не мога да говоря,не я виждам,за да й покажа колко съм се променил.\nЕдна сутрин кучето се събудило със странно усещане.Когато отворило очи,не повярвало на това което вижда.До клетката стояла неговата стопанка и щастливо се усмихвала.Кучето помахало весело с опашка и решило да скочи по клетката,но се сетило на какво го научили и се отказало.Решило,че вече трябва да прави това,което му кажат и да слуша.Да изпълнява желанията на стопанката си и да не руши къщата.Така имало шанс отново да се прибере у дома.\nОт къде да знае кучето,че престоя му в училището за обучение бил приключил и стопанката е дошла да си го вземе.\nОтворили клетката,поставили повода на кучето и решили да го изпитат,за да видят дали ще се справи добре.Кучето тайно намислило да изпълни всичко точно,на всяка цена искало да се хареса отново на стопанката си и да се прибере с нея.\nИзпълнило всички команди точно и с голямо послушание.Хората останали много доволни.\nКаква била радостта на кучето,когато стопанката му казала толкова познатите думи:" Скачай в колата".\nОт този ден до края на живота си кучето никога повече не направило пакост, не само за да не огорчи стопанката си,но и за да си остане с нея завинаги.\nНаучило добре урока си и винаги било едно много добро и изпълнително куче,което радвало стопанката си.\nОсъзнало,че винаги трябва да бъде послушно и да изпълнява нейните желания,така всички били щастливи и доволни.\nА когато кучето остаряло и довели друго по-младо куче да му прави компания,възрастното куче предало знанията и опита си,посъветвало младото куче винаги да слуша стопанката си и да изпълнява каквото му кажат.\nЕдно момиченце имало порче,което било много любопитно.Завирало се навсякъде и винаги било много трудно да го извадят от някое място,където успявало да се пъхне.\nЕто,че настъпили празниците и в семейството украсили елхата.Поставили различни играчки,лампички да светят,звезда на върха.И любопитното порче решило да провери какво е това.\nЗапочнало да обикаля около елхата и да се опитва да се качи върху нея.Съборило всички играчки,които били на по-ниските клони.Така разклатило елхата,че едва не паднала върху него.\nСтопаните на порчето много се изплашили да не пострада или да не изяде някоя играчка от украсата.Решили да преместят елхата на по-високо.Но какво било учудването им,когато порчето започнало да прави опити да се качи отново върху елхата.Това не можело да продължава повече така,нали в навечерието на Коледа щели да поставят чорапчетата,за да може дядо Коледа да остави подаръците им.Събрали се на съвет и решили да затворят порчето в другата стая,но то не искало да седи самичко,въпреки,че момиченцето по цял ден си играело с него.\nПуснали отново порчето в другата стая,но преди това отново преместили елхата.Когато порчето видяло,че не може да я достигне,решило да измисли някоя хитрина.Хората имали и една котка,която с лекота се качвала нагоре и можела да достигне каквото си поиска.Гледало порчето как се изкачва котката и започнало да й завижда.Решило да се упражнява,за да може да се качва и то на високо.От къде да знае порчето,че поровете не могат да се катерят като котките.\nВидяло,че котката се качила на перваза на прозореца и решило и то да опита.Наблизо имало малко детско столче,порчето взело със зъбки столчето и започнало да го мести към прозореца.Когато стигнало до там,пуснало столчето и скочило върху него.И понеже столчето не било много високо,порчето успяло да се качи,но не можело да слезе.Гледало жално от там и се чудело какво да направи.Видяло,че котката скочила и решило и то да скочи.Но както знаем порчето не е котка,и когато се приземило на пода,силно наранило едното си краче.Започнало да пищи от болка и да куца.\nМомиченцето и неговите родители веднага дотичали да видят какво става.Когато видели столчето и падналото порче не повярвали на очите си.Грабнали порчето и веднага го завели във ветеринарната клиника.Там имало двама много добри чичковци-доктори.Те прегледали порчето,поставили му превръзка на крачето,сложили му няколко инжекции и го дали на момиченцето.\nДетето поставило порчето в чантата за пренасяне и се прибрали в къщи.\nМинали няколко дни и порчето започнало да оздравява.Разбрало,че не трябва да прави повече така,защото много боляло.Повече не се опитало да имитира котката.\nА когато настъпила Коледа,на другия ден под елхата имало подаръци и за малкото порче.\nПолучило много хубава рокличка,която носело с удоволствие.А малкото момиченце всеки ден започнало да пази повече порчето,за да го предпази от нови лудории и пакости.\nМалкото момиче и зайчето\nЕдно малко момиченце живеело с родителите си.Наближавали празниците,но родителите нямали много пари,за да купят хубав подарък за детето си.\nМного се натъжили,защото знаели,че всички деца очакват хубави подаръци по празниците и много искали да зарадват детето си.\nКогато се навечеряли,момиченцето си легнало,а родителите му продължавали да седят на масата и да се чудят какво да измислят за подарък.\nТака и не можали да измислят и си легнали натъжени.\nНавън било много студено,валял сняг и всички хора и животни се скрили на топло.\nНямало никой по тъмните улици,всички седели около печките или се подготвяли за празниците.\nВъв всяка къща царяло радостно оживление,децата очаквали дядо Коледа и не можели да заспят.\nСамо в бедната къщурка светлините изгаснали рано,момиченцето знаело,че няма какво да очаква и си легнало.\nНе искало да огорчава родителите си с капризи,само виждало колко им е мъчно и много добре знаело причината за това.\nСвършили дървата за печката и таткото решил да отиде в близката гора,за да събере малко дърва.\nНарамил брадвата и тръгнал рано сутринта,за да насече дървата.\nВървял по пътеката с наведена глава,било му толкова мъчно за малкото детенце,а как искал да го зарадва.\nНо нямало какво да направи и продължавал да върви.\nСтигнал гората и започнал да търси подходящи дървета.\nНасъбрал един голям наръч дърва и решил да си отпочине,преди да поеме обратния път.\nПрез зимата се стъмвало рано,а не искал да се бави,освен че било тъмно в гората,в къщурката очаквали дървата,защото нямало за печката и щели да премръзнат.\nБързал добрия човек колкото можел,но всичко било заледено и не можело да се върви много бързо.\nКакто си вървял човека се подхлъзнал и паднал.\nСлед дългото пързаляне накрая се ударил в един храст.\nА от там изскочило мъничко зайче,то било толкова уплашено и премръзнало,че нямало сили да избяга.\nПогледнал го човека и в миг решил:\n-Ще взема това нещастно зайче и ще го занеса на моето момиченце,то ще се грижи добре за него.Ето това ще бъде нашия подарък.\nВзел уплашеното зайче,завил го в дрехата си и потеглил отново към дома.\nКогато пристигнал отново се било стъмнило.Момиченцето обаче не си било легнало,защото много се страхувало баща му да не се загуби в тъмното.\nКогато дочуло тропането на обувките му много се зарадвало.Втурнало се да посрещне баща си,а той му подал зайчето и казал:\n- Вземи дъще,намерих това нещастно животинче сам-само в гората,гладно и премръзнало.Вземи го и се погрижи за него.Това е моя подарък за теб.\nГрабнало момиченцето зайчето и толкова се зарадвало,че не можело да си намери място от щастие.\nЗатоплило и нахранило малкото зайче,направило му креватче и било много щастливо.Дарило цялата си обич на зайчето и се грижело много добре за него.\nА родителите на момиченцето останали доволни,че зайчето е спасено и е намерило топъл дом и любов.\nЩастливата усмивка и радостта на детето са много хубав подарък за всеки родител.\nМомиче и конче\nЕдно малко момиченце живеело с родителите си.Те отглеждали много коне и момиченцето толкова било свикнало с тях,че не можело да си представи и ден да живее без кон.\nВ един топъл слънчев ден любимата й кобила родила малко конче.Нарекли го Ая,то било толкова красиво,имало прекрасна грива и пухкава опашка.Момиченцето всеки ден прекарвало известно време с кончето,грижело се за него.Кончето с всеки изминал ден растяло и ставало чудно хубава кобила.\nКогато пораснало достатъчно голямо и вече можело да я яздят,момиченцето,което също вече не било толкова малко,решило да я поязди.\nИзвело коня от конюшнята,сложило юздите и се впуснали в галоп.Вътъра развявал косите на момичето,веел буйната грива на коня.Препускали весело и не усетили как се отдалечили от привичния си маршрут за разходка,и без да забележат навлезли в гората.Толкова били унесени да препускат,че не забелязали колко навътре се озовали.Огледало се момичето,но мястото му било непознато.Не знаело накъде да поеме,накъдето и да тръгвали,все било погрешната посока.Дори коня вече не можел да се ориентира,започнало и да се стъмва.Нощта настъпва бързо в гората,мрака се спуснал мигновено.Момичето решило,че е по-добре да останат на място,защото не се знаело какви опасности дебнат наоколо в тъмното.\nНямало какво да ядат,нямали дърва и кибрит да си запалят огън,щяло да бъде една изключително тежка нощ.Момичето в никакъв случай не искало да заспива,за да пази коня.Кобилата била толкова скъпа за момичето,че не можело да си представи нещо да й се случи.\nНо умората надделяла,момичето започнало да задрямва и накрая се предало,заспало дълбоко.Ая видяла,че момичето спи и решила да го пази.Намерила наблизо малко тревица и докато хрупала нежните тревички винаги заставала с лице към момичето,за да го вижда.\nАла и Ая била уморена и ето,че започнала да заспива.Климала глава,мъчела се да не заспива,но накрая и тя се предала на съня.\nНаблизо дебнела глутница вълци,щом забелязали,че коня и момичето спят,решили да ги нападнат.Толкова били гладни,че нищо не можело вече да ги спре.Започнали бавно да обграждат спящото момиче и коня,промъквали се тихо,за да не ги събудят.\nКогато всички вълци били по местата си,водача дал знак да нападнат.Но за нещастие някой от вълците настъпил съчка,която изпукала и събудила Ая.Когато видяла,че са обградени,изцвилила силно и започнала да бие с копита по земята.Момичето се събудило и ужасено видяло вълците,очите им святкали в тъмното,а зъбите им потраквали от нетърпение.Наблизо имало дърво,коня се приближил до момичето и леко го побутнал с муцуна,показвайки му да се качи на него.Момичето се протегнало и се хванало за седлото,качило се на коня,но не искало то да се спаси,а коня да стане жертва на вълците.Пришпорило коня и решило да си пробият път с бягство.Започнал коня да рита с копита,който и вълк да се приближел до него,получавал ритник.Препускала Ая с всички сили,но и вълците били много бързи.\nСтигнали края на гората и в полето забелязали хора,това бил бащата на момичето със своите приятели,които тръгнали да ги търсят.Вълците забелязали хората и ядосано се оттеглили в гората,останали си гладни.Тичала Ая колкото сили има,за да избяга по-бързо на безопасно място.Скоро стигнали до хората и така се спасили.\nОт този ден нататък момичето и коня много внимавали къде се разхождат,никога повече не навлезли в опасната гора.\nВремето започна да се разваля,задуха силен вятър, който събаряше всичко по пътя си.В една бедна схлупена къщурка живееха баба и дядо.Те си нямаха нищичко на този свят,освен една козичка и няколко кокошчици.Къщурката беше толкова слаба,че силния вятър направо щеше да я разглоби.Когато дядото видя,че задуха силно,отиде и прибра кокошките и козичката вътре при тях.Седнаха да вечерят с бабата,но вятъра толкова силно свиреше в комина,в дупките по стените,че животните се изплашиха.Събра ги дядото около тях,прегърна козичката и започна да им говори като на дечица,за да не се страхуват.\nПолегнаха да спят след вечеря,но спи ли се на такова време.Тъкмо да затворят очи и да се унесат в сладка дрямка,вятъра отвори вратата.Скочи дядото да я залости,защото стана студено,а и вятъра помете и без това бедната покъщнина на старците.\nЦяла нощ фуча силния вятър,изпотроши много постройки,събори дървета и огради.\nКогато станаха сутринта,бабата и дядото намериха разрушен обора на животните.Нямаха сили и средства,за да го поправят и се завайкаха силно.\nСега къде щяха да сложат животинките,какво можеха да направят със двете си немощни ръце.Нямаше сили дядото вече,не можеше нито да строи,нито да се катери.\nЗапочна да проклина силния вятър и да се чуди кой да извика да му помогне.\nВсички хора бяха пострадали от силния вятър в различна степен,всеки гледаше да позакърпи своя дом и нямаше кой да помогне на старите хора.\nКолкото можаха,позакрепиха обора,но не смееха да оставят вътре животните,страхуваха се да не ги открадне някой хищник или гладен скитник.И така отново оставиха животните да спят при тях във стаята.\nКогато се събудиха на другия ден,какво да видят, обора беше поправен,станал беше като нов.Зачудиха се бабата и дядото кой е свършил тая работа и как не са чули нищо през нощта.\nТогава дочуха един странен глас:\n- Бабо,дядо,не се чудете,аз поправих всичко,което разруших.\nСтана ми много мъчно за вас,когато видях мъката в очите ви, болката за животните и немощта на ръцете ви.\nОгледаха се наоколо,но не видяха никой.Само лек ветрец повяваше и поклащаше клоните на дърветата.Заслушаха се бабата и дядото и установиха,че с тях разговаря самия вятър.\nНе можеха да повярват на ушите си,истина ли беше или сън.\nОказа се,че вятъра наистина им говори и е поправил стореното през нощта.И не само това,но остави на старците едно семенце.Каза им да го посадят и на пролет да очакват реколта.\nПосадиха семенцето и когато настъпи пролетта,там израстна и изкласи буйно стъбло.Оказа се,че вятъра е оставил житно семенце.От него покълнаха и избуяха много стъбла,които след това се превърнаха в много житни класове.Реколтата беше толкова много,че имаше за цялото село.Раздадоха старците на всички,остана и за тях,вече никой не гладуваше.От този ден всички започнаха да обичат вятъра и никой не се сърдеше,когато духаше силно.\nВсяка година се трудеха задружно на житната нива,а зърното никога не свършваше.\nПалавите момчета и птицата\nЖивеели две братчета с родителите си. Те били много палави деца и всеки ден правели по някоя нова пакост.\nНе помагали нито молбите,нито наказанията на родителите им.\nПо цял ден играели навън,едва се прибирали да хапнат по нещо и отново излизали.Ако можели сигурно нямало нито да се хранят,нито да се прибират за спане.Но вечер били толкова уморени,че заспивали на масата по време на вечерята.\nВсеки ден измисляли такива лудории и пакости,че възрастните хора в селото,където живеели започнали да се опасяват,че може да им се случи някоя беда.\nИ опасенията им като че ли били на път да се сбъднат.\nЕдна сутрин двамата братя решили да се поразходят до близкото езеро.\nНе казали на родителите си,защото много добре знаели,че няма да им разрешат да отидат до езерото.\nА това езеро било много опасно,около него се спускали стръмни склонове,никак не било лесно да се стигне и излезе от котловината в която се намирало.\nЗакусили набързо и излъгали родителите си,че отиват да играят на полянката при другите деца.Но когато къщата се скрила от погледа им и родителите не можели да ги виждат,те се отклонили от пътя и се затичали към езерото.В едни храсти наблизо имало приготвени от предния ден,въдици,мрежа и кофа.Децата били решили да ловят жаби или риби,каквото успеели да хванат в езерото.\nВзели приготвените неща и се запътили към езерото.Много добре знаели,че пътят е тежък,а слизането трудно,но се били подготвили и за това,взели едно здраво въже.Вързали се с въжето и започнали да се спускат към езерото.Когато стигнали до долу,се отвързали,а въжето останало да виси,за да могат да се изкатерят обратно по него.\nНамерили си хубаво място,където можели да стоят и хвърлили въдиците.Спуснали мрежата и зачакали да видят какво ще се хване.\nИзминало доста време,но нито нещо се хващало в мрежата,нито някоя риба захапвала стръвта на въдицата.И тогава по-голямото момче решило,че трябва да се хвърли в езерото,за да провери има ли някаква живина вътре.Другото момче започнало да го разубеждава,но всичко било напразно.Съблякло дрехите си момчето и се хвърлило във водата.Но то съвсем не очаквало,че водата ще бъде толкова студена.Започнало бързо да замръзва и да не може да контролира краката си.Опитало се да плува,но се оплело в някакъв корен,който плувал под водата и не се виждал.Клоните на корена хванали като пипала краката на детето и то не можело да се помръдне.Започнало да вика за помощ,но нямало кой да го чуе,защото езерото било далече от селото,а другото братче било много малко, за да има сили да му помогне.\nДетето все пак успяло да се хване за горния край на корена и да се измъкне на повърхността на водата,но не можело да помръдне краката си,така се били заплели в клоните,че нямало възможност да ги отплете под водата.А малкото момченце,което останало на брега нямало сили да се изкатери по въжето,за да потърси помощ.\nЗапочнало да плаче малкото дете,да вика колкото сили има,но никой не ги чувал.\nИзведнъж над езерото се стъмнило,нещо закрило слънчевите лъчи.Когато двете деца погледнали нагоре видели една много голяма хищна птица,която била разперила крила над езерото.Крилата на птицата били толкова големи,че закривали цялото езеро.Децата се уплашили,но едното нямало как да се скрие,а другото нямало какво да направи,защото било заплетено във водата.Но птицата съвсем нямала намерение да навреди на децата.Никой не знае и не може да каже какво си е мислила птицата в този момент,но след това хората започнали да разказват легенди за нея,и както винаги се случва,били доста преувеличени и украсени.\nПтицата се спуснала към езерото и захванала със здравите си нокти момчето,което било на брега.Вдигнала го високо и го пуснала на другия бряг.Помахала с крила и отлетяла.Момчето с всички сили се спуснало към селото да потърси помощ.Намерило баща си в края на селото,който вече бил тръгнал да ги търси,защото много се забавили.\nНямало как,разказало момчето на баща си какво се е случило и как е пострадал брат му.\nВърнал се баща му в селото и набързо събрал приятели и роднини,за да помогнат на детето.Затичали се към езерото,спуснали се по въжето и започнали да обмислят как да извадят детето.Няколко човека се гмурнали във водата и започнали да разплитат клоните.Не можели дълго да стоят във студената вода и за това често излизали на повърхността.Така с общи усилия успели да освободят детето.Загърнали го в одеяло и го изнесли на брега.Завързали го за въжето,за да го изтеглят нагоре.Когато всичко приключило благополучно,и децата вече били вън от опасност,цялото село се събрало и направило курбан за здравето на децата.\nА легендата за птицата спасила момчето се разказва и до днес.\nНикой така и не разбрал каква птица е било това,но хората разказват,че от време на време се случвало да виждат голямата птица високо горе в планината.Но там било толкова непристъпно,че никой,никога не можел да стигне до върха,където било гнездото на странната птица.На следващата година заедно с голямата птица летели и две по-малки,така хората разбрали,че птицата има потомство,но никой не се страхувал от нея,напротив,всички били много щастливи.Птицата никога не посегнала на добитъка или на хората от селото,а напротив,винаги бдяла над тях,пазела ги от опасностите,а хората й се отплащали с много обич и грижи.\nДве момченца решили да изненадат баба си.Една вечер,отишли на гости,а там имало малки котенца.Децата решили да си вземат едно котенце и да изненадат баба си.\nТъй като се прибрали късно вечерта,баба им така и не разбрала,че в дома им вече имало котенце.Когато се събудила рано на другия ден и отишла в стаята,какво да види,едно малко бяло котенце спяло на леглото.\nКотенцето било само на един месец.Един добър човек прибрал майката и котенцата,за да не живеят повече на улицата.Когато котенцата пораснали започнал да им търси дом.И така едно от малките котенца се оказало в дома на малките момченца.Котенцето бързо свикнало с новия си дом,ходело до тоалетна където трябва,радвало се на децата.\nДълго се чудили децата как да кръстят малкото котенце,докато баба им решила и избрала името веднага,нарекли котенцето Том.\nКотенцето растяло с всеки изминал ден,превръщало се в голям и хубав бял котарак.\nДецата си играели с него и много му се радвали.\nА котенцето също свикнало с децата и по цял ден си играело с тях.\nТака минават дните в това семейство,в палави игри.\nЕто така бездомното котенце вече си има свой дом и добри стопани.Неговите братчета и сестрички също си имат добри и любящи стопани.\nМалкият Том расте като гъбка и скоро ще бъде един много голям и красив котарак.А станал и палав,любопитен като всички малки котенца,пъхал малката си муцунка навсякъде,за да види какво има там.Вечер,когато се умори заспива сладко и сънува прекрасни сънища.\nМалкото еленче и добрият човек\nГъст и черен мрак падал над гората.Всички животни отдавна се били прибрали в своите домове,за да спят.Само едно малко еленче обикаляло неспокойно горската ливада.То било оставено там от майка си,която отишла да търси храна и все още я нямало.\nМалкото еленче умирало от страх,не знаело какво да прави,да чака или да се скрие.\nТъмнината все повече обгръщала малкото еленче,а то треперело от страх.Скрило се под един храст и продължило да чака майка си.\nА в гората има много шумове,то не познавало повечето от тях и много се страхувало.Вдигало главичка,когато някой клон изпращявал под краката на някое животно,а еленчето не знаело враг ли било или приятел.\nВремето си минавало,а еленчето все си седяло на същото място,било толкова гладно,но не смеело да се помръдне,защото щяло да се загуби.\nПрекарало цялата нощ на същото място,без да се помръдне,само от време на време се заривало в сухите листа,за да остане невидимо,защото в гората не всички животни са приятели на малкото еленче.То било толкова малко и уязвимо,че лесно щяло да стане плячка на някой хищник.\nЗапочнало да се зазорява,слънцето се показало над короните на дърветата.Изведнъж еленчето дочуло шумолене в близките храсти.Каква била радостта му,когато видяло,че майка му се завръща жива и здрава.Скочило на крака,за да поздрави майка си,но тя не отвърнала на поздрава.Ходела някак странно с наведена глава и като пияна.За нещастие майката попаднала на лош човек,който стрелял в нея.Ловецът не можал да убие майката на еленчето,но много тежко я ранил.А тя като знаела,че е оставила детето си в гората,събрала сетни сили,за да се върне при него,без да знае дали ще го намери на същото място.Отпуснала се тежко в тревата и започнала да ближе раната си.Малкото се засуетило около майка си,но нямало с какво да й помогне.А болката,която изпитвала майката,била ужасна.\nНавела глава и тъжно погледнала рожбата си,сякаш се сбогувала с нея.\nКъсно привечер храстите се разтворили и на поляната се появил човек.Малкото еленче и майка му все още били там.Майката нямала сили да стане,за да отведе детето си.Но това не било ловец,а един много добър човек.Направил човека носилка,закачил я за коня,с който бил дошъл,взел малкото еленче на ръце и потеглил.Занесъл ранената сърна при ветеринаря в града,а малкото еленче прибрал у дома.Нахранил и напоил еленчето и го сложил да спи.\nМного дни се борила сърната за живота си,раната била много тежка.Грижите и обичта на човека спасили живота на майката.Когато се възстановила напълно,добрият човек я завел на същата поляна,където я намерил и заедно със малкото еленче ги оставил в гората.\nот meri » Вто Дек 24, 2013 10:13 am\nЕдно малко момиченце седеше до прозореца и гледаше навън. Валеше пухкав сняг и затрупваше всичко наоколо. А сърчицето на малкото дете се беше свило от страх. То очакваше своя татко да се върне от далечен път. Но пътищата бяха непроходими и то не знаеше дали татко му ще успее да се върне за празника. Детето беше подготвило подарък за баща си и с трепет очакваше да види дали ще му хареса.\nИзминаха няколко дни, а детето все така стоеше до заскрежения прозорец. Наближаваше Бъдни вечер, когато всички се събираха около трапезата, за да празнуват. Само в душата на малкото дете беше пусто, то не се радваше на празника.\nТака измина още един ден. Стана късно и майката на момиченцето го сложи да спи. А то не можеше дори да затвори очи, толкова мъка се беше събрала в детското сърце. Накрая съня надви и малкото дете заспа. Засънува неспокойни сънища.\nКогато се събуди сутринта, го очакваше голяма изненада. Баща му не само се беше върнал, но носеше и много подаръци. Беше донесъл и малка елхичка, която очакваше детето да се събуди, за да я украси. Детето търкаше очички и не можеше да повярва, сън ли е това, или не е. Отново екна радостният смях на момиченцето, къщата се изпълни с много радост и веселие.\nУкрасиха елхата, на върха сложиха ярка звезда, която изпълни цялата стая със светлина.\nВъв всички сърца цареше мир и щастие. Всички седнаха около празничната трапеза, която беше отрупана с различни ястия. Детето получи много подаръци, но най-хубавият подарък за него беше това, че цялото семейство отново е заедно. Няма по-хубав подарък от този, когато около теб са всички, които те обичат, и обичаш.\nот granorana » Сря Юни 04, 2014 10:05 am\nМного благодаря за споделянето на тези приказки. Евала :)\nРегистриран на: Сря Юни 04, 2014 9:49 am\nот meri » Чет Дек 18, 2014 6:04 pm\nМалкото бездомно котенце\nНавън беше много студено, валеше дъжд и всички хора и животни бяха се скрили на топло. Само едно малко котенце седеше под едно дърво и нямаше къде да отиде. То беше самотно, нямаше си майка, нито братя и сестри. Майка му беше загинала под гумите на една кола, а къде са братчетата и сестричките му, не знаеше.\nМалкото котенце зъзнеше навън на студа и си мечтаеше за топла постелка и купичка с храна. Но си нямаше и тъжно гледаше и мяукаше под прозорците на хората. Рядко някой добър човек му даваше храна. Котенцето по цял ден тичаше след някой човек с надеждата да го харесат. Но времето минаваше и котенцето продължаваше да си седи навън.\nВремето минаваше, а котенцето все така си стоеше под дървото и жално маяукаше. То беше толкова отслабнало от глад, че нямаше сили да върви. Сви се на кълбо, за да се затопли и имаше желание да заспи и никога повече да не се събуди. Така си минаваше времето, котенцето малко порасна, но си нямаше дом.\nВ един студен есенен ден котенцето се беше скрило близо до един вход. От там минаваха много хора, но всеки забързано влизаше вътре на топло без дори да погледне към котенцето. То жално въздишаше и не знаеше къде да отиде. Късно същата вечер до входа мина една жена. Тя погледна малкото котенце и си каза:" Горкото, сам-самичко на тоя студ, премръзнало и гладно". Жената се натъжи и реши да нахрани котенцето. Донесе му храна, но то дори не повдигна глава. Котенцето беше болно и не му се ядеше. Жената се зачуди защо котенцето не яде и реши да го вземе вътре на топло. Грабна малкото същество и бързо го внесе вътре. Когато го разгледа на светло видя мършавото телце, полепналата мръсотия по козината и сърцето й сви от жал. А котенцето нямаше сили дори да се зарадва. Жената го затопли, постави му купичка с храна, но котенцето не се докосна до нея. Легна си жената да спи, но нещо не й даваше мира, изглежда че нещо не беше наред. Стана и видя, че котенцето повръща. Тогава жената се досети, че вероятно е болно и за това се държи така.\nБеше много късно, но това не спря жената, тя бързо се облече и тръгна към денонощната ветеринарна клиника. Там лекарите прегледаха котенцето и казаха, че е много болно, дори имало опасност за живота му. Жената се натъжи, защото беше решила да вземе котенцето при себе си. Остави го в клиниката със свито сърце и се прибра, но не можеше да заспи. Сърцето й се свиваше от болка и мъка по неизвестността. Рано сутринта отиде да види котенцето. То все още не беше добре, имаше температура и беше на системи. Едва повдигна глава, когато чу гласа на жената. Тя си тръгна натъжена и не знаеше дали някога отново ще види котенцето живо.\nЛекарите се бориха няколко дни за живота на котенцето. Поставяха му системи, даваха му лекарства, но никой не знаеше дали ще оживее.\nСлед няколко дни котенцето като че ли започна да се оправя, започна да повдига глава, да търси храна и вода. Тогава всички започнаха да се надяват, че най-лошото е минало. Изминаха още няколко дни и котенцето се съвзе напълно. Жената беше идвала при него всеки ден и всеки ден се молеше за чудо. И ето, чудото се случи, котенцето оздравя и жената можеше да си го вземе у дома. Така малкото котенце след много мъка, болка и лишения си намери любящ дом. То беше много обичано и щастливо. След всичко, което беше преживяло сега можеше да бъде спокойно, защото винаги щеше да си има топла постелка и купичка с храна.\nА хората като тази добра жена, са хора с големи сърца.\nТази история е измислена, но може да бъде и истинска, защото съдбата на много котенца и кученца е същата. За това, ако направите добро и спасите живот, знайте, че доброто се отплаща. Много бездомни животни очакват своите стопани....\nот meri » Пет Дек 19, 2014 5:19 pm\nЛошите деца и техния подарък\nНаближаваше Коледа и много родители не знаеха какво да подарят на децата си. Купуваха различни играчки, забавни игри и други разнообразни предмети.\nЕдно семейство имаше две деца, момчета. Те бяха много непослушни, непрекъснато правеха пакости и не слушаха родителите си. А родителите им вече не знаеха какво да направят, за да станат децата по-добри. Малко преди Коледа те се посъветваха и решиха да купят някакво животно за децата си. Смятаха, че ако има за кой да се грижат, те ще станат по-добри и отговорни.\nРодителите отидоха в един зоомагазин и харесаха зайче. Решиха да го купят за коледен подарък на децата си. Донесоха го заедно с клетката и всичко необходимо за отглеждането му. Когато вчерта на Коледа раздаваха подаръците, двете деца също получиха своя подарък. Но тези деца не заслужаваха своя подарък, защото не само че бяха лоши, но и не знаеха как да се държат с него. За тях нямаше никакво значение, че това е живо същество, което също се нуждае от обич и грижи. Извадиха заека и започнаха да го подхвърлят като топка. А горкото зайче беше примряло от страх. Но децата изобщо не се интересуваха от чувствата на зайчето. Те продължаваха да играят с него като с неодушевен предмет. Ще си помислите, че децата не трябва и не могат да бъдат жестоки, но ще сгрешите, ако смятате така.\nКогато родителите видяха как се отнасят децата им с горкото животно, бързо го взеха и го затвориха в клетката. Но зайчето беше толкова изплашено, че не посегна нито към водата, нито към храната. А на сутринта намериха зайчето мъртво на пода на клетката. Родителите много съжаляваха за своята постъпка, защото се надяваха, че децата им ще станат по-добри. Те погребаха зайчето и се зарекоха никога повече да не купуват животно на децата си.\nА двете момчета без изобщо да се притесняват от постъпката си, продължаваха да правят пакости и да не слушат. Един ден решиха да отидат на разходка в близката гора без да кажат на родителите си. Измъкнаха се тайно и тръгнаха към гората. Играха, тичаха, лудуваха до насита и когато решиха да се върнат откриха, че са забравили обратния път. Започнаха да се лутат, търсейки обратния път, но не го намериха. А в гората се стъмва рано и тъмнината се спусна бързо. Децата продължаваха да вървят, но в тъмното не се виждаше къде стъпват. Едно от децата извика силно и започна да плаче от болка. То беше попаднало в капан, поставен от бракониерите, които хващаха животните и ги убиваха заради кожите. Другото не можеше по никакъв начин да помогне на братчето си, само обикаляше наоколо и силно плачеше.\nИзведнъж клоните на дърветата се разтвориха и децата видяха пред себе си мечка. Тя беше много голяма и страшна, а в тъмното изглеждаше още по-страшна. Мечката изрева силно и удари с лапа момчето, което беше попаднало в капана. То падна и загуби съзнание. А другото момче се качи на близкото дърво и не смееше да мръдне от страх. Мечката хвана капана със силните си ръце и го разтвори. Освободи крака на момчето и си тръгна. Когато започна да се съмва двете деца решиха да намерят пътя за дома. Тръгнаха напосоки без дори да знаят накъде да вървят. Не след дълго дочуха силни викове. Родителите и техните съседи търсеха двете деца. Когато ги намериха, родителите много се зарадваха. Но видяха крака на момчето и започнаха да ги разпитват какво е станало. Децата разказаха как са се загубили, как едното е попаднало в капана и как мечката е освободила детето от капана.\nОт този ден момчето попаднало в капана остана куцо за цял живот, защото крака му беше пострадал сериозно и лекарите не можаха да го спасят. След тази случка двете деца започнаха да се отнасят по-внимателно към животните. А когато пораснаха още, те си взеха зайче. Но вече знаеха как да се държат и какво не трябва да правят. Случката с капана им даде добър урок и те никога повече не нараняваха животните.\nПреди да подарите животно,трябва да сте сигурни, че подаръка е желан и че постъпвате правилно. Животните не са играчки, те са живи същества, които се нуждаят от нашите грижи, обич и добрина. Никога не наранявайте животните, защото и те изпитват болка. Не ги убивайте, защото и техните родители и деца страдат от загубата им.\nот zoomaniak » Пет Дек 19, 2014 5:59 pm\nНа мен любимата приказка е: "Човека, който не се отказваше никога" от братя Грим\nот iago » Съб Дек 20, 2014 5:54 pm\nНямa лоши децa, имa лоши родители ;)\nот meri » Съб Дек 20, 2014 9:18 pm\niago написа: Нямa лоши децa, имa лоши родители ;)\nТака е, но това е само приказка, а в приказките всичко е по-различно....\nот zoomaniak » Нед Дек 21, 2014 8:13 am\nАз мисля, че народа е вложил доста истини и предупредения за бъдещите поколения в приказките си. В Перник имам една книга - дебела, нещо от сорта "400 приказки от цял свят" дори и сега ми е кеф да я прочитам.\nот meri » Нед Дек 21, 2014 11:50 am\nРазбира се, че във всяка приказка има поука и капчица истина от ежедневния живот.\nот meri » Сря Фев 04, 2015 12:15 pm\nПакостите на Томи\nЗа тези, които не знаят, аз съм Томи, красив бял котарак, имам и малко черно, но съм си бял. Като изключим моментите, когато решавам малко да се потъркалям и бързичко сменям цвета си.\nРоден съм в някакъв град, моята майка живееше на улицата, а един добър човек й даваше храна. Когато станах някъде на два месеца, един ден всичко в живота ми се обърка. Дойдоха някакви хора с малки деца и решиха да ме вземат да живея при тях. И така останах без майка си и братята и сестрите ми. Заведоха ме в някакъв апартамент и ме сложиха да спя. Ама то спи ли се, след като нищо не ти е познато и не знаеш къде се намираш?\nНа всичкото отгоре там имаше и куче, толкова добро и любопитно, че надмина моите очаквания. Нито ме подгони, нито ме изгони, искаше да си играе моля ви се, пък на мен да не би да ми беше до игра?\nКакто и да е, примирих се, дадоха ми да ям и като му легнах, викам ще спя, пък каквото ще да става. Стана то...сутринта като дойде някаква дето децата й викаха бабо, и като почна да ме върти и да ме разглежда, аз да не съм някакъв си предмет. И какво стана, и тя ме хареса и знаете ли, когато ме гушна, някак ми стана хубаво, пък почнах да мъркам, чак и аз се учудих защо правя така.\nМина малко време и на мен започна да ми харесва да живея там. Но нали съм малък и трябва да си играя, какво ли не правих. Качвах се където искам, правех си каквото искам(така си мислех, но се оказа, че не е вярно). Започнаха да ме пазят, щял съм да се нараня, да изям нещо дето не трябва и после трябвало да ходя на лекар. Не знам какво е това, но сигурно не е хубаво.\nТака минаваха дните ми, играехме с децата, аз си растях и хубавеех.\nДа ви кажа, моят стопанин имаше една голяма и хубава раница, как обичах да спя на нея. И така до деня в който станах още по-голям и реших да направя пакост, ами изпишках се на раницата, после в леглото на моите стопани. Само ако знаех какво ме чака, никога нямаше да го направя. Един ден бабата ме взе, сложи ме в някаква чанта и ме понесе някъде. А аз пищях вътре в нея колкото глас имам, но кой ли те чува. Занесе ме някъде, където някакъв човек(после разбрах, че това било ветеринар) започна да ме преглежда и докато се усетя, боцна ми инжекция. Заспал съм и не помня какво е станало, но когато се събудих толкова ми беше лошо, исках да избягам, ама не можех. Е, мина и това, какво да се прави, казват, че съм бил кастриран. Примирих се, то какво друго ми оставаше...\nНо вече ще знам, видя ли тази чанта, ще бягам, дори ако трябва на гардероба ще се кача, нека ме свалят от там, ако могат. Но ето че един ден се оказа, че съм бил много глупав, донесоха някаква друга чанта, и аз нали съм любопитен хоп вътре в нея да видя какво има. Е, видях, затвориха ме и пак ме понесоха някъде. Този път пищях още по-силно, ама никой не ми обърна внимание. И ето ти пак при този същия се озовах, така се бях уплашил, че не знаех какво да правя и реших да мирувам. Този път ми се размина с една инжекция и бързичко затвориха чантата. Било ваксина, на кой му е притрябвала, а казаха, че трябвало да ме пазят от някакви болести, пък аз си бях здрав, но щом казват.\nДа ви кажа, има една кофа е май, в нея слагат някакви неща, които хич не са лоши(знам, защото опитвам постоянно да си вадя някакви неща от там). А пък това било кофа за боклук и все ме гонят от нея. Много глупави хора, как може да изхвърлят такива хубави неща? Но аз си крада, прокрадвам се тайно и хоп, взимам и бягам. Но всеки път ме виждат и ми отнемат плячката и съм много нещастен. Купиха нова кофа, с капак, който не мога да отворя. Така си мислеха, докато не се научих да го отварям или да обърна цялата кофа, но пак ме хващат. И много съм нещастен, когато това стане. А един ден реших да си отмъстя и си хапнах парче ръкавица. Гледах ги как се притесняват и се подхилвах ехидно, но един ден я повърнах.\nКупиха някакъв уред, ама той много бръмчи, носят го по стаите и чистят с него. А аз така се страхувам от него и когато видя, че го носят, бягам бързо. Един ден се качих на рафта и бутнах всичко от него, да видят те щом така правят. Когато не ми изнася се качвам на високо, нека ме хванат. А да видите кучето е много глупаво, изобщо не обръща внимание на кофата, дори когато аз изсипя нещата от нея, дори не идва да види какво има вътре. Но така пък ще има повече за мене, само дето всичко ми взимат.\nНяма ден в който да не измисля някаква щуротия и да не направя някоя пакост. А когато кучето ме ядоса, то пък само иска да играе и ме закача, тупвам му една лапа, та да види. Не пускам ноктите, все пак ми е жал за него. А най- много обичам да спя. Да знаете колко ми е хубаво до радиатора на топло, дори ми сложиха постелка там, и аз като мушна лапи и муцуна в радиатора, кеф. Така си прекарвам часове наред. А кучето лежи в леглото си до мене и си спим заедно.\nМного обичам да мия чиниите. Не да ги мия разбира се, а да ги облизвам. Понякога има толкова хубави неща в тях за ядене. Но отново ме гонят и не дават да ям от тях. Пък аз съм едно културно коте, искам да ям в чиния. Не мога да ги разбера хората, хем изхвърлят някои неща, хем не дават на друг да ги яде.\nДа не говорим как понякога бабата на децата носи храна някъде навън. Вместо да я даде на мен, я дава на някакви си котки навън. А така хубаво мирише понякога, как да не ти се прияде. Не дават и това си е, а не мога и да си открадна, затварят вратата, пък аз не съм се научил да си я отварям.\nЗа това пък им отмъщавам с косми, навсякъде ръся, и по дрехите и по мебелите, по всичко. Нека видят, че не става така. Обичам много и коша за дрехи, как сладко се спи в него.\nАз в началото не исках да пипам, защото кучето не даваше, но сега си пия вода от неговата купа. Не че аз си нямам, но нали знаете, чуждото е по-хубаво. Когато мога и храна си открадвам, ама не дават. Много обичам да подреждам, дайте ми дрехи и не ме търсете. Защо ли не ме пуснат да им подредя гардероба?\nМного обичам и децата, те постоянно ме носят някъде. А едното има висок креват и аз много обичам да се катеря горе и да гледам от високо. Нали ние котките обичаме височините. Обичам и да спя с тях, като се сгуша на топло и гушкам детето с лапа, няма нищо по-хубаво да знаете, ако не сте опитвали да спите така, пробвайте. Ако си нямате котка да ви топли, вземете си. Моят стопанин все така вика, и когато тръгне да си ляга ме носи да го топля.\nМного обичам да гледам през прозореца, нали съм любопитен, но не ми дават да излизам навън. Не че не опитвах няколко пъти, но не става, слагат някаква си мрежа и аз не мога да излизам. Странни хора, та аз съм котка и обичам да ловя птички, обаче си останах само с гледането. Понякога забравям, че не мога да изляза и хоп, скоча, но не се получава и аз си оставам вътре.Остана ми да си гледам само през прозореца, когато ми омръзне единия, отивам на другия. Това е, котешки работи...\nТака си прекарвам дните, във весели игри и различни забавления. Когато се уморя, спя и после започвам пак. Много е хубаво, че тези хора ме взеха в техния дом, като изключим, че трябваше да свикна с тях и всичко останало. Но това е вече минало и аз съм един доволен и щастлив котарак.\nА за тези, които не вярват на написаното, нека не се притесняват, всичко си е истинско, и аз Томи, наистина съществувам и живея при моите хора.\nЗа съжаление Томи ни напусна. Но ние винаги ще го обичаме и ще го помним. Сега няма кой да ни прави пакости, но той ще остане в сърцата ни завинаги.\nТоми беше много болен за съжаление, направихме и невъзможното да го спасим.....но за жалост не успяхме. Когато четете за него, не тъгувайте, усмихвайте се при мисълта за неговите пакости и знайте, че той живя обграден с много любов. Нашите деца също много тъгуват за него, но няма да го забравят никога.... (2017 г.)\nот meri » Пет Апр 15, 2016 1:10 pm\nСтарият гълъб и малкото пиленце\nБеше хубав и топъл летен ден. Слънцето грееше ярко на небето, птичките пееха весело в клоните на близкото дърво. Само един гълъб седеше тъжно на един клон и гледаше към небето. В този прекрасен ден той беше останал без своята другарка, един орел я отнесе за храна на пиленцата си. Седеше гълъба и горко оплакваше своята любима. Както си седеше забеляза в близката трева едно малко пиленце. То се мъчеше да литне, но не можеше, защото беше още много малко. Една котка лакомо дебнеше малкото пиленце и се канеше да го изяде. Ядоса се гълъба, литна от дървото и се спусна към малкото пиленце. Закри го с тялото си и ядосано се скара на котката.\nГрабна пиленцето и го качи на дървото. Реши да почака да дойдат неговите родители, за да си го приберат. Той знаеше колко много тъгуват за него. Нахрани малкото пиленце и легна до него да го пази. Така мина деня, настъпи нощта. А през нощта излизаха хищните птици и със сигурност някоя от тях щеше да изяде пиленцето.\nГълъба беше доволен, че го е спасил, но се надяваше неговите родители да го намерят, за да не тъгуват.\nМина нощта и отново настъпи утро. Гълъба отиде за храна и нахрани пиленцето, като през цялото време се оглеждаше, за да види дали някой не търси пиленцето. За жалост измина този ден, и още един и така никой не дойде да си потърси рожбата. През цялото време гълъба се грижеше за малкото, хранеше го и го топлеше. Накрая реши, че ще отгледа пиленцето, защото не знаеше какво се беше случило с родителите му. Дали пиленцето беше паднало от гнездото, или родителите му бяха загинали, не знаеше. Но знаеше, че то се нуждае от грижи и обич.\nИзминаха няколко седмици и на пиленцето поникнаха перцата, то вече можеше да се научи да лети. Един ден гълъба реши, че е време да му покаже как се лети. Отидоха на близката поляна, където имаше едно самотно дърво. Гълъба започна да показва на пиленцето как да лети. То опитваше, но всеки път падаше, но не се предаваше, ставаше и опитваше отново.\nСлед няколко дни пиленцето вече можеше да лети самостоятелно. То се рееше нависоко и се радваше на топлото слънце. Но гълъба много добре знаеше колко опасно е за едно пиленце да лети без да внимава. Много опасности дебнеха навсякъде и във всеки един момент пиленцето можеше да стане нечия храна. Затова реши да му даде няколко урока как да се пази и да си намира храна. Показа му кои птици и животни са опасни за него, кои семенца и растения стават за храна. Пиленцето се учеше бързо и много скоро започна да се храни самостоятелно с намерената храна. То винаги се оглеждаше и се пазеше от опасностите, точно както го беше научил големия гълъб.\nВремето минаваше и настана време пиленцето да напусне гнездото на големия гълъб. То беше много тъжно, но такъв е живота. Когато всеки порасне, трябва да поеме своя път. Гълъба го утеши, че ще му идва на гости и че ще продължава да се грижи за него. Когато пиленцето стана достатъчно голямо, то си построи гнездо и си намери другарка. Излюпиха им се няколко пиленца, за които се грижеха неуморно. Те ги хранеха и топлеха, учеха ги на най-важните неща в живота на една птица. Малкото пиле, което вече беше голямо добре помнеше уроците на големия гълъб и научи своите деца на тях. А гълъба често идваше на гости в гнездото на пиленцето, даваше му съвети и ги пазеше от опасностите. Така той не остана самотен след загубата на своята другарка. Когато гълъба остаря много и вече не можеше да се грижи за себе си, пиленцето го взе в своето гнездо и му помагаше да си намира храна. То запомни завинаги, че ако не беше гълъба, нямаше да е живо и нямаше да се радва на живота и децата си.\nот Ати » Пет Апр 29, 2016 7:26 pm\nТи си писател, уникални приказки!!!\nот meri » Съб Апр 30, 2016 5:34 pm\nИмало едно време един дядо и една баба. Те живеели в малка къщичка и били много бедни. Имали само едно внуче, което било много болно. Работел дядото от сутрин до здрач, но парите не стигали. Веднъж дядото отишъл в съседното село на пазара, за да продаде малко зеленчуци, които успели да отгледат с бабата. Трябвало да купи лекарства на внучето, но нямало с какво. Не продал кой знае колко от зеленчуците и парите не достигали. Когато започнало да се смрачава, дядото решил да си ходи, защото го чакал дълъг път. По средата на пътя се уморил и поседнал да почине до една скала на пътя. Подпрял глава на един голям камък и се унесъл в дрямка. Започнал да сънува чуден сън: изведнъж пред него се явили три момъка големи като скали. Те започнали да го разпитват от къде е и накъде е тръгнал. Дядото им разказал всичко както си е било. Тогава те му казали да отчупи едно парченце от камъка на който се бил подпрял и да го посади в двора си.\nСепнал се дядото и се събудил. Пред него нямало никакви момци, само камъка стърчал самотен както и преди. Почудил се дядото дали наистина е сънувал, или всичко е било наяве. Събрал торбичката със зеленчуците и си тръгнал. Решил, че щом това е било само сън, нямало смисъл да взима камък със себе си. За това си тръгнал, но не изминал много път и се замислил: " Ами ако това не беше сън, а истина?"\nВърнал се дядото, отчупил едно парче от камъка, сложил го в торбичката и продължил пътя си. Когато стигнал в своята бедна къщурка, никой не го чакал, защото вече било много късно и бабата и внучето били заспали. Дядото оставил торбичката, извадил парчето камък и го посадил в двора.\nЛегнал си дядото, защото бил много уморен от дългия път. Когато се събудил на другия ден, що да види: в двора израснало голямо каменно дърво. То имало големи каменни клони с листа от скъпоценни камъни. Зачудил се дядото какво е това чудо, но се сетил какво му били казали момците докато сънувал. Спомнил си, че те му казали, че ако посади парчето камък от него ще израсне голямо дърво и вместо листа ще има скъпоценни камъни. Те го научили всеки ден да продава по един камък и да купува всичко необходимо за семейството си. Съвсем скоро внучето оздравяло, защото дядото можел да му купува лекарства от продадените скъпоценни камъни.\nОт дума на дума, разчуло се за чудното дърво и за него научил и царят в едно далечно царство. Той решил лично да провери дали приказките са верни. Натоварил своята дъщеря и някои от приближените си хора и потеглили на дълъг път. Пътували няколко месеца докато стигнат до селото на дядото. Когато пристигнали и с очите си видели чудното дърво, царят решил да поиска от дядото да му го продаде. Но дядото отказал и не продал дървото срещу никаква сума. То било много скъп дар за него, не само заради скъпоценните камъни, които имало, а заради подаръка направен му от момците. Сред хората на царя имало един много коварен човек. Той подучил царя да окове дядото и да го хвърли в тъмницата за неподчинение. Царят се поддал на изкушението и наредил да хвърлят дядото в тъмницата, а бабата и внучето изгонили от селото. Но когато царят и неговите хора докоснали дървото, то за миг се превърнало в живо и сплело клоните си така, че те не могли да излязат от там. Всички, които искали да откраднат дървото се задушили. Така те намерили своята смърт в алчността си.\nДървото отново се превърнало в каменно и по листата отново се появили скъпоценните камъни. Бабата и внучето се върнали в селото и заедно със своите съселяни освободили дядото от тъмницата. Никой друг не можел да докосва дървото и скъпоценните камъни: така били го омагьосали момците, за да го предпазят от кражба. Само дядото можел да бере от тях и да ги дава на който поиска. За да се отблагодари на своите съселяни за това, че го освободили, дядото набрал много скъпоценни камъни, построил много нови къщи, купил много храна, добитък и всички хора вече имали къде да живеят и не гладували. А алчните хора на царя били прогонени от селото и никога повече не се върнали там. Царската дъщеря била добра, тя не одобрявала постъпката на баща си и не участвала в кражбата на дървото. Дядото оженил своя внук за нея, построил им голям дворец и там те живели дълго и управлявали новото си царство. Когато дошло време дядото да си отиде от този свят, от дървото се отделила млада фиданка, която щяла да служи на внука му, а старото дърво си отишло с дядото на онзи свят.\nМалкото зайче и змията\nот meri » Пон Фев 06, 2017 2:20 pm\nБеше хубав и топъл пролетен ден и повечето животни бяха излезли да се погреят на слънце. В един храст се криеше едно малко зайче и страхливо се оглеждаше наоколо. То съвсем от скоро излизаше самичко от заешката дупка и много се страхуваше от всичко наоколо. Не познаваше добре животните, не знаеше кой е негов приятел или враг. Майка му все пак му беше обяснила, но всичко беше толкова ново и странно за малкото зайче, че то се криеше в храстите и не смееше да излезе. Изведнъж от храста наблизо изскочи една лисица, почисти кожуха си и се огледа. Зайчето замря от страх и не смееше дори да диша. Но лисицата или не го забеляза, или си имаше други грижи. Тя приглади козината на гърба си и продължи по пътя си. Зайчето постоя още известно време в храста и реши, че вече нищо не го заплашва, затова тръгна на разходка.\nНо то не знаеше, че наблизо на един камък змията се радваше на топлите слънчеви лъчи и беше много гладна. Когато забеляза заешките уши да се подават извън храста, змията реши да се престори на заспала и започна да дебне зайчето. То весело заподскача по полянката и се спираше пред цветята и тревичките, похапваше и съвсем забрави, че трябва да бъде предпазливо. Змията бавно започна да се размотава и да се приближава във високата трева към зайчето. Когато го наближи се хвърли отгоре му и го затисна с тялото си.\nЗайчето се опита да подскочи, но не успя. Изведнъж към змията се затича майката на зайчето и започна да я моли да го остави, защото всички ще тъгуват за него, ако го изяде. Тя толкова силно се молеше на змията, че наоколо се събраха и други животни да видят какво става. В началото змията беше непреклонна, защото умираше от глад, не беше яла доста дълго време, защото трябваше да почака да се излюпят нейните малки змийчета.\nЩом се сети за своите рожби, тя се замисли за малкото зайче и неговото семейство. Та нали те щяха да тъгуват за него, ако го изядеше и нямаше да се чувства добре, ако някой беше изял и нейните дечица. На змията й стана много мъчно и въпреки че беше много гладна, тя се разви и пусна зайчето. То бързо подскочи при майка си, а тя не намираше думи да благодари на змията. Така майчиният инстинкт се оказа по-силен от глада и змията тръгна по пътя си. Когато стигна при своите рожби, тя ги обгърна с тялото си, за да ги топли и се замисли колко несправедлив е понякога живота, защото животните трябваше да се изяждат помежду си, за да оцелеят. Погледна с любов своите дечица и се унесе в красиви сънища, където всички бяха щастливи, сити, и никой никого не изяждаше, а живееха в мир и сговор. Но за жалост в истинския живот не е така и тя го знаеше, защото гладът отново й напомни за себе си. Змията тръгна да търси храна, не можеше да умре от глад, но някак и сърце не й даваше да убие някое животно. Въздъхна тежко и се замисли отново колко хубаво щеше да бъде, ако всичко ставаше както в съня й.\nот meri » Нед Фев 19, 2017 10:27 am\nЕдин селянин се връщал при жена си и децата си от пазара, където продал малко стока. Зърнал край пътя едно дърво и решил да поспре да си почине, нямал сили да продължи по пътя си. Разпрегнал магарето и то да се отмори от дългия път и да похапне сочна тревица, която растяла наоколо. Полегнал човека и заспал, умората надделяла и той дори не можел да сложи залък в устата си. Но той не знаел, че дървото под което бил легнал е омагьосано. Зла вещица искала да си отмъсти на едно чудно хубаво момиче за неговата красота и го превърнала в дърво. А който се докоснел до клоните на дървото мигом се превръщал в някакво животно. Много хора били превърнати в различни животни, защото не знаели, че дървото е омагьосано.\nДълго спал човека и когато се събудил, вече се било стъмнило. Дървото светело с ярка червена светлина и осветявало цялата местност наоколо. Почудил се човека какво е това чудо и решил да огледа дървото отблизо. Клоните на дървото било много дебели, разклонени нависоко с много листа. Започнал да обикаля селянина около него и протегнал ръка да го докосне. Сторило му се, че дочул някакъв глас, който му казвал да не пипа дървото, но нали нямало никой наоколо, а магарето не можело да говори, нито пък дървото, помислил, че така му се е причуло. Обиколил дървото от всички страни и видял чудно хубаво листо. Решил да го откъсне и да го занесе на жена си, и да й разкаже за дървото. Но щом се докоснал до него, мигом се превърнал в заек. А наблизо дебнела гладна лисица, която не била яла от много дни. Тя тъкмо била решила да си тръгва, защото нямало да може да изяде магарето, когато станала свидетел на това как човека изведнъж се превърнал в заек. Решила да почака да види какво ще стане и дали ще може да изяде заека. Спотаила се в храста, но магарето я забелязало, спуснало се към нея и я прогонило. Огледало се за своя господар, но видяло само един заек, който му проговорил с гласа на стопанина. Той му казал, че искал да откъсне едно листо от дървото, но се превърнал в заек.\nПомолил магарето да му помогне, за да стигне у дома си. Не знаел човека как отново ще се превърне в човешко същество, но смятал да се посъветва с жена си, защото тя била много умна жена. Магарето качило на гърба си заека и поело по пътя към дома. Никъде не спирало и скоро стигнали в дома на селянина. Видяла стопанката, че магарето се връща само и много се уплашила за мъжа си. Започнала да се вайка, че сега няма кой да работи, няма кой да й помага за децата и ще умрат от глад. Изведнъж дочула гласа на мъжа си от гърба на магарето. Той й разказал какво му се е случило и как се е превърнал в заек. Жената внимателно свалила заека от гърба на магарето и го внесла в къщурката. Започнала да се чуди какво да прави и от кой да поиска съвет. Наоколо нямало никой друг освен нейните съселяни, които били бедни и трудови хора, не знаели какво трябва да направи, за да освободи мъжа си от магията. Тогава жената събрала децата си, разказала им какво се е случило с баща им, поръчала на най-големия си син да се грижи за тях и тръгнала да търси дървото. Впрегнала магарето, за да й показва пътя към дървото.\nКогато стигнали до дървото, жената пуснала магаренцето и седнала да си почине. Тя много добре помнела какво й казал мъжа й и се пазела да не се докосва до дървото. Започнала да мисли какво трябва да стори, къде трябва да отиде и как да помогне на мъжа си. Изведнъж небето почерняло, стъмнило се и задухал силен вятър. Жената видяла как една вещица с развяна коса и дълги нокти започнала да се спуска към дървото. Жената се скрила зад дебелия ствол на дървото и не смеела да помръдне. Когато вещицата слязла на земята, започнала да се смее още по-силно и да нарежда:\n- Видя ли сега, твоята красота не ти донесе нищо добро. Аз съм силна и няма да ме победиш, и всеки, който се докосне до теб ще се превръща в животно.\nДървото започнало да се моли на вещицата:\n- Моля те, освободи ме от магията, направи ме грозна и ме пусни да си ида. Майка ми е много болна и трябва да се грижа за нея.\nНо вещицата само се изсмяла и казала:\n- Магията ще се развали, само ако се намери някой достатъчно смел човек, който да отсече един клон от дървото, но това няма как да стане, защото мигом ще се превърне в животно.\nИ злата вещица отлетяла, без да знае, че селянката е видяла и чула всичко. Тя седнала наблизо до дървото, извадила от торбичката малкото храна, която носела и започнала да мисли как да освободи дървото от магията на вещицата. Как да отсече клон, без да се превърне в животно. Дълго мислила жената, стъмнило се и тя заспала. Когато се събудила сутринта, тя вече знаела какво да направи. Тръгнала в гората и започнала да събира всички животни. Там живеели както истинските животни, така и тези, които били превърнати в такива, защото докоснали дървото. Жената ги събрала и казала:\n- Нека отляво да минат истинските животни, а отдясно омагьосаните.\nРазделили се животните и жената им казала:\n- Трябва ми помощ, за да развалим магията. За това мечката като най-силна ще хване един клон на дървото и ще се опита да го отсече.\nИ тъй като човека, който бил превърнат в мечка, нямало опасност отново да се превърне в животно, трябвало да го направи. Жената му подала брадвата си и му казала да отсече един клон. Взела мечката брадвата и замахнала да отсече клон, но дървото започнало да плаче и да се моли да не го пипа, защото го боли. Но това не било истина, такава била магията, злата вещица направила така, че който се опита да отсече клон да се откаже от жалост.\nНо жената много добре знаела истината и казала на мечката да не слуша никакви гласове, а да сече.\nОтсякла мечката един голям клон и мигом дървото се превърнало пак в чудно хубава девойка, а всички омагьосани животни отново се превърнали в хора. Мъжа на селянката също се превърнал в човек и веднага тръгнал да търси жена си. Когато стигнал до дървото, не можел да повярва на очите си, там имало много хора, които наобиколили някакво красиво момиче. Щом го видяла жена му, всичко му разказала. Хората били много благодарни на жената, че ги е освободила.\nТя им казала да бързат и да се махнат от това място, защото скоро злата вещица ще разбере какво се е случило и ще се върне. Завели момичето да види майка си, но тя вече не била на този свят. Заплакало момичето от мъка, че не било до майка си, за да се погрижи за нея. Добрата жена се натъжила и взела момичето у дома си, оженила го за най-големия си син и до ден днешен приказката за аленото дърво се предава от поколение на поколение. А злата вещица така и не се появила повече, защото от злоба се пръснала на хиляди парчета и вече не причинявала зло никому.\nот meri » Пет Фев 24, 2017 10:29 am\nБолното момче и кучето-спасител Роко\nВисоко горе в планината имаше няколко къщи. През зимата достъпа до тях беше много труден, защото падаше обилен сняг и пътищата ставаха непроходими. В една от къщите живееше малко момченце със своите родители. И тази година беше паднал много сняг, пътищата бяха затрупани и хората се придвижваха само със ски или скутер за сняг. Хората се бяха запасили с хранителни запаси, защото много добре знаеха, че поне няколко месеца няма да имат достъп до магазините. В планината идваха и много туристи, скиори, но те не се задържаха дълго там, а когато времето не позволяваше, никой не караше ски, лифтът също не работеше при такова време.\nСпасителната служба имаше доста работа по това време на годината. Те разполагаха с хеликоптер, добро оборудване и кучето-спасител Роко. Той беше обучен да намира хора затрупани от лавина, да помага на ранените и загубени хора. Роко беше красива немска овчарка, с дълъг черен косъм и искрящо кафяви очи. Всички го обичаха и много се радваха на неговото присъствие, защото знаеха, че където е Роко, там винаги ще има спасен човек.\nКучето-спасител беше много важна част от живота в планината.\nЕдин ден малкото момченце в една от къщите се разболя. Наблизо нямаше лекар, и хората ходеха на преглед в съседния град. Но сега заради лошото време бащата на момчето не можеше да го заведе на лекар. А момчето наистина беше много зле, имаше висока температура, силни болки и някакви непознати симптоми, които нямаше как да лекуват без лекар. Спасителите опитаха да излетят с хеликоптера, за да закарат момчето в болницата, но не успяха. Обадиха се да помолят за консултация по телефона, но се оказа, че са необходими и изследвания без които не можеше да се назначи лечение. В болницата работеше много добър и всеотдаен лекар, който приемаше болката на хората като своя собствена. Той се опита да направи всичко по силите си, да даде някакви насоки на родителите, но температурата на момчето не спадаше, болките не минаваха. Родителите на момчето бяха отчаяни, не знаеха какво да направят, не можеха да гледат как детето им страда.\nКогато доктора разбра, че така няма да може да се помогне, реши да се качи в планината, да отиде при момчето, дори с цената на собствения си живот. Той приготви в една чанта всичко, което смяташе за необходимо и потегли на път. Неговите колеги смятаха, че е полудял да тръгне в такова време. Но той беше човек, не можеше да гледа как някой страда, особено дете. Когато стигна в града, от където трябваше да поеме трудния път към планината, доктора се снабди с всичко необходимо за зимни условия и тръгна на път. Спасителите му дадоха верния Роко, за да му помага в трудния път. Кучето и доктора се придвижваха бавно и внимателно, стараеха се да не предизвикат лавина, внимаваха от къде минават. Но се случи така че скутера заседна и по никакъв начин не можеше да се извади от високата преспа. Доктора взе чантата и реши да продължи със ските. Но времето беше ужасно студено, валеше сняг и нищо не се виждаше. Кучето следваше човека неотлъчно, въпреки че трепереше от студ. То знаеше, че ако спре, няма да тръгне никога повече.\nИзминаха доста дълъг път и накрая стигнаха до къщата на момчето. Доктора го прегледа и назначи лечение. Но нямаше необходимите лекарства и хората не знаеха какво да направят, вече ставаше въпрос за живота на момчето. След дълги колебания, хората решиха да изпратят кучето Роко до спасителната служба за лекарства. Кучето знаеше пътя и нямаше да се загуби, но дали щеше да оцелее в този студ, дали щеше да успее да стигне навреме? Много им беше трудно на хората да вземат това решение, но нямаха избор, кучето имаше най-големи шансове да стигне. Написаха бележката, закрепиха я здраво за хамута на кучето и го изпратиха. Всички останаха да чакат със свити сърца, не знаеха дали кучето ще успее, дали момчето ще оцелее дълго.\nКучето тръгна обратно, за да изпълни своята опасна задача. То като че ли усещаше, че от него зависи много. Когато тръгна, излая, обърна се към хората, като че ли им казваше:" Не се безпокойте, ще се върна."\nИ така кучето пое по своя труден път към спасителната служба. То трябваше да премине през места, където нищо не се виждаше, всичко беше като една равна бяла пелена. Но със своя безпогрешен нюх се ориентираше добре, знаеше пътя, знаеше, че от него зависи много, въпреки че беше само едно животно. По пътя си кучето срещна много препятствия и пречки, преодоля доста трудности, но накрая стигна до спасителната служба живо и здраво. Когато спасителите го видяха, първо помислиха, че доктора е загинал, но видяха бележката и след като я прочетоха вече знаеха всичко. Нахраниха и затоплиха кучето, приготвиха хеликоптера и с опасност за живота си, занесоха необходимите лекарства. Момчето напълно оздравя след време, а неговият спасител продължава да спасява и други хора в нужда.\nот meri » Съб Фев 25, 2017 8:09 pm\nНепослушното момче и кучето\nИмало едно време едно непослушно момче. То не искало да си учи уроците, не ходело на училище и по цял ден се шляело по улиците. Замервало уличните кучета и котки с камъни, не се отнасяло добре към никой.\nПравело капани за птичките, хващало ги и ги измъчвало. Когато хората му правели забележка, то ги нагрубявало и обиждало.\nМайка му го отглеждала сама и по цял ден ходела на работа, за да имат пари за храна. Но момчето не се интересувало от нищо и изобщо не помагало на майка си. Бедната жена била измъчена от тежкия живот, от лошотиите на сина си. Вече не знаела какво да прави с него, към кой да се обърне за помощ.\nЕдин ден както си обикаляло по улиците, момчето решило да заложи капан за една котка. Започнало да търси подходящо място и не обърнало внимание къде върви. Изведнъж пропаднало в една дупка, земята се срутила и затрупала момчето. Дупката бързо се запълнила с пръст, а наоколо нямало никого и никой не видял как пропаднало момчето. Започнало да се стъмва, станало студено, защото било късна есен и често валял дъжд. Когато майката на момчето се прибрала от работа, започнала да го търси и да разпитва за него, но никой не го бил виждал. Отчаяната жена обикаляла в града да търси детето си, но навън толкова се стъмнило, че вече не се виждало нищо. Жената се прибрала у дома с надеждата момчето да се е запиляло някъде и да се върне само. Цяла нощ се събуждала при всеки шум и звук, но от момчето нямало и следа. На сутринта жената трябвало да отиде на работа, колкото и тежко да й било, ако не отиде на работа, ще я уволнят и тогава няма да има какво да ядат, нито къде да живеят. Със свито от болка сърце жената отишла на работа като поръчала на съседката ако види сина й, да го изпрати при нея. Изминал деня, отново настъпила нощта, жената отново обикаляла да търси детето си, но от него нямало и следа. Изминали няколко дни, но момчето не се връщало. Жената вече била толкова отчаяна, че загубила всякаква надежда. Най-лошото било, че никой не е виждал момчето и не знаел къде е.\nКакво се било случило с момчето през това време? Когато пропаднало в дупката, то се озовало в един тунел под земята. Той бил изкопан от мравките, и от срутването се разширил толкова много, че можело да се минава през него. Момчето започнало да пълзи и стигнало до място, където имало някакви издигнати могили, а в средата имало една голяма могила. Това били жилищата на мравките, и тяхната царица. Когато момчето достигнало до там, първо помислило как да разруши всичко, нали било лошо и винаги първо правело бели. Но когато се опитало да разруши едната могила, хиляди мравки го заобиколили, те пазели дома и царицата си. Започнали да го хапят по краката и ръцете, за да му попречат. Момчето се уплашило и се отказало да руши жилищата им. То било много гладно и жадно, но нямало нито какво да яде, нито какво да пие. Легнало на земята и започнало да плаче, страхувало се от тъмното. Започнало да търси изход, за да излезе навън, но такъв нямало. Мравките можели да минават през малките дупки, но когато момчето се опитало да си проправи път, земята отново се срутила върху него и го затрупала.\nМравките започнали да копаят и освободили лицето на момчето, за да може да диша. Те се посъветвали със своята царица и започнали да му носят от запасите си с храна. Хранили момчето няколко дни, но запасите започнали да свършват и мравките трябвало да потърсят нови. Те започнали да правят нови тунели, всеки ден разширявали отвора, опитвали се да направят така че момчето да може да премине през него, но то било много голямо и работата не била по силите им. Това, което момчето не знаело, било, че едно от кучетата, които измъчвало видяло какво се е случило с него. Кучето няколко дни обикаляло около мястото, където паднало момчето, лаело, но никой не му обръщал внимание. То много добре помнело какво му е направило лошото дете, но въпреки всичко имало добро сърце. Решило да помогне на момчето и започнало внимателно да копае около мястото, където смятало, че е паднало детето. Кучешките лапи били по-големи и по-силни и много скоро дупката се разширила. Когато мравките видели, че кучето не иска да им навреди, а напротив, опитва се да помогне на момчето, те му показали къде да копае и много скоро дупката била разширена толкова, че момчето можело да диша свободно и да излезе навън.\nКогато момчето видяло кой го е освободил, и си спомнило как е измъчвало кучето, се засрамило. За първи път в живота си, момчето изпитало угризение на съвестта. То било много тъжно и самотно и затова по цял ден обикаляло по улиците с надеждата да намери приятел, но никой не искал да дружи с него заради лошотията му. И така то започнало да причинява злини, а веднъж започнало, не можело вече да спре. Но сега, когато мравките и кучето му помогнали, то за първи път в живота си се замислило как се чувстват тези, на които причинява болка. Решило, че никога повече няма да измъчва никой, дори ще им помага. Когато си тръгнало, кучето го следвало на безопасно разстояние, защото помнело, че това дете не е добро и се страхувало от него. Изпратило момчето до дома му и легнало пред къщата. Когато майката видяла, че нейното дете е живо и здраво, прегърнала го силно и започнала да го разпитва къде е било и какво се е случило с него. Момчето й разказало всичко както си е било. Майката погледнала през прозореца и видяла кучето на улицата. Тогава нейното сърце трепнало, нима нейното момче ще престане да върши злини, ще престане да бъде лош човек. Тя повикала кучето, нахранила го и го погалила.\nОт този ден кучето и детето станали приятели, но това отнело доста време, защото кучето все още нямало доверие на момчето. Първо започнало да го изпраща до училище, защото момчето наистина започнало да се учи, чакало го да свършат часовете и го изпращало до тях. По пътя детето вече не причаквало никого, не залагало капаните и не причинявало зло никому, защото помнело как му помогнали животните в бедата. От ден на ден момчето и кучето започнали да се сближават и станали приятели. Кучето престанало да се страхува и все по-често позволявало на момчето да го гали и храни и така един ден се озовало вътре в дома на детето. Майка му нямала нищо против кучето да живее заедно с тях, защото сега нейното дете било променено, а кучето имало голяма заслуга за това. Момчето и кучето станали неразделни, те пак обикаляли по улиците, но сега помагали на изпадналите в беда животни и се грижели за тях. Вече никой не се страхувал от момчето, не го ругаел и гонел, хората дори започнали да го обичат и да му помагат.\nДетето се променило толкова много благодарение на общуването си с кучето, защото намерило добър и верен приятел в него, какъвто нямало преди. Постъпката на кучето и мравките му показала, че може да живее и по друг начин, не като вреди, а като помага. А на момчето много му харесвало да бъде добро и се променило напълно, защото виждало как хората го обичат и животните не се страхуват от него, както преди. Така животът на детето и кучето се променил завинаги и те станали неразделни.\nот meri » Сря Май 24, 2017 3:25 pm\nИмало едно време- времето на скъсаните дънки\nИмаше време, когато младежите ходеха със скъсани дънки и смятаха, че са много модерни. Но ако някой срещне просяк облечен по същия начин, за него това е човек втора ръка. Именно, това се случи един ден, когато Моника срещна Пешо, просяка от близката градинка. Пешо беше доста умен и интелигентен човек, но без късмет. Миналата година жена му почина, беше блъсната от пиян шофьор и умря на път за болницата. Пешо остана сам с тъгата си и многото си дългове. Бяха изтеглили кредит, за да си купят жилището в което живееха, да го обзаведат и да живеят нормално. Нормално, поне така смятаха, а какво беше нормално и те не знаеха, дали това, че се утрепваха от работа по цял ден или това, че вече толкова много се бяха отчуждили помежду си, защото нямаха време един за друг. Всеки бързаше за работа, нали сметките и заема от банката трябваше да се плащат. И в онзи на пръв поглед обикновен ден, всичко се преобърна. Пешо остана сам, трябваше да се погрижи за погребението на жена си, да плати сметките, тока. Нищо ново под слънцето, живот като на хиляди хора като него.\nПешо с всички сили се стараеше да потиска мъката си, ходеше на работа, мъчеше се като грешен дявол. Докато един ден му дойде до гуша и си каза, че трябва да зареже всичко. Това неговото не беше живот, не и такъв, какъвто на него му харесваше. А заради това, че нямаше вече работа, нямаше и пари, и банката му взе жилището. Според някои това било глупава постъпка, неразумна и неправилна, но според Пешо това си беше много правилно. Беше му омръзнало да робува на други, да няма време за себе си, за живота си. И така той реши да изостави всичко, за да се почувства свободен. Раздаде малкото му останали вещи на приятели и съседи, изсели се в друг град и започна живота си на улицата. Нямаше пари за дрехи, за храна, нямаше подслон, но имаше най-важното в живота на човека- свобода. Живееше ден за ден, добри хора му даваха пари, намираше си храна като всички останали просяци, спеше в кашон, но нито за миг не съжаляваше за нищо.\nИ така до деня, когато срещна Моника. Тя беше много красиво младо момиче, което робуваше на красотата, на човешките представи за живот, а именно, да бъде винаги добре облечена, да не излиза без грим и винаги да блести. Тя просто живееше за мнението на хората. Никога не обръщаше внимание на такива хора като Пешо, нито пък се спираше да им помогне, да се запита защо са там и какво изпитват? Тя живееше в своя собствен свят, подчинен на хорското мнение, живееше в някаква химера, без собствено мнение, без свобода.\nЕдин ден беше тръгнала до магазина, но така и не стигна до него. Излизайки от блока, където живееше се спъна на улицата, счупи се токчето на нейните скъпи обувки. Всички я подминаваха, никой не се спря да й помогне, нито да я попита как се чувства, има ли нужда от помощ. И когато се опита да стане я подкрепи нечия непозната ръка, мръсна и дрипава. Това беше ръката на Пешо. Той видя всичко от началото до края, пресече улицата, за да помогне на Моника от чиста човещина и безкористност. Той видя как всички я подминават, как никой не се спира да й помогне, и му стана болно от човешкото безразличие. Подаде ръка на Моника без дори да се замисли колко е мръсна и неподходяща за добре облеченото момиче. За негово учудване Моника му подаде ръка, за да стане, благодари му за добрината. Той измърмори нещо под нос и понечи да си тръгне, защото смяташе, че момичето ще пожелае да му се отблагодари като му даде пари. Той не искаше да вземе пари за своята добрина. Но Моника, да, тази същата Моника, която никога не обръщаше внимание на просяците и изобщо на бедно облечените хора по улицата, изведнъж си даде сметка, че освен бедния човек, никой не пожела да й помогне да стане.\nТя се повдигна полека, крака я болеше, но по-важното беше, че тя за пръв път обърна внимание на света около себе си. Огледа се наоколо и видя, че нейните толкова модерни и скъпи дънки са се скъсали на коляното и висяха като парцал. Изведнъж видя, че и дънките на Пешо са скъсани, протрити и мръсни. И тогава забеляза, че нейните дънки са не само скъсани, но и мръсни. Момичето осъзна, че не външния вид прави човека, а неговата душа. Пешо беше много добър човек, видял какво ли не в живота си: и добро и лошо. А нейният живот както се казва, едва започваше. Но тя беше го започнала погрешно. Тогава осъзна, че повече не може да живее по този начин, че трябва да се промени. От този ден Моника стана друг човек, тя вече не беше онова гордо момиче, което не обръщаше внимание на нищо около себе си, тя започна да забелязва всичко наоколо. Тази на пръв поглед незначителна случка й даде добър урок, за да се замисли как е живяла до сега и как трябва да живее в бъдеще. А Пешо... той се сбогува с момичето и продължи по пътя си, без дори да знае, че е станал причина за тази толкова важна промяна в живота на Моника. Тя откри, че в този живот има много по-важни неща от това как изглеждаш на външен вид, че това е само един фалш и нищо друго.\nТа, имало едно време едни времена, когато скъсаните дънки били модерни...носели ги и бедни и богати...и все още ги носят.\nот meri » Чет Юни 01, 2017 12:58 pm\nБеше краят на учебната година и всички деца очакваха радостно ваканцията. Децата трябваше да бъдат облечени хубаво на тържеството си. Но родителите на Лили бяха много бедни, стараеха се да осигурят на момичето всичко необходимо, не я лишаваха от нищо според възможностите си, но скоро не й бяха купували нови дрехи. А сега, когато предстоеше тържеството, и децата щяха да бъдат облечени с нови дрехи, нейните родители не знаеха какво да направят, нямаха пари. Майка й първо мислеше да преправи някоя от по-старите си запазени рокли, но виждайки мъката в очите на детето си, се отказа. Всяка вечер на път за вкъщи Лили минаваше покрай един магазин за дрехи, а на витрината имаше чудно хубава розова рокля. Момичето си мечтаеше как ще облече роклята, как ще си сложи розови панделки в косата и как ще изглежда с нея. Но това бяха само мечти, Лили знаеше, че нейните родители нямат възможност да купят роклята, която беше много скъпа.\nЕдин ден, когато се прибираше от училище, Лили отново беше унесена в мечтите си и изобщо не гледаше къде стъпва. Изведнъж усети, че пропада и чак тогава стреснато се огледа наоколо. Беше стъпила върху един мравуняк и пропадна вътре. Озова се в лабиринт от тунели, не знаеше в коя посока да върви, а беше и много тъмно. Тя вървя известно време, но се озова в края на един тунел без изход и се върна обратно. Всичките й опити да излезе навън се оказаха неуспешни. Лили седна на земята и заплака горчиво, сети се, че родителите й ще се притесняват, защото не се е прибрала навреме и ще я търсят. Но как ще я намерят под земята, като дори не знаят къде е. Лили легна на земята и заспа от умора. Сънува много хубав сън, беше облечена с розовата рокля и танцуваше.\nЗа жалост нейният сън беше прекъснат от силен тропот. Тя се стресна и скочи на крака, огледа се и видя бягащи зайци. Това беше семейство зайци, които бяха прогонени от кучето на един ловец, което откри дупката им. Малките зайчета бяха много уплашени и трепереха от страх. Бягайки от зъбите на кучето, те изведнъж се озоваха в тунела на мравките. Когато видяха момичето, те се стъписаха, започнаха да се въртят панически в кръг и не знаеха накъде да поемат. Но Лили се протегна и погали зайчето, което беше най-близо до нея, след това се наведе и го взе на ръце. Родителите на зайчето примряха от страх за рожбата си, но като видяха, че момичето не иска да му навреди, се успокоиха. Лили пусна зайчето на земята и ги попита какво се е случило. Те й разказаха защо бягат и колко много се страхуват за живота си. Тогава Лили реши да помогне на зайците да се спасят, започна да копае дупка с ръце, за да излязат навън. Възрастните зайци започнаха да помагат на момичето и скоро дупката беше достатъчно голяма, за да може детето да излезе навън. Когато Лили се озова на повърхността, се огледа и след това се протегна и извади зайците един по един. Съблече дрехата си и зави всички зайчета в нея. Беше решила да ги занесе у дома, за да се стоплят и да ги нахрани.\nЗанесе зайчетата у дома, разказа на родителите си какво се е случило и ги помоли да й помогнат да намерят нов дом на зайците. На другия ден рано сутринта Лили и баща й отидоха в гората и намериха място, далече от хората, където зайците можеха да живеят без да се тревожат от ловците. Там гората беше непроходима за хората, никой не ходеше на лов в тази част и животните живееха спокойно. Зайците благодариха на Лили и баща й за добрата постъпка и заприпкаха в гората.\nКогато Лили и баща й се прибраха от гората, момичето се замисли колко е кратък и пълен с опасности живота. Тя си помисли, че не си заслужава родителите й да се тормозят, че не могат да й купят нова рокля. Тържеството беше само един ден, а тя много добре знаеше колко труд и мъка ще им коства, за да спечелят парите, за да купят роклята. Лили отиде при майка си, каза й че не иска нова рокля, нека преправи някоя от своите рокли и така ще отиде на тържеството. Та нали за нея това пак щеше да бъде нова рокля, пак щеше да бъде хубаво облечена. По време на тържеството лицето на Лили толкова ярко сияеше, момичето беше толкова красиво, че никой дори не забеляза с какво е облечено. Нейното лице олицетворяваше добротата и детската невинност. А когато тържеството свърши и Лили отново мина покрай витрината, вече не изпитваше тъга, че няма да притежава хубавата розова рокля, впрочем тя вече не беше на витрината, някой я беше купил. Лили се усмихна на образа си във витрината и продължи по пътя си към вкъщи. Беше осъзнала, че има много по-важни неща от това да носи розовата рокля, каза си, че когато порасне и има възможност, сама ще си купи нова розова рокля, а сега трябва да се радва на това, което има.\nот meri » Съб Сеп 23, 2017 2:23 pm\nБети е едно малко котенце на около пет месеца и половина. То се появи пред нашия блок незнайно от къде, така и не разбрахме. Известно време се опитваше да се приспособи към останалите котки, които живееха около блока ни. Тя беше едно мършаво, мръсно и много тъжно котенце. В началото големите котки не я допускаха до себе си, но постепенно свикнаха с нея и я приеха. Гледах я през прозореца, беше ми тъжно, когато я виждах как спи свита и самотна на пейката. Минаваха ден след ден, тя си остана все така тъжна, въпреки че си играеше и живееше с останалите котки. Изминаха около два месеца, тя все си стоеше там на пейката, ходеше след всеки, който беше готов да я погали или да й даде храна. Аз се грижа за всички котки около нас, за нея, също. Един ден забелязах, че има някакво петно на едното око. Когато отидох да ги храня, я хванах и го разгледах добре. Първоначално помислих, че това е някакъв бебешки пигмент, който след време ще изчезне, но то си остана. И така ден след ден, докато установих, че котенцето явно има проблем със зрението.\nЕдин ден както си стоях на прозореца и го гледах, повече не можах да издържа. Отидох, взех котенцето, сложих го в клетката и го заведох на лекар. Оказа се за съжаление, че това е заболяване, наречено кератит. При нея беше неличим и котенцето щеше да си остане сляпо с едното око за цял живот. То никога нямаше да вижда с него, а с другото щеше да вижда, но по-слабо. Виждайки го как се лута, трудно се ориентира, как може да попадне под колите и как няма да оцелее на улицата, аз и моето семейство взехме решение да осиновим котенцето. Лекарите ми дадоха капки, след седмица сложихме ваксина, и котенцето вече си имаше дом. А в този дом то намери не само хора, които да се грижат за него, но и да го обичат. В този дом живеят кучето Гери и котарака Томи, същия Томи, за който пише в "Пакостите на Томи".\nТоми изобщо не беше доволен от факта, че в неговото пространство нахлува натрапник, че той вече не е господар на дома. Първоначално бягаше от котенцето, фучеше и се сърдеше, надяваше се, че ще може да го изгони. Но какво беше неговото учудване, когато дните минаваха, а котенцето си оставаше. Изобщо не му беше приятно, че сега някакво пале се мотаеше в краката му, искаше да си играят, а той нямаше желание. А котето изобщо не се страхуваше от него, закачаше го да си играят, тичаше, играеше си само. Постепенно превзе всичките му любими места, и той трябваше да споделя всичко с него. И до сега Томи все още се сърди на своите стопани, отказва да яде понякога, но както успя да установи, че каквото и да направи, котенцето няма да се махне и трябваше да се примири. Дори на моменти започна да си играе с него, предпазливо, но все пак започна да се отпуска.\nА малката Бети все така си е дребна на ръст, стана много игрива, пакостлива, като всички малки котенца. Свикна с обстановката и хората, първите няколко дни беше като в шок, нали не вижда хубаво, блъсна се няколко пъти в мебелите, но вече свикна. Тя вече не е онова тъжно и самотно котенце на пейката. Тя е едно весело и жизнерадостно, любопитно и игриво коте. Сега Бети е намерила своя постоянен дом и няма да се чуди какво ще яде, къде ще спи, няма да мръзне и да бъде подложена на опасностите, които крие улицата. А за едно сляпо животно, това е много важно. Пък ако се чудите как кучето е приело котето, не се притеснявайте, това куче обича всички, те много се разбират и дори вече си играят заедно. Единственото, което кучето все още не разрешава на Бети е тя да спи в неговото легло. Но след време сигурно ще спят заедно, както спят заедно с Томи.\nСъдбата на малкото котенце бързо се промени. След първоначалния шок от промените в неговия живот, адаптирането в новите условия, вече няма и следа. А се оказа и едно много добро и послушно същество, което радва новите си стопани. Бети много обича да гледа телевизия. Много обича да гали с лапичка, или да реши косата на човека, при който спи. Не се спира по цял ден, тича като фурия и играе с всичко, което може да докопа. Все още не може да се катери нависоко, но това не й пречи да прави проучване на всички мебели и вещи. Тя вечно е до нечий крака или опитва да ходи на балкона, навън през външната врата. Разбира се това са забранени дейности, защото са опасни. Човек все трябва да си гледа в краката, защото там вечно се мотае едно дребосъче. Много обича да спи с някой, свива се на кълбо и сънува сладки котешки сънища. Много е любопитна, няма място, което да не проучи, няма място, където да не пъхне своята любопитна муцунка.\nА и вече прилича на котка, защото преди това не се знаеше какво отглеждаме... плъх или котка. Докато се обърне човек и нещо все се мушва между краката му, та да се чуди какво е това. Но нали вече прилича на котка, та не се чудим какво преминава с бясна скорост. Научи си името и както се вижда, много й харесва. Обича да се прави на глуха, когато не й изнася, но иначе щом някой й каже НЕ, веднага слуша, изобщо е едно палаво, но и послушно коте, като се има предвид, че е още малка. А пък зъбите вече са постоянни, ноктите, също, което не е добре за някои индивиди в дома, така наречените хора, защото не са никак приятни методи на общуване. Препуска като конче из цялата къща, та се чудим понякога с котка ли живеем, или с кон. Да не говорим, че е много нахална, все иска някой да играе с нея, дори на него да не му се иска, добре, че поне си има животинска компания за това. Досадна е на по-големите и понякога я ступват, но без това не може в животинския свят. Вече се научи добре с разположението на мебелите, и когато тича не се удря никъде, добре взима завоите. Пък и на килограми наддаде, започна да тежи, не е онова мършаво котенце от пейката. Голяма е забава покрай нея, никой не скучае. Дори да му е тъжно на човек, само като я погледне как играе, няма начин да не се усмихне и да си оправи настроението. Такава енергия кипи от нея, че да се чуди човек как издържа физически, вечно тича и скача. Случва се и да поспи де, че иначе не знам, сигурно ще трябва да се изнасяме от вкъщи, за да спим. Стана една шарена на ивици, същински тигър, само дето на цвят не го докарва, че е сива, но какво от това, а и не ръмжи като тигър.\nТакива работи, у нас не е скучно нито за минута....\nА това е съвсем истинска история, както с Томи, и сега Бети живее в същия дом при него.\nСега са заедно завинаги, там под моста на дъгата.\nДнес за съжаление и тя ни напусна, беше болна.... (2018 г.).\nот meri » Чет Окт 05, 2017 9:03 pm\nВ гората растяха много дървета, и млади, и стари. През годините се сменяха постоянно, старите дървета си отиваха, а на тяхно място израстваха нови. В края на гората имаше едно старо дърво. То беше на много години и знаеше, че съвсем скоро ще настъпи и неговото време да си отиде. То беше много разклонено и в неговите клони през всичките тези години птиците бяха отглеждали малките си. Всички обичаха старото дърво, не само птиците виеха гнезда в клоните му, но и много други животни спираха на сянка в горещите дни или спяха зимен сън в корените му, зарити с топлите сухи листа от дървото.\nСъвсем скоро щеше да настъпи есента и животните се готвеха за зимата. Събираха храна и се подготвяха за зимен сън. Един ден под дървото спря семейство таралежи. Те търсеха хубаво място за зимния си сън. А дървото имаше големи и широки корени, там можеха да си изкопаят дупка и да се покрият с листата от дървото. Мястото беше много удобно за зимен сън и таткото таралеж реши да не търсят повече друго място. Той каза на децата си кой какво трябва да донесе, за да си направят уютно гнезденце за зимния си сън. Всички дружно събираха храна и листа, клони и строяха гнездото. С общи усилия гнездото стана уютно и топло. Всички се събраха в него и след като се нахраниха добре, се заровиха в листата и заспаха сладко зимния си сън.\nВ другия край на гората семейство зайци също се подготвяше за зимата. Те събираха храна, замазваха дупката си, за да не им духа и събираха топла постеля. Малките зайчета бяха много игриви и непослушни и тяхната майка често им се караше да спрат с лудориите и да помагат на баща си. Те искаха да направят дома си здрав, защото наскоро се бяха преместили от друго място, където имаше много ловци и кучетата постоянно изравяха дупките им и ги прогонваха от тях. Малките зайчета все още безгрижно си играеха без да знаят какви грижи тежат на раменете на техните родители. Те трябваше не само да ги отгледат, нахранят, но и трябваше да ги опазят от опасностите в гората. Не само ловците бяха опасни, но и много хищници дебнеха от засада малките животни, за да се нахранят с тях. Затова искаха жилището им да е безопасно за техните деца.\nПтиците строяха и укрепваха гнездата си, защото не всички отлитаха на юг. Някои от тях прекарваха зимата в гората, в гнездата си. Те замазваха гнездата си, заздравяваха ги, за да не паднат при един по-силен вятър. Грижеха се за малките си пиленца, учеха ги да летят и да се хранят самостоятелно, за да оцелеят.\nВсички животни бяха заети с някаква работа и не видяха как в гората пристигна една голяма машина за рязане на дървета. Мястото, където се намираше гората, беше определено за строеж и хората започнаха да докарват машини. Те трябваше да изсекат някои дървета, да разчистят място за строежа. Горките животни все още не знаеха, че усилията им ще са напразни и че съвсем скоро ще останат без дом.\nСтарото дърво и преди беше виждало такива машини и много добре знаеше какво ще се случи. То разтревожено зашумя с клоните, започна да разказва на птиците какво е видяло през дългия си живот. Каза на птиците и животните какво ще се случи с тях. Всички бяха много разтревожени, защото щяха да намерят смъртта си, а заедно с тях щяха да загинат и техните деца. Старото дърво реши да се пожертва, неговият живот и без това вече беше на свършване. Рано на другата сутрин каза на птиците да вземат малките си и да се преместят на друго дърво. Животните, които бяха заспали в корените му, също трябваше да се преместят. Старото дърво се сбогува с всички и реши да спаси гората от изсичане. Когато на другия ден дойдоха още хора и машини, то застана отпред, разпери клони и преплете корените си така че никой не можеше да минава. Не се страхуваше от машините, нито от хората. Когато хората видяха дървото, решиха да го отсекат, за да не им пречи. Но всичките им опити бяха напразни. Дървото беше много жилаво и клоните му мъчно се режеха, а корените бяха вкопани толкова дълбоко в земята, че не помръдваха.\nНяколко дни се мъчиха хората да отсекат дървото, но като че ли на мястото на всяко отсечено клонче израстваше ново, а на всеки изтръгнат корен, порастваше нов. Така изминаха няколко дни и хората започнаха да се отчайват, отказаха се да секат гората, изтеглиха машините и си отидоха. Те не се върнаха повече, а както се разбра по-късно бяха решили да строят на друго място. Птиците отново се върнаха в старите си гнезда, а животните отново заспаха зимния си сън в корените на дървото. Така старото дърво спаси гората и домовете на много животни и птици. За жалост много животни нямат този късмет, защото хората изсичат горите и не се замислят каква вреда причиняват на животинския свят. Много животни остават без дом и храна, без родители.\nот meri » Нед Ное 05, 2017 4:46 pm\nДвете котенца и още пет котенца\nИсторията е истинска и е описана точно така, както се случи наистина.\nПред нашия блок има няколко котки, за които се грижим с една съседка. Историята се случи миналата пролет. Имаше една много мила и добра котка, която роди четири котенца. Тя беше черна на цвят, много мило и тихо същество. Грижеше се много добре за своите рожби, пазеше ги от опасностите и другите котки. Котенцата се родиха в едно мазе на съседния вход, където ние не можехме да влизаме и да помагаме на майката за грижите. Но тя се справи много добре и без нас. Когато котенцата започнаха да се хранят сами, майка им идваше под прозореца и се молеше да й дам храна и за котенцата. Носеше им, връщаше се отново и отново. Аз разбира се слагах храна и за тях на прозореца на мазето, нямаше как да ги храня, защото не можеше да се влиза при тях. А пък и се пазех от някои съседи, защото знаете не всички хора са добри и не всички се съгласяват да се отглеждат животни, особено в помещения.\nИ всичко беше чудесно, докато един ден забелязах как майката на котенцата не иска да се храни, отпадна и едва ходеше. Оказа се, че е болна, много, много болна. Заведох я на лекар, оказа се тежка бактериална инфекция и изтощение. Въпреки грижите, които полагах за всички котки, хранех ги, тя беше много изтощена от раждането, защото беше родила четири котенца. Те бяха много хубави и красиви. Наложи се котката да остане в клиниката, за да я лекуват. Не мога да опиша своите притеснения за малките, особено ме притесняваше факта как ще оцелеят без майка си самички. Колкото за храна, имаха, те вече излизаха на прозореца на мазето и се хранеха сами. Но въпреки всичко бяха още много малки, за да живеят без майка си. Нямаше какво да се направи, защото тя щеше да умре без лекарски грижи. За съжаление няколко дни след това две от котенцата така и не се появиха да се хранят, колкото и да ги търсих, не можах да ги открия. Нямаше как да избягат, защото обезопасих прозореца на мазето, за да не излязат и да не им се случи нещо. Вероятно се бяха заразили от майка си и не оцеляха.\nНяма да описвам как майка им се тревожеше за тях, как ги търсеше и мяукаше постоянно в клиниката. Но тя трябваше да остане там на лечение и системи, иначе нямаше шанс да оживее. С една моя съседка, която също се грижи за котките решихме да приберем малките. Примамихме ги с храна и ги извадихме от мазето. Бяха мъжко и женско, много красиви и диви. Драскаха и хапеха, за да се защитят, защото не знаеха какво се случва с тях. Заведохме ги в клиниката, там се видяха с майка си, която ги позна и щом ги видя се успокои. Котенцата бяха здрави, затова ги обезпаразитихме, след време ги ваксинирахме и ги включихме в програма за осиновяване в чужбина. Аз лично много не вярвах, че някой осиновява котки, и то улични, но все пак. Моята съседка ги взе у дома си, за да ги отглежда докато някой ги хареса до заминаването им в чужбина. Най-лошото в тази история е, че майка им повече не ги видя, но затова пък тя оздравя напълно, след време беше кастрирана и намери своя нов дом. Сега тя живее при една много добра жена, която я обича и се грижи за нея.\nС всеки изминал ден котенцата растяха и укрепваха, преминаха всички задължителни процедури и започнахме да очакваме някой да ги хареса и да ги осинови. И така един ден ни съобщиха, че котенцата са харесани и запазени, ще бъдат осиновени заедно. А те пораснаха и станаха много красиви и гальовни. Беше ни много мъчно за тях, защото нямаше да ги виждаме повече, нямаше да знаем какво става с тях...поне така си мислехме тогава. Когато ни казаха, че вече е определен деня за тяхното заминаване, ние много тъгувахме за тях, сърцата ни бяха свити, защото не знаехме как ще понесат пътуването, как ще се адаптират към новите условия и начин на живот. Денят настъпи и те заминаха...\nА ние с моята съседка си поплакахме разбира се, гледахме снимките и си спомняхме моментите с тях. И ето един ден получихме новини, жената която беше ги осиновила в чужбина изпрати снимки и писа, че са много добре, свикнали са и много ги обича. Сега периодично получаваме снимки, а котките са станали големи и красиви. Те намериха своя нов дом, където много ги обичат и се грижат добре за тях. А ние сме щастливи, че спасихме техния живот и този на майка им.\nНашата история има много хубав край, който можеше и да не е такъв, ако бяха си останали на улицата, или пък нямаше кой да се погрижи за болната котка. Всички са много добре, здрави и щастливи, живеят своя втори живот и са обичани.\nА сега същата съседка се грижи за още пет котенца, които са така да се каже внучета на черната котка, защото са от нейната дъщеря, родена преди тези четири котенца. Има и още едно котенце от друга майка, което е заедно с тях, те също бяха спасени от мазето, където се родиха, бяха прибрани и включени в същата програма. Те също вече са пораснали и са красиви, и най-хубавото в историята е, че всички си намериха осиновители и след две седмици заминават. А ние...ние пак ще тъгуваме за тях.\nА пък майките вече са кастрирани, така че сме спокойни, че няма да има повече поколения. Много им беше мъчно на котките-майки, търсеха си котенцата, но така е по-добре, защото навън нямаше да оцелеят, а сега си имат домове, където ще живеят щастливо. Много бихме се радвали и големите котки да имат дом....надяваме се все пак да успеем да им намерим и на тях, колкото и да е трудно. Не се отказваме, а ако не.... ще се грижим за тях както трябва, но друго си е да си имат дом и хора, които да ги обичат...Искрено се надявам и това да се случи...кой знае, чудеса все още стават...\nот meri » Нед Яну 07, 2018 2:37 pm\nБолното момиченце и птичката\nНавън беше хубав летен ден, грееше ярко слънце, птиците пееха на воля. Но за едно момиченце в болничната стая, това нямаше значение. То беше много болно и не се радваше нито на топлия ден, нито на песента на птиците. Момиченцето седеше в своята стая и понякога тъжно гледаше през прозореца, макар, че нищо не виждаше от сълзите, напълнили неговите толкова красиви очи. Много добре знаеше, че никога повече няма да излезе от болничната си стая, нито да се радва на живота. Лекарите бяха направили всичко възможно да спасят живота му, но всичко беше напразно и живота на детето изтичаше като пясъка в пясъчния часовник.\nНа близкото дърво беше кацнала чудно хубава птичка и пееше своята песен. В нея се разказваше за далечни страни, морета и океани. Тя пееше за малкото момиченце, въпреки че то не го знаеше. Птицата му разказваше за своите пътувания, за страните в които беше живяла. Всеки ден птицата идваше на дървото и пееше своята песен, но един ден не дойде, защото отново трябваше да замине. Нейното сърце се беше свило, защото знаеше, че сигурно няма да види повече малкото момиченце. Птичката не знаеше колко тежко болно е детето, но някак си усещаше, че може би го вижда за последен път.\nНа другия ден след заминаването на птицата, детето не се чувстваше добре и не стана от леглото. Майка му седеше до него на леглото и тайно изтриваше сълзите си. Тя се молеше за някакво чудо, молеше се нейното дете да оздравее. Въпреки, че лекарите не даваха никакви надежди, майчиното сърце не се примиряваше. Болката от загубата на най-скъпото й същество я погубваше. Както седеше съкрушена на леглото, майката заспа и сънува чуден сън. Тя се намираше в някаква гора, където по дърветата растяха ярки зелени листа. Тези дървета имаха някакви странни плодове, които не приличаха на никои други познати й плодове. Дърветата махаха с клони и шумяха с листата, нашепваха тихо: "Откъсни от тези плодове и дай на дъщеря си. Тя ще оздравее, въпреки всички прогнози".\nМайката се сепна и се събуди, осъзна че беше сънувала, а как й се искаше този сън да беше истински. Та тя не знаеше нито къде се намира тази гора, нито как да стигне до нея. И нали всичко беше сън...\nА тази гора наистина съществуваше, тя не беше сън, но се намираше много далече, в друга страна. Минаха няколко дни, седмици, момиченцето все така се бореше за живота си и с всеки изминал ден отпадаше все повече и повече. Лекарите вече бяха безсилни пред съдбата, оставаше само да се молят за чудо. Майката на детето прекарваше по цял ден и цяла нощ край леглото му, почти не спеше и не се хранеше. Тя не можеше да си представи как ще живее без най-скъпото нещо на този свят, нейното дете. Майчините сълзи бяха толкова много, че ако някой ги събереше, можеше да напълни едно море. Така изминаха още няколко дни, състоянието на детето нито се влошаваше, нито се подобряваше. А от известно време и птицата не беше идвала на дървото, не беше пяла своята песен.\nКогато детето се събуди една сутрин, птичката отново беше кацнала на дървото и пееше своята песен. Тя знаеше за чудното дърво и беше летяла с всички сили до него, не беше почивала, за да стигне и да се върне по-бързо при момиченцето, защото носеше в човката си плода от това чудодейно дърво. Когато майката на момичето дойде в стаята, птичката започна да чука по стъклото на прозореца с човка. Майката много се учуди, когато видя колко настойчиво птицата искаше да влезе вътре. Тя отвори прозореца и видя, че птичето държи нещо в човката си. Когато се приближи, майката не можеше да повярва на очите си, птицата държеше оня същия плод от нейния сън. Когато птицата влезе в стаята, тя веднага се доближи до леглото на момичето и го погали с крило. Детето отвори очи и видя птицата, която веднага постави нещо в устата му. То изяде плода, който беше толкова горчив, че едва не го изплю. Птицата радостно запляска с криле, излетя навън и кацна на дървото. Този път нейната песен не разказваше какво е видяла, а какво е направила и от къде е донесла чудния плод. Дървото растеше в една много далечна страна, тя беше изминала дълъг път и за да стигне по-бързо беше пътувала на мачтата на един кораб, който минаваше покрай чудната гора. Така птичката беше донесла чудния плод навреме.\nСлед няколко дни, момичето започна да оздравява. Какво бе учудването на всички, които видяха това преобразяване. Майката на детето гледаше и не можеше да повярва на очите си. Тя всеки ден търсеше малката птичка на дървото, за да я нахрани и да й благодари, но птичката беше заминала. Тя отново пътуваше към топлите страни, но със сърцето си беше при момиченцето, защото знаеше, че когато отново се върне през пролетта, детето няма да бъде в тази стая, а в собствената си стая в своя дом. Птичката щеше да му отиде на гости, за да го види, но дотогава имаше много време. Тя трябваше да се погрижи сега за себе си и за собствените си деца, да изминат дългия път до дома, да преодолеят опасностите при пътуването и след това всичко отново по обратния път.\nС всеки изминал ден момичето ставаше все по-здраво и караше майка си да му разказва за малката птичка. А когато настъпи пролетта и птичката се върна отново, то отвори своя прозорец, даде й храна, погали я по перата и прошепна: "Благодаря ти много за добрината. Никога няма да забравя какво направи за мен. Винаги ще те помня и ще те обичам!"\nА птичката весело помаха с криле и изпя най-хубавата си песен до сега, защото в нея се разказваше за чудното спасение на детето. Детето и птичето станаха неразделни приятели, разделяха се само, когато птичето отлиташе на юг, а детето с трепет го очакваше да се завърне и така до деня, когато птичето не дойде повече. Неговият живот беше завършил, но момичето щеше да го помни за цял живот, а това, което птичето направи за него, то разказваше на своите деца, а те на свой ред разказваха на своите и така тази история стигна и до нас.....\nот meri » Вто Яну 30, 2018 6:58 pm\nЛегендата за белия лебед\nВ едно езеро плуваха много видове птици, но един бял лебед се открояваше най-много. Неговите пера бяха толкова бели, че заслепяваха всеки, който го погледне и мигом го омагьосваха. Лебедът плуваше в езерото всеки ден сутрин от рано до късен здрач. Птиците, които го познаваха и вече бяха виждали неговите способности не идваха вече в това езеро. Те бяха си намерили друго езеро, където лебеда не идваше, защото няколко дървета хвърляха сянката си във водата, а на него му бяха необходими постоянни слънчеви лъчи, за да може да действа магията. Когато слънцето огрееше и неговите лъчи нагряваха крилете на лебеда, те ставаха толкова бели, че заслепяваха всичко наоколо. И тогава, който го погледнеше, мигом се превръщаше в някакво животно.\nЕдин ден на езерото дойдоха братче и сестриче, за да се порадват на птиците и да им дадат храна. Те не знаеха нищо за лебеда и за неговата магия. Децата бяха събрали трохички хляб и бързаха да нахранят птиците с тях. Но когато дойдоха на езерото, там нямаше никакви птици, освен белия лебед. Той гордо плуваше в езерото и се радваше на топлите слънчеви лъчи. Децата го гледаха в захлас и краката им сякаш се бяха сраснали със земята, толкова бяха омагьосани от гледката. А както знаем, всеки, който погледнеше лебеда мигом се превръщаше в нещо. Малкото момченце се превърна в жаба, а неговата сестричка се превърна в щъркел. И понеже щъркелите се хранят със жаби, той започна да преследва малкото си братче, което беше станало на жаба, за да го изяде. Жабата скочи бързо във водата и се потопи на дълбоко, но клюна на щъркела беше дълъг и достигна жабата. Щъркела тъкмо се канеше да погълне жабата, когато тя му проговори с човешки глас:\n- Не ме изяждай сестричке, нима не си спомняш, че аз съм твоето братче. Не помниш ли, че когато дойдохме на езерото, ние бяхме превърнати в щъркел и жаба?\nЩъркелът се замислил и пуснал жабата в тревата, смътно си спомнил, че наистина като че ли нещо се било случило с тях. Тогава се сетил, че преди да стане щъркел, той бил момиче, а жабата била нейния по-малък брат. Двамата седнали в тревата и започнали да мислят как да развалят магията. Това, което не знаели било, че магията много трудно се разваляла, защото вещицата, която се превръщала в лебед, била много силна и всеки, който се опитвал да я победи, не успявал. Освен това, имало още нещо, толкова просто и елементарно за което омагьосаните не знаели, че магията може да се развали много лесно, ако лебеда попадне в тъмнина. Затова преди да се стъмни и езерото да се покрие с тъма, лебеда си отивал.\nКогато започнало да се стъмва, лебеда си тръгнал и децата останали сами край езерото. Те потърсили закътано място, за да прекарат нощта, били гладни и жадни, но нямали нито храна, нито вода. Момичето прегърнало братчето си с крило и така го пазело от студа и го закриляло. Децата прекарали много тежка нощ, било им студено, били гладни, и много се страхували. Но въпреки страховете си, умората надделяла и те заспали. Спали неспокойно и постоянно се стряскали от всеки шум и звук. Когато се събудили, слънцето вече весело греело, а лебеда отново плувал в езерото.\nИ тъй като децата вече не били хора, те потърсили храна като животни, в каквито се били превърнали. Момичето много внимавало да не се поддаде на желанието си да изяде жабата, защото щъркелите много обичат да похапват жаби. Затова се отдалечило от езерото, за да потърси храна другаде. Момченцето скочило във водата, нали било жаба, хванало си лесно храна в езерото и се качило на едно листо, което плувало във водата, за да си отпочине. Тогава дочуло някакъв глас, който му нашепвал нещо. Огледала се жабата, но не видяла никой, а гласът продължавал да се чува. Тогава се досетила, че листото, на което седи, му говори. А листото било омагьосано дете като тях. То също така било дошло на езерото да види птиците, но попаднало на лебеда и било превърнато в листо. И докато плувало във водата, станало свидетел кога идва лебеда и кога си отива. Направило му впечатление, че щом започне да се мръква, лебеда бързал да си тръгне и тогава се досетил, че сигурно тъмнината му пречи. И така станал свидетел как лебеда омагьосал двете деца и ги превърнал в жаба и щъркел. Той споделил с жабата, че трябва да задържат по някакъв начин лебеда, за да не си отиде, когато започне да се стъмва и може би ще успеят да се освободят от магията му. Когато щъркела се върнал, жабата скочила на брега и разказала всичко на щъркела. Те изтеглили листото на брега, за да не го издуха вятъра надалече от тях и така да не могат да му помогнат. Седнали на брега и започнали да се чудят как да задържат лебеда в езерото, когато се стъмни. Дълго мислили, но нищо не измислили и изтощени легнали и заспали. А когато се събудили, вече било нощ и лебеда си бил отишъл.\nКогато се съмнало и слънцето изгряло, лебеда отново кацнал в езерото, пригладил перата си и започнал величествено да плува. Децата, ако не били вече омагьосани със сигурност щели да станат такива от силната светлина, която се излъчвала от крилете на лебеда. Те дълго се чудили какво да правят, когато случайността им помогнала. Над езерото се спуснал голям орел, който търсел храна. Неговите криле били толкова големи, че затъмнили половината езеро. Децата видели как лебеда започнал да потъмнява, защото не успял да избяга на светло. Щъркела литнал към небето и се доближил до орела, като му казал да не отлита и да не се мести от езерото. Разказал му набързо какво се било случило с тях и го помолил за помощ. Тогава орела надал силен крясък и към езерото долетяла и неговата другарка, която смятала, че орела е в беда и бързала да му помогне. Когато разбрала каква е работата, тя също разперила криле и езерото се покрило с гъста и тъмна сянка.\nТогава лебеда се опитал да излети, но орлите не му позволили, те били по-силни от него и го задържали със силните си нокти. Когато магията се развалила и децата отново възвърнали своя образ, орлите помахали с криле за сбогом и отлетели към гнездото си. Децата побързали да си тръгнат, защото не знаели дали лебеда няма да се върне пак и отново да ги омагьоса. Злата вещица, която се криела в образа на лебеда искала да ги омагьоса отново, но не успяла, защото не стигнала навреме до езерото. И така се ядосала, че от злоба се пукнала и се разлетяла на хиляди парчета. От този ден езерото отново се освободило от магията и се напълнило с различни видове птици и живи твари. Хората идвали да нахранят птиците, да се порадват на красивото езеро и природата наоколо. Децата весело играели и се къпели във водите на езерото без да се страхуват, че някой отново ще ги омагьоса. От време на време и орлите идвали при езерото, като водели със себе си и своите деца. От този ден и до сега на езерото никога не се е появявал нито един лебед. А легендата за белия лебед все още се разказва от поколение на поколение и така научихме за него и ние.\nот meri » Нед Апр 08, 2018 9:35 am\nЕдно малко котенце живееше навън, защото си нямаше дом. Всеки ден то беше изложено на много опасности, почти по цял ден гладуваше, защото не можеше да си намери храна. Освен че беше малко, то имаше проблем с едната лапичка, беше се родило с една по-къса лапичка и не можеше да стъпи на нея. А болките, които изпитваше понякога бяха непоносими. То се криеше под колите или крайпътните храсти и тихичко плачеше. Не знаеше къде е майка му, защото когато беше още съвсем мъничко стопанина на майка му ги изхвърли на улицата заедно с неговия брат и сестричка. То не знаеше какво се е случило с тях, когато се съвзе от шока беше съвсем самичко на улицата и не знаеше къде се намира. А беше се родило в дом, където беше топло и имаше храна....до момента в който хората решиха да се отърват от тях. Майка им по цял ден обикаляше в къщата да ги търси, жално мяукаше и плачеше за тях по цял ден.\nНо хората бяха бездушни и не се интересуваха от чувствата на котката, те не искаха малките котенца и ги изхвърлиха на улицата. Котката трябваше да се примири със случилото се, но не можа, по цял ден обикаляше да ги търси, не се хранеше, и постепенно започна да отслабва и да линее. Един ден, когато детето на стопаните й забрави отворена външната врата, тя реши че не може да търпи повече и избяга, тръгна да търси рожбите си. Но навън всичко беше непознато и страшно, имаше не само лоши животни и хора, но и много коли. Тя не знаеше накъде да поеме, къде да търси децата си. Започна да ги вика, като се надяваше, че все пак може да я чуят и да я познаят. Нейните стопани изобщо не я потърсиха, тя дори не им липсваше, толкова безразлично им беше, че котката я няма.\nИзминаха няколко дни, котката не се отчая и продължаваше да търси рожбите си. Един ден валеше силен дъжд и тя се скри под един навес, където имаше голям отвор. Мушна се навътре, за да бъде в безопасност и изведнъж чу тихо скимтене. Започна да се придвижва полека навътре и не след дълго откри едно малко котенце, което беше гладно, измръзнало и плачеше за майка си. Тя не беше забравила как изглеждат нейните деца, та нали майчиното сърце щеше да й покаже дали греши. Тя приласка котенцето, погали го и се сви до него, за да го топли. Това не беше нейното котенце, но нямаше значение, тя беше длъжна да го спаси, защото щеше да умре от студ. Котенцето се сви до нея и полека се успокои, дори започна да мърка. Когато дъждът престана, котката реши да поднови търсенето си, но преди това трябваше да нахрани котенцето. Тя се измъкна навън от дупката и започна да търси храна.\nНаблизо имаше една добра жена, която често оставяше храна на котките и тя плахо се приближи до нея. Когато жената я видя, сърцето й се сви от тъга, котката изглеждаше толкова тъжна. Жената бързо отиде за храна и когато се върна видя, че заедно с котката има и едно малко котенце. Жената искаше да вземе котката и котенцето, но голямата котка избяга, тя не знаеше, че трябва да си намери котенцата. Жената прибра малкото котенце у дома си, нахрани го добре, затопли го, приготви му хубаво легло и го остави да спи. Излезе да търси голямата котка, когато я видя да обикаля и да търси нещо. Тогава се досети, че вероятно има още котенца и майката ги търси. Реши да й помогне и започна да търси наоколо. Времето напредваше, скоро щеше да се стъмни и нямаше да се вижда нищо в тъмното. Жената реши, че ако не намери нищо тази вечер, на другия ден ще продължи търсенето. Когато жената се прибра, котката продължи да обикаля и да търси малките котенца. Цяла нощ обикаляше, надничаше навсякъде и накрая откри малкото котенце с болното краче.\nТова беше нейното най-малко котенце, изтърсака, знаем, че много често животните не отглеждат такива със здравословни проблеми или с физически недъзи, но в случая майката толкова беше страдала от загубата на децата си, че за нея нямаше значение, тя искаше само да прегърне своето котенце и да се грижи за него. Тя заведе малкото котенце при блока където живееше добрата жена и започна да мяука силно и когато жената се показа на балкона и видя, че котката е намерила едно котенце бързо излезе навън и го взе на ръце. Отвори вратата на майката, за да влезе вътре, но тя отново избяга и тогава жената се досети, че има още котенца. Тя отнесе котенцето при другото и излезе навън да помага на котката да намерят и останалите. Дълго обикаляха, но все не намираха малки котенца, когато срещнаха една друга жена с добро сърце и тя им каза че е прибрала две малки котенца, които са били полуживи от глад и студ. Тя ги покани в дома си, за да им покаже котенцата и понеже майката не разбираше какво става едната жена я взе на ръце и така отидоха да видят котенцата. Когато пристигнаха в дома на жената, котката веднага скочи от ръцете на другата жена и се втурна в стаята, където лежаха котенцата.\nТя веднага позна своите деца, започна да ги мие и да мяука, но този път нейното мяукане не беше тъжно, а радостно. Сцената на която присъстваха двете жени не може да се опише с думи, беше толкова мила и трогателна. Така упоритостта и най-вече майчината любов помогнаха на котката да намери своите деца. Жените се разбраха да съберат цялото семейство заедно и взеха решение да помогнат на котката в отглеждането на малките котенца. Те сложиха котенцата и майка им в една преносима клетка и ги занесоха при останалите, а от там веднага отидоха при ветеринаря, за да ги прегледа и лекува лапичката на едното котенце. Оказа се, че дефекта на лапичката не е толкова страшен и с една операция всичко ще се оправи. А котката прие и другото осиротяло котенце и се грижеше за него като свое, тя не правеше разлика между тях. Жените решиха да не разделят семейството и взаимно си помагаха в отглеждането на котките. Когато настъпи деня на насрочената операция те заведоха котенцето в клиниката и когато всичко премина се грижеха добре за него, за да се възстанови. Лапичката му напълно се оправи, а всички котенца растяха здрави и щастливи. Когато пораснаха достатъчно и трябваше да им потърсят дом, жените не знаеха как да постъпят, беше им много трудно след всичко преживяно да разделят отново котенцата от майка им.\nЕдин ден в дома на жената при която бяха котките дойдоха на гости нейната дъщеря и внучката й. Детето много се радваше на котенцата, играеше си с тях по цял ден. И в деня преди да си тръгнат, се случи нещо необикновено. Котката майка беше забелязала, че детето все пак предпочита точно определено котенце и затова преди да си тръгнат тя заведе котенцето при детето и го остави пред него. Така тя искаше да му покаже, че му подарява своето дете. Всички стояха като онемели и не можеха да говорят, стояха като вкаменели от постъпката на котката, защото всички разбраха какво искаше да им покаже. Детските очички светнаха от радост, от лицето му струеше такава обич и доверие, че думите не стигат да се опишат чувствата, които го вълнуваха. Детето прегърна котенцето, прегърна майката и й каза, че добре ще се грижи за нейното дете, че много ще го обича и никога няма да се раздели с него. Така майката нямаше да тъгува за рожбата си, защото сама беше дала най-скъпото за нея на детето. Когато котенцето си тръгна със семейството на детето, тя се сбогува с него, като му каза да бъде послушно, да не прави пакости и да обича новите си стопани, че и тя винаги ще го помни и ще го обича, и разбира се ще се виждат с него, защото то щеше да идва на гости при нея.\nОперираното котенце и майката останаха заедно при едната жена, а другите котенца отидоха в дома на другата жена, която ги беше спасила. Така всички котенца и тяхната майка вече си имаха нови домове с хора, които безкрайно ги обичаха и никога нямаше да ги изгонят навън. Майчината обич е толкова силна, че нищо не е в състояние да я сломи, тя може да преодолее много препятствия, може да измине много километри и никога да не се откаже от рожбите си, каквото и да става. Котенцата и тяхната майка имаха голям късмет, защото добрите хора на този свят все още съществуват и никога няма да свършат. Добрината и човечността винаги ще побеждават лошотията и злината. Не само хората, но и животните обичат своите деца, страдат, когато им се случи нещо, тъгуват за тях и се радват, когато са заедно. Обичайте животните и ги пазете, от тях можем да научим много, защото тяхната любов е безрезервна и безкористна.\nПриказката е подарък за моите внуци, които също много обичат животните.