Татуировка отстраняване - Как да премахнете татуировки\nТатуировките са предназначени да бъдат постоянни, така както можете да си представите, те не са толкова лесни за премахване. Най-общо казано, отстраняването на татуировки включва унищожаване или обезцветяване на мастилото за татуировки или премахване на кожата, която съдържа татуировката. Хирургът обикновено извършва една от следните процедури на амбулаторна база:\nТова е най-честата процедура, тъй като е без кръв и води до няколко странични ефекти.\nЛазерната светлина се използва за разрушаване или обезцветяване на пигментните молекули. Цветът на лазерната светлина зависи до известна степен от цвета на татуировката. Могат да се изискват няколко лечения. Ефективността зависи от няколко фактора, включително химическия характер на мастилото за татуиране.\nЛекарят абразира или пясък на горните слоеве на кожата, за да изложи татуировката и да махне мастилото. Възможно е да има известни промени в цвета или образуването на белези. Може да се получи непълно отстраняване на татуировката, ако татуировките са натъпкани дълбоко в кожата.\nЛекарят по същество отрязва част от татуираната кожа и обшива кожата обратно. Това лечение е подходящо за малки татуировки. На мястото на шевовете може да се получи повдигнат белег.\nРецепти за мастило за татуировки Татуировка мастило химия\nРазбиране на понятието криогенетика\nКак да конвертирате кубични метри на кубични крака\nТемпература на образуване на общите съединения\nКак да намерите обема в тестова тръба\nТрудната вода е радиоактивна?\nБензин и октанови рейтинги\nЗнаци за безопасност на лабораторните лаборатории\nИстинските истории за НЛО и извънземни.\nЗастаряващото население на Обединеното кралство\nТоп френски глаголни книги\nЗа да убиеш морковото птиче: Въпроси за дискусионни клубове\nЗапознайте се със съпругата на Р. Макилрой Ерика Стол (плюс бившите му пламъци)\nБийтълс албум улики, които доказват, че Пол Маккартни е мъртъв\nДефиниция и примери за силогизми\nРазликата между Иран и Ирак\n4 Шампион на тенис от Уимбълдън, които преминаха към голф\nКак журналистите използват Facebook за намиране на източници и популяризиране на истории\nКак да направите Glow в тъмната мастило\nИзграждане на къща от слама? Сериозно?\nПрегледайте пролетното куче за кучета за вашия велосипед\nПриказки за истинско изживяване\nДали Kia Soul е автомобил или SUV?\nХибридни съкращения Започвайки с буквите N и O\nАнатомия на каяк\nИстория на Лунната роувър


Как да четете, за да научите и упражнявате мозъка си 28 август 2019\nКнигиИзучаване наЖитейски уроцичетенеписане\nЧетох Тревожност на състоянието от Ален де Ботън и това ме промени. Наистина научих нейните уроци, а не просто консумирах страниците му. Ето как го направих ...\nСтъпка 1: Започнете с страхотна книга\nПрочетете книга със смисъл, нещо, което изследва въпросите на ума, сърцето и душата. За това упражнение ще искате съдържание, с което можете да се борите психически с часове, без да се отегчавате.\nЕто някои от въпросите в душата ми, които ме доведоха до състоянието на тревожност: Защо искам други хора да ме харесват? Защо винаги искам да бъда повече, да имам повече и да постигна повече? Защо преследването на успеха ме оставя неосъществено, независимо дали печеля или губя?\nСлед като имате книгата си, трябва да я прочетете по различен начин.\nСтъпка 2: Прочетете, за да научите\nЧетенето може да бъде суперсила. Тя е най-подобна на поглъщането на мощност, сила, която притежават някои супергерои, която им позволява да поемат силите на други супергерои и сами да използват тези сили. Rogue, X-men мутант от Marvel Comics, има тази способност.\nКогато четем, можем да усвоим знанията, които друг човек е придобил след цял живот на преживявания. Можем психически и емоционално да ходим в обувките на някой друг, докато авторът споделя своята гледна точка за света, предизвикателствата, пред които е изправен, и уроците, които са научили.\nКак можем да се възползваме максимално от четенето си? Направете четене на учебен процес, а не просто консумиране на пасивно информация. Помислете, докато четете. Не обръщайте страниците. Спри се. Осъществявайте връзки с други идеи и информация. Ако искате уравнение за иновации и креативност, ето:\nкакво знаеш + нещо ново научаваш = нова идея\nЕто един съвет от Кийт Холиоак, професор от UCLA, фокусиран върху този тип творческо мислене. Докато четете, питайте се: „за какво друго ми напомня това?“ И „защо ми напомня за това?“\nДокато правите връзки или научавате нови идеи, запишете ги! Създайте индекс в самата книга, където можете да запишете номера на страници и съответните идеи, мисли и цитати, за да можете лесно да получите достъп до тях по-късно. Това е снимка на 2 от моите 5 индексни страници в състояние Тревожност. Ако искате да научите повече за воденето на бележки, Тим Ферис има страхотен пост за това тук. Също така, Райън Холидей навлиза в още по-голяма дълбочина на 3x5 система от бележки тук (току-що започнах да тествам тази система).\nСтъпка 3: Редактиране като главен\nИма основополагащо умение, необходимо за четене, учене и прилагане на информация: редактиране.\nНашият живот е поредица от решения, взети с несъвършена информация. Или имаме твърде много информация и трябва да филтрираме безсмисленото, за да открием това, което наистина има значение, или нямаме достатъчно информация. И в двата случая трябва да решим коя информация е най-важна и след това да действаме по нея. Как да се подобрим при редактирането? Както всичко друго в живота, ние практикуваме!\nДжейсън Фрид каза, че имаме нужда от клас само по този въпрос и той би искал да го преподава. Идеята му е да даде на учениците тема и да ги накара да практикуват редактиране, като напишат 3 страници, след това 1 страница, след това 3 абзаца, след това 1 параграф, след това 1 изречение, всичко по същата тема. По този начин учениците ще се научат да мислят за най-важното и след това ефективно дестилират и предават тази информация. Джейсън е главен редактор, просто вижте как той съобщи цялата тази идея в проста илюстрация:\nИскам да бъда главен редактор, затова реших да се представя чрез моята версия на теоретичния клас на Джейсън. По-долу е моята „курсова работа“, обобщение на книгата на Ален де Ботън за състоянието на тревожност. За всеки раздел на книгата включвам 3 абзац, 3 изречение и 1 резюме на изречението.\nПрекарах повече от час, преминавайки през това упражнение за редактиране на книгата като цяло и след това всяка отделна глава, 11+ часа само редактиране! На всеки етап от процеса на редактиране трябваше да преосмисля каква информация е наистина най-важна. Идентифицирах основното съобщение и се опитах да го предам просто и ясно. Това беше тежък труд, но ме принуди да се замисля дълбоко и наистина да науча какво трябва да каже Де Ботън.\nОпитайте това упражнение само на една глава от следващата страхотна книга, която прочетохте.\nпослепис не е нужно да четете изчерпателното ми обобщение на състоянието тревожност по-долу, но прочетете поне един раздел, за да разберете как работи това упражнение за редактиране.\nТревожността от състоянието е тревогата, която постоянно изпитваме относно това, което другите мислят за нас и за нашето значение в техните очи. Тревожността на състоянието има пет основни причини:\nДа търсим любовта на другите, за да обичаме себе си.\nНе отговаря на нашите собствени очаквания за постижения и статус.\nЖивотът в меритократично общество ни кара да се страхуваме от бедността и нейния срам.\nДа бъдеш заобиколен от сноби, които ценят само силата и влиянието.\nДа знаем светския успех не е изцяло в нашия контрол.\nСъществуват решения, които да ни помогнат да се преборим с безспорната си нужда от статус:\nФилософията ни учи да основаваме собствената си стойност на това, което знаем, че е истина чрез разума, а не на това, което другите хора мислят за нас.\nИзкуството ни помага да виждаме себе си и другите такива, каквито наистина сме.\nПолитиката може да промени това, което обществото цени; богатството не е универсално важно във времето и културите.\nРелигията ни напомня, че постигането на светски статус не е целта на нашето съществуване.\nБохемия ни показва, че можем да пренебрегнем общественото мнение и да успеем в живота по свой начин.\nРазбирането защо сме обсебени от статута и решенията, които могат да помогнат, е първата стъпка към облекчаване на тревожността на състоянието. Ще продължим да се тревожим за собствения си статус, но можем да изберем вида статус, който ни интересува и да успеем в живота по свой начин.\nНие постоянно се притесняваме какво мисли светът за нас. Стойността ни в очите на настоящото обществено мнение се основава на това колко богатство и власт имаме. Но можем да изберем други ценности и да успеем в живота по свой начин.\nМожете да прекарате целия си живот в притеснения за това, което другите хора мислят за вас, или можете да изберете кое е най-важно за вас и да успеете в живота по свой начин.\nОбобщения на главите\nТърсим два вида любов: 1) сексуална любов и 2) любов от света. Тази книга е за нашия стремеж към любовта на света. Искаме власт, слава и пари за това, което представляват, внимание от другите. И защо толкова много искаме това внимание от другите? Тъй като дълбоко в себе си не сме сигурни в собствената си стойност, затова оставяме мнението на другите да определят как виждаме себе си.\nНе би ли било хубаво, ако не се грижехме толкова? Независимо дали никой не ни забелязва или всички ни забелязват, ние знаехме собствената си стойност. Красива приказка е, но забелязваме Ние се грижим. Ние виждаме и доброто и лошото в себе си и се вглеждаме в мнението на другите, за да решим как ще се виждаме сами.\nВниманието или пренебрежението от страна на другите има невероятна сила над нас. Ужасяващо е и отваряне на очите да осъзнаем колко чувствително е настроението ни към поведението на другите. Яздим влакчето на емоциите до върха на еуфорията с една любезна дума и в следващия момент свободно падане в ямата на отчаянието със страничен поглед. Ние постоянно се тревожим за мястото си в света.\nНие гоним след пари, власт и слава, за да се чувстваме обичани и уважавани от света. Ние сме несигурни и несигурни в собствената си стойност, затова гледаме на мнението на други хора, за да решим как се чувстваме към себе си. В резултат на притесненията за нашето място в света и как другите хора ни виждат, ние неволно даваме на другите хора власт над нас.\nЗа да обичаме себе си, трябва да се чувстваме обичани от света, така че гоним нещата, които смятаме, че светът цени и това ни унищожава.\nСредният човек не винаги е вярвал, че може да направи повече, да бъде повече, да има повече. Това са нови идеи. Преди индустриалната революция през 18 век, по-голямата част от населението е било селяни, които се борели да останат живи и да умират, преди да навършат четиридесет. Те може да не са били особено щастливи от многото си в живота, но не са вярвали, че могат да станат крал. Те не можеха да направят нищо, за да спечелят повече статус, защото статутът беше даден от Бог. Техният жребий беше техният жребий.\nТехнологичните иновации от последните няколко века доведоха до бърз материален прогрес и повишаване на стандарта на живот на всички хора, а не само на крале и аристократи. Революционните политически и социални идеи станаха реалност и започнаха да се разпространяват след 1776 г. Изведнъж статусът ви не се определяше от това кой сте роден, а от това, което постигнахте в живота (предимно измервано финансово).\nТъй като способността ни да напредваме съществено нарастваше, способността ни да се чувстваме ужасно от това, че нямаме „достатъчно“. Ако всички са "равни", тогава теоретично бихте могли да имате каквото има вашият съсед. Но ако не достигнете това ниво на постижения или богатство, чувствате омраза към себе си и към онези, които имат повече от вас. Можем да имаме много повече, отколкото са имали нашите предци, но компромисът е, че постоянно се тревожим, че не сме всичко, което бихме могли да бъдем.\nНе винаги сме вярвали, че можем да придобием повече статус чрез собствените си усилия. Технологичният, политически и социален прогрес през последните три века ни даде възможност да очакваме повече от себе си. Имаме неограничен потенциал да увеличим богатството и статута си, но също така имаме неограничен потенциал да се сравняваме с другите и да се чувстваме по-ниски.\nНие сме благословени и проклети, че живеем на земята в момента, можете и да очаквате да постигнете всичко и да се отчайвате, защото не сте постигнали всичко.\nМалко хора обичат да са бедни, но начинът, по който бедността се отразява на самочувствието ви, зависи от това как вашата общност гледа на бедността. През по-голямата част от последните две хиляди години бедните хора имаха три успокояващи истории, за да обяснят бедността си.\nБог направи духовенство, благородство и селячество и между класовете имаше взаимно уважение, защото всеки клас знаеше, че имат нужда от останалите.\nНиският статус не се равнява на моралната стойност и бедните в крайна сметка ще го изкарат на небето и ще наследят земята.\nБогатите бяха зли крадци и не си струваха да се почитат и в крайна сметка щяха да понесат последствията от злите си пътища.\nОт средата на осемнадесети век започват да се появяват три нови истории, които обясняват бедността. Тези истории направиха бедността по-трудна за преживяване и притеснение.\nБогатите допринасят най-много за обществото, а не бедните. Алчни богати хора, водени от невидимата ръка, създават повече просперитет за всички, но бедните са източник на ресурсите на обществото.\nБогатството и моралът са свързани. В общество, в което всеки има достъп до възможности, онези, които успяват и постигнат богатство, го правят поради характера си, а не поради своята кръвна линия или наследство. Заможните хора са по-добри, а обратно, бедните хора са по-лоши и заслужават бедността си.\nБедните са по-ниско генетично и психически. Социалният дарвинизъм каза, че богатият или беден е резултат от нашата биология и да помагаме на бедните с благополучие е безсмислено, защото бедните не могат да се променят.\nСякаш борбите за бедност не са били достатъчно лоши, в меритокрацията бедните хора също изпитват срам, че са бедни.\nДа бъдеш беден е повече или по-малко поносим в зависимост от историята, която вие и вашата общност вярвате в това, което причинява бедност. Почти две хиляди години това, че сте бедни, не е задължително да се отразява лошо на вашия характер или собствена стойност. Меритократските общества създадоха възможност за всички, но те въведоха и идеята, че бедните хора са по-ниски и бедността е тяхна собствена вина.\nОбществото използваше състрадание към бедните, но в меритократичното общество бедните се разглеждат като по-долни и изпитват срам за това, че са бедни.\nИдваме в света като безпомощни бебета и сме обичани безусловно само заради това, че сме себе си. Но това не трае С напредване на възрастта навлизаме в свят, пълен със сноби: хора, които търсят власт и отдават своето внимание и любов само на тези с висок светски статус. Снобите не се интересуват от това кой сме в дълбочина, а само какво правим и какво имаме.\nВестници и клюки влошават проблема. Снобите се борят да мислят за себе си и вместо това гледат на мненията на важни хора, за да ръководят собственото си мислене. Пресата е обсебена от богатството, силата, влиянието и красотата, а не кои са хората в действителност или значението на обикновения живот. Хората се страхуват от собствената си незначителност и изпитват нужда да омаловажават другите.\nВ свят на снобите хората търсят лукс и статус като важни символи. Това, че не разполагаме с тези символи, означава, че сме лошо материално, но това също води до емоционална злоупотреба чрез пренебрегване и страничен поглед от снобите.\nИскаме да бъдем обичани за това, кой сме вътре, а не това, което правим или имаме. Но ние живеем в свят на снобизма, в който любовта и вниманието се обръщат на хората с власт, влияние и статус. Снобите емоционално наказват хората с нисък статус чрез пренебрежение и срам.\nИскаме да бъдем обичани за това, какви сме, но живеем в свят на сноби, които ценят само влиянието.\nВ миналото придобиването на статус беше почти невъзможно, но така го загубих. Ако си се родил благородник, винаги би бил благородник. Не е нужно да се притеснявате, че ще загубите мястото си в обществото, а съвременните общества се бориха да обърнат това. Статусът вече не се дава при раждането, а вместо това се печели от представянето ви в бързо движеща се и постоянно променяща се икономика. Ние обаче не сме в пълен контрол над представянето си или способността си да придобиваме и да държим статут. Това ни тревожи.\nНашият успех и самочувствие зависят от 5 непредвидими неща:\nFickle талант. Не можем да насочим таланта си както желаем. Понякога сме талантливи и успяваме, а друг път явно талантливи и неуспешни.\nЗависимост от късмета. Независимо дали вярвате в късмета или не, това, че сте на правилното място в точното време, е от значение. В миналото късметът беше приемлив отговор за успех и неуспех, сега ние вярваме, че контролираме и намаляваме въздействието на късмета.\nЗависимост от работодател. Ще загубя ли работата си? Ще получа ли промоцията? Отговорите често са извън нашия контрол, независимо от представянето ни.\nЗависимост от рентабилността на работодателя. Нашето представяне може да бъде невероятно, а нашият работодател все още може да се бори. Пазарът се променя бързо и за компаниите е трудно да поддържат успеха си.\nЗависимост от световната икономика. Икономичността преминава през стрели и бюстове, независимо от представянето ви.\nНашият статус на работа никога не е гарантиран, зависи от нашите резултати и здравето на организацията. Това предизвиква безпокойство. В допълнение, нашата работа е как печелим статут и уважение от другите, това е, което ние "правим". Това предизвиква още повече безпокойство. Ние имаме по-малко контрол, отколкото сами по себе си да вярваме в основния източник на нашия светски статус.\nВсеки може да придобие статут чрез собствено представяне и успех. Ние обаче имаме по-малък контрол върху представянето и успеха си, отколкото смятаме, че правим. Източникът на нашия статус, нашата заетост, може да изчезне моментално независимо от представянето ни и това ни тревожи.\nИскаме да вярваме, че имаме пълен контрол над способността си да печелим статус чрез упорит труд, но голяма част от това, което води до успех, е извън нашия контрол.\nПовечето хора се грижат дълбоко за това как те се гледат от света. В исторически план хората се грижеха толкова много, че бяха готови да умрат в двубой, само за да защитят честта си. Днес не се дуелираме до смъртта, но нуждата да бъдем харесвани от другите може да бъде все още първият ни приоритет. Има група хора, които отказват да се видят чрез мнението на другите, философи.\nДревногръцките философи не основавали своята собствена стойност на мнението на другите, а на собственото си поведение и логично тествани мнения за себе си. Те се съпротивляваха на тревожността на състоянието с причина да си задават въпроси от рода на „Искам ли наистина това, от което се нуждая?“ И „Това, от което се страхувам, наистина има какво да се страхувам?“.\nФилософията не цени общественото мнение, защото се основава на интуиция, емоция и обичай, а не на разум. Практикуващата философия може да ни остави без приятели, докато отхвърляме мнението на другите, но може да ни помогне да основаваме собствената си стойност на разума и логиката, вместо на мнението на друг човек. Ще се грижим по-малко за това какво случайни хора мислят за нас, и повече за това кои ние знаем, че сме.\nДревните философи устояха на изкушението да се грижат за това, което другите мислят за тях, използвайки разума и логиката, за да тестват мнението на другите. Ако някой друг има отрицателно мнение за нас, тогава трябва да ни интересува само дали това мнение е вярно. Това, което ние сами знаем, е това, което има значение, а не това, което другите случайни хора мислят за нас.\nИзкуството помага да ни обясни човешкото състояние, то е критиката към живота. Много художници са използвали романи, стихотворения, пиеси, картини и филми, за да предизвикат обществото и начина, по който той възнаграждава статут. Големите художници ни помагат да видим разрушителния път на снобизма и ни принуждават да преоценяваме кои качества и ценности имат реална стойност.\nСтрахът ни от провал е толкова голям, в голяма степен, защото се притесняваме какво ще мислят другите за нас, ако се провалим. Трагедията като форма на изкуство ни помага да гледаме на провала с повече разбиране и съпричастност. Трагедиите ни учат, че хората са сложни, правят грешки, а понякога са просто нещастни. Не завършваме трагедия, съдейки за главния герой, чувстваме се за героя. Трагедиите ни напомнят, че човечеството ни свързва всички и че и ние бихме могли да имаме същия трагичен край.\nКомедията ефективно маскира критиката и важните уроци вътре в забавлението. Големите комици ни принуждават да се изправим срещу нашите дълбоки уязвимости, особено тревожност за собствения ни статус. Голяма шега ни оставя да се чувстваме неловко, че комикът знаеше толкова много за нас и утешаваше, че не сме сами в своите несигурности.\nИзкуството е ефективно средство за облекчаване на налягането на състоянието на тревожност. Изкуството ни дава свежа и освобождаваща гледна точка върху себе си, състоянието, провала и човешкото състояние. Трагедия ни напомня, че статутът е мимолетен и комедия ни принуждава да се изправим пред собствената си уязвимост.\nГолямото изкуство ни помага да виждаме себе си и другите за това, което наистина сме, а получените сълзи от радост и тъга смекчават тревожността ни.\nКак се дава статут в едно общество се променя, просто погледнете това, което се оценяваше най-много в различни исторически епохи: Спарта оценяваше жокеите, които биха могли да убият, Европа от VIII век, ценени християнски светци, Европа от 12 век, почитани рицари в замъци, а Великобритания от 19 век похвален благороден джентълмен , „Управляващите идеи на всяка ера винаги са идеите на управляващата класа.” Политиката е начинът, по който хората и обществата променят това, което ценят, или кои характеристики и идеали са достойни за висок статус.\nДнес статутът се присъжда на хора с пари. Вярваме, че парите представляват моралната стойност на човек и тези пари носят щастие, но това не е вярно. Коренните американци живееха материално скромен живот, но се радваха на високо ниво на задоволство. Тогава европейските търговци учеха индийците да искат материално богатство. След това системата за индиански статут бързо премина от постигане на мъдрост към събиране на неща и тези неща не ги направиха щастливи.\nНие сме подтикнати да вярваме чрез поредица от идеология, че общностите, в които живеем, и техните правила, ценности и институции по някакъв начин са естествени. Те не са. Обществата постоянно се променят и промените, които е невъзможно да си представим, могат да се случат само за няколко поколения. Например, погледнете напредъка, който жените постигнаха социално, политически и икономически само през 20-ти век. Да имаш политическа перспектива означава да разбираш идеологиите на нашето общество, а разбирането е първата стъпка към създаването на промяна.\nОбществата определят какво ценят хората и кой получава статут, но това се променя с течение на времето чрез политиката. Днес обществото цени пари и използва идеологията, за да ни убеди, че това е естественият ред на нещата. Но награждаването на парите не е естествено и разбирането на това е първата стъпка към промяната.\nОбществото променя това, което най-много цени въз основа на това кой е отговорен; днес обществото цени богатството, но политиката също може да промени това.\nМисленето за собствената ни смърт ни помага да живеем по-автентичен и смислен живот. И от гледна точка на смъртта, религиозните и светските идеи за това, което има значение в живота, са много сходни: любов, връзки и милосърдие. Религията насърчава верните последователи да се тревожат за своя статус в очите на Бога, а не за това, което светът мисли за тях.\nПомислете колко ограничено е вашето съществуване спрямо безкрайността. Посетете древни руини и оценете огромни природни пейзажи, всички сме малки и незначителни за сравнение. Виждайки огромната разлика между нашите смъртни себе си и безкрайността, прави лесно да се пренебрегнат дребните различия между нас и другите хора. Ние сме по-сходни с останалото човечество, отколкото обичаме да признаваме, но обгръщането на общността може да облекчи тревожността ни от статута.\nРелигията ни учи, че можем да постигнем два различни статуса: светски и духовен. Световният статус се основава на властта, богатството и това, което другите хора мислят за нас. Духовният статус зависи от смирението, любовта и служенето на другите. В миналото религията успешно използва изкуството, музиката и архитектурата, за да почете духовните качества и да ги запази винаги в очите и ума на хората.\nОбмислянето на собствената ни смърт може да ни помогне да живеем по-смислен живот сега. Притесненията за различията между хората са безсмислени, всички сме малки и незначителни в сравнение с безкрайното време и пространство. Религията е помогнала на хората да се безпокоят по-малко за получаване на пари и власт и повече за даване на любов и услуга.\nНие се тревожим по-малко за това какво мисли светът за нас, когато обмисляме собствената си смърт, относителната незначителност на всички хора и мнението на Бог за нас.\nИзборът да живеете живота си по свой начин може да намали състоянието ви на тревожност и бохемите трябва да благодарим за легитимирането на тази идея. Бохемите награждават изкуството и чувството, а не богатството и светския статус. Торе дава глас на този бохемски идеал в Уолдън, казвайки: „Човекът е богат пропорционално на броя неща, без които може да се справи.“\nТрудно е да оспориш идеите, културата и ценностите на обществеността и да живееш по свой начин. Особено трудно е да направите това, ако поддържате приятелства и асоциации с хора, които ценят преди всичко пари и власт. Бохемците избират внимателно приятелите си и се сплотяват с други бохеми, за да избегнат натиска на връстниците на търсещите статут.\nНе можем напълно да избягаме от нуждата си от статус, но можем да изберем как да задоволим тази нужда. Можем активно да избираме ценностите, които са най-важни в живота ни, вместо да приемаме сляпо материалистичните ценности на общественото мнение. Има повече от един начин за успех в живота.\nБохемите популяризираха идеята, че можете да живеете живота по свой начин и да избирате собствените си ценности. Но изборът да не цените парите и властта е трудно, ако продължите да се свързвате с хора, които ценят парите и властта. Ще продължим да се грижим за собствения си статус, но можем да изберем вида статус, за който ще се грижим и ще успеем в живота по свой начин.\nНе е лесно, но можете да се противопоставите на общественото мнение, да изберете ценностите, при които ще живеете, и да постигнете успех в живота по свой начин.


Българската литература: отвъд световното в глобалното – К\nБългарската литература: отвъд световното в глобалното\nПреди време започнах да пиша разказ, но така и не го довърших. Започваше приблизително така:\nПривечер. Млада жена стои пред прозореца на апартамента си на дванайсетия етаж. Градът се разстила пред погледа й, тук-там в по-мрачните апартаменти започват да проблясват електрически светлини, други прозорци все още отразяват последните отблясъци на залязващото слънце. И покриви, много покриви като покрови над човешкото общежитие. Зад гърба на жената, върху дивана е заспало бебето й, в ъгъла свети и едва-едва жужи телевизор. Жената гледа и същевременно се ослушва, може би чака мъжът й да се прибере от работа. Стъпки не се чуват, но до напрегнатия й слух достигат думи от екрана, жената постепенно ги различава и вниманието й се насочва към тях. Мъжки глас казва, че населението на земята е достигнало седем милиарда, само след още тридесет години, ще бъде единайсет милиарда…\n…седем милиарда, единайсет милиарда, седем милиарда, седем милиарда – започва да повтаря умът на жената и числата някак не напускат съзнанието й, остава и не се разсейва. Покривите на сградите и прозорците пред очите й се преумножават, седем милиарда продължава да кънти в главата й, тя вече не чува телевизора, който вероятно е сменил темата… Става дума за някакво „късо съединение” в ума й и то може да се опише надълго и драматично, може и съвсем кратко и неутрално. Докато трае обаче, бебето на дивана се размърдва и издава звук, жената се обръща към него, то протяга ръчички и я гледа с широко отворени очи. Жената не помръдва. Продължава да го гледа и гледа, става ясно, че е стъписана. Бебето й е съвсем чуждо, допреди да се събуди, то е имало ясно сини, прозрачни очи, сега те са тъмни, почти черни и светлината не прониква в тях, не може да бъде, мисли жената и продължава да гледа… Във въображението й изведнъж възниква картина, всъщност невъобразима: седем милиарда креватчета и бебета в тях, някое от всичките е нейното.\nЖената не може да помръдне, тя не намира сили да стигне до бебето, то се взира в нея, но не плаче, само я гледа с черни очи.\nПреди години ми се случи да посетя Франция по „литературни причини” заедно с група български писатели. Наред с другите мероприятия, имахме среща с редактор в престижно издателство, той ни разказа за издателския бизнес и господстващите концепции в него. Вече нищо не помня, незабравим остана само един факт, който научих тогава. Във Франция, каза той, се издават около 50 000 романа годишно. Всеки един роман преседява в книжарници между шест месеца и година. После се връща в издателството, а издателството го претопява. Въпросът с „претопяването” се оказал особено важен за оцеляването на издателствата, защото складовите помещения са много скъпи и не е рентабилно книгите да се съхраняват. Проблемът е решен със специални заводи за претопяване. Книгата, значи, е средно ликвидна стока, разваля се след около година, мина през ума ми…\nТогава започнах да пиша и разказа за майката и нейното бебе, но той остана недовършен. Вероятно съм искала да дам форма на една мисъл-интуиция, загнездила се в съзнание ми, която гласи следното: „глобалното” и „световното” не са синоними, глобалното изяжда и оглозгва „световното”, докато лукаво се предрешава като „синоним”. На бебето очите са черни и без светлина – някаква далечна асоциация се яви и започнах да пиша разказ, но после забравих, а това „откровение” в парижкото издателство се случи отдавна. Оттогава нещата още и още се промениха, може би е дошло времето да превърна интуицията в що-годе разбираема мисъл или поне да довърша разказа. Ако се опитам да „дефинирам” мисълта, то тя би звучала така:\nПонятията за Глобално и Световно не съвпадат, те вече не могат да са синоними, дори напротив, в напрежение са едно спрямо друго. Войната между тях, дори и краят й да е предизвестен, би могла да е драматична и да стане предмет на разказ с неочакван край.\nАко сега пишех тези редове в „глобалната мрежа” и споделях „умни” мисли с приятели във фейсбук, вероятно щях да сложа емотиконче с усмивка, за да придам известен ироничен оттенък на „разказа” или „войната” и така да се оправдая за странната мисъл. Аз обаче не съм в „глобалната мрежа” и не разполагам с подобни средства, тъй че ще се наложи да описвам и обяснявам „времето” и „мястото” на действието, обстоятелствата, това все още е препоръчително в теорията на разказа, дори ако разказът е фантастичен.\nПиша тези редове в къщата си на село, днес, през август. В селото повечето къщи са празни, в него живеят 10 зимни и около 40 летни жители, тези, които се преселват от града през май и се изселват през октомври. Аз съм от вторите с перспектива скоро да се превърна в единадесетия целогодишен жител, защото в селото въздухът е чист, а градският не ми понася. От едната ми страна е гората и поток, който ромоли, от другата ми страна е пътят, по който минават няколко коли на ден, не винаги. Над мен е небето, съвсем истинско и далеч от самолетния трафик. Защо казвам всичко това? Защото има значение от къде пишеш, особено когато въпросът, който е поставен, е за „мястото” – в света или върху глобуса, – пък било то и на една литература, която едва ли има място. Въпреки това, отбелязвам „във” и „върху” в курсив, защото са важни указатели за „място”, ако успея да открия такова. От перспективата на селото с десет зимни и четирийсет летни жители, необозначено върху глобуса, този въпрос е абсолютно ненасъщен и поставя автора на подобен текст в неловко положение и нужда да се оправдава, бедата е, че няма пред кого, а оневиняващи емотикони в природата липсват. Затова обръщам очите си нагоре, където летят птиците и казвам в ума си: „Прощавай. Това са излишни неща, и все пак напрежението между световното и глобалното нищо чудно да затрие литературата. Не би било голяма беда, но току виж затрие и селото, което вече е катастрофа.”\nЧувствам се донякъде оправдана: питат ме и ще отговоря като ученичка, на която учителят е задал реторичен въпрос, и ученичката трябва единствено да го разясни и опише. Реторичността на въпроса е несъмнена: ако се пита дали българската литература е и може да бъде „световна”, единственият политически коректен отговор е „да” със съответните доказателства. Всеки друг отговор би бил неприемлив, направо дискриминационен. Същото се отнася и за въпроса дали се вписва в „глобалния свят”, защото „световно” и „глобално” до голяма степен се мислят като синоними. А щом отговорът е очевиден, той може да се види и ученикът трябва единствено да го разясни и опише, т.е. да го „илюстрира”.\nВсичко започва от тялото, то е безспорно поради мястото, което заема; и ако искам да намеря място на българската литература, трябва да видя къде е положено тялото й. Библиотеката е единственото реално „място” на литературата като пространство, там тялото й почива, там литературата си е у дома между кориците на книгите (както аз съм у дома на село), затворена и прибрана, дори бих казала съхранена, докато някой я посети и я изтръгне от нейната уседналост. Това нейно „място” е и насъщен проблем, който литературата създава за много хора в тяхното състояние на градска пренаселеност, досущ като проблема на издателствата със складовите помещения, но напоследък той се смята решен и решим в личен план, защото й е придадено виртуално битие, битие като „холограма”, което решава пространствения въпрос. За мене това не е решение, аз съм от старото поколение, за което виртуалната любов е загадка. Поради това за кратко влизам вътре в къщата, за да потърся помощ по моя въпрос от библиотеката и като несъмнена реалност да огледам „тялото” на литературата – къде и точно как е положено. Една библиотека понякога може да разкаже повече от всички витиевати мисли, способни да размият реалността. Още повече, тази библиотека е моята библиотека, личната, литературата в мястото на нейната скритост за мен, литературата като моя, защото тя е винаги нечия, а не ничия. Надеждата ми е тя сама да ми разкрие въпроса за световното и глобалното си предназначение и употреба, въпрос, на който съвсем неразумно приех да отговоря, без да ми е насъщен в това място на 40 летни и десет зимни жители.\nМоята библиотека е голяма. Като за село, необозначено на световната карта, та камо ли на глобуса, дори огромна. Състои се от една стена с рафтове отгоре до долу и два шкафа на двете странични стени. На стената книгите са видими и открити, в шкафовете са скрити, изваждането на книга от тях изисква специално усилие. Централната част обаче е идеално подредена, там е мястото на световната (по всеобщо и мое мнение) литература и смея да твърдя, че библиотеката ми е съвсем представителна, тя съхранява всичко значимо – от Омир до Пруст, Томас Ман, Джойс, и свършва с плеядата около него. Бедата е, че наистина „свършва”, това трябва да се приеме съвсем буквално, физически, претъпкана е и, струва ми се, дори една книга повече не може да побере. В последните десет-двайсет години успях да прибавя върху рафтовете й само няколко тома на Томас Бернхард и „Доброжелателните” на Джонатан Лител, но те, заедно с Борхес и някои по-скорошно мъртви, вече са в хоризонтално положение върху другите, вертикално място няма, но пък така пазят от прах книгите под себе си като своеобразни покриви, и бих могла да продължа този хоризонтален ред… само че, да си призная, вече доста рядко купувам книги, човекът е лимитирано същество и тези в библиотеката май ми стигат, предпочитам да ги препрочитам. Когато дълго време не срещаш нищо, което да задържи вниманието ти, постепенно се отказваш да търсиш. След една определена възраст времето твърде се скъсява за „актуални новини” и любопитството намалява, световната литература се оказва достатъчна. Изпълнена, свършена и съвършена.\nВ тази централна секция българска литература няма, тя почива в шкафа вдясно, но причината би могла да е в специалния й статут за мен, защото съм част от тази литература. В този смисъл, нейната изнесеност навярно нищо не означава, трябва само да разбера дали може да има място в „световната секция”, ако хипотетично си представя един допълнителен рафт. Тази вероятност не бива да се пренебрегва, въпросът обаче в момента не ме занимава, въпрос на интерпретация е, а сега просто съзерцавам. Обичам да съзерцавам тези книги, защото те „лъчат” светло и подредено, далеч по-трудно е да се съзерцават шкафове, но пък книгите в тях не се прашат като компенсация за това, че не се виждат.\nБългарската литература в шкафа може и да не се вижда, но той също е подреден и редът му някак стои в съзнанието ми, нямам нужда дори да отварям вратите му, за да го опиша – от „Мамино детенце” през „Вечери в Антимовския хан” до „Осъдени души” и т.н., та до днес, в очакване внуците ми да го четат някой ден, въпреки че надеждата не е голяма. Това, че Джойс не е в по-благоприятно положение по отношение на прочита, не е утеха. Все пак имам съзнание, че не мога да им оставя шкафа в безпорядък.\nШкафът вляво обаче ме кара малко да се срамувам. Не бих го отворила пред чужди очи, защото в него цари пълен хаос, книгите са натрупани една върху друга и ми е трудно да си призная такова немарливо отношение. Когато се препълни, книгите поемат път към гаража, това също ме кара да се срамувам, защото така съм принудена да се съглася с онзи редактор от парижкото издателство и неговите заводи за „аутодафе” на излишните книги. Гаражът е „крайно място”, което ще се изчерпи и няма да може да приема „оборотните” книги, но тогава и мене няма вече да ме има, затова не го мисля.\nТози шкаф „не за пред чужди очи” крие литературата, стигнала до мене от последните двайсет-трийсет години. Ще се въздържа от имена, защото не в имената е въпросът, а и някой може да се обиди, ако спомена нобелов лауреат например. Важното е, че това е шкафът с известната литература (неизвестната не мога да преценя, въпреки че силно вярвам да съществува) от времето, когато светът от свят се превърна в глобус, нейният контекст е глобусът. Мога да я нарека и „глобусна литература” и дори да патентовам това понятие със съответно обяснение: глобусът е онази „топка”, която можем да въртим, да прехвърляме в ръцете си и да притежаваме, ако си спомним гениалната сцена на Чарли Чаплин в ролята на Хитлер. Обозримото необозримо. Имам известно извинение за безредието в този шкаф, просто не намирам принципа, по който да го подредя. В „световната” ми секция това са езиците. Литература, писана на немски, на френски, на руски, на полски и т.н…. ясен принцип, нищо, че повечето книги са преведени, въпреки пре-ведеността им, тези книги остават в езика си, обогатен в друг, и особено ако преводът е добър, „почвата” им е пренесена. „Почвата” на литературата безспорно е езикът, тя е тежък материал с много пластове и изисква усилия, за да се пренесе, изисква и „място”. Ливада, гора, долина, небе… каквото и да е собствено „място” за собствения й контекст. Ако бях мистичка или героиня на Борхес, бродеща из някоя Вавилонска библиотека, щях да напиша, че бродничеството ми е разговор с френския „дух”, немския „дух”, руския „дух”… но аз не съм нито едното, нито другото. Лишена от този принцип, изоставих шкафа на произвола, в него просто трупам книги. Тези книги имат автори, но за повечето бързо забравям откъде са, както и езика, на който изначално са написани, освен ако името не е много характерно, помненето обаче е излишно, защото всъщност тези книги са написани много добре на един език (не съхранявам „недобре” написани книги, те директно биват отпратени в гаража). За изключения сега няма да споменавам, важен е принципът и причините за липсата му, довела до неразбория и срам да споделя този шкаф с чужди очи. Ако някой ме обвини в немарливост, мога да се оправдая с един откъс от любима книга в централната секция: в съветската лудница попада поетът Иван Бездомни. Неочаквано през нощта при него влиза посетител – Майстора. Пита Бездомни с какво се занимава и той си признава, че е поет. „Колко жалко!”, възкликва Майстора. „Толкова ли са слаби стиховете ми?”, покрусено пита поетът. „Слаби са.” „Кои сте чели?”, „Не съм чел”, отвръща Майстора, „Откъде знаете тогава, че са слаби?”, „Други съм чел”… завършва разговора посетителят, защото лудите са съвършено откровени и темата се сменя.\nИ за да сменя и аз темата, ми е нужно само да добавя нещо добро – този шкаф е съвършено либерален и спокойно би приел и автори, които са написали книгите си изначално на български, аз обаче не слагам там книги на приятели по сантиментални причини. Продължавам да ги редя в десния шкаф, независимо от всичко, понякога дори правя компромиси, защото някои от тези книги са достойни за „левия шкаф”, няма особена разлика. Поради това и много днешни автори се чувстват ощетени, причисляването към „левия” носи конкретни житейски ползи, принципът на причисляване обаче е мъгляв и докато се лута из него, авторът най-често пропуска литературата. А и пропускът не е фатален по отношение на причисляването, понякога то зависи от случайността, понякога от политическите стратегии на автора, може би най-вече от тях, защото единственият контекст на глобуса е емоционално-политически. По повод на Кафка Дельоз и Гатари казват: „малката литература е винаги политическа”. Аз съм напълно несъгласна с тяхното тълкувание на Кафка, но тази мисъл ми хареса, без да я отнасям към Кафка, днес тя е валидна, защото литературата е „проект”. Напоследък се пита точно така: какъв е вашият нов проект? Не творба. Няма и как да е иначе, върху глобуса, който е „модел”, литературата е проектиране. Творбата изисква „почва”, такава има в света, но няма на глобуса. Тази мисъл я дължа на Хайдегер и обувките на Ван Гог, открадната е, но това са мисли от онзи свят, който е вече отминал и повече нищо не може да поеме. Глобусът обаче е приемаща плоскост, той е „всеяден” и няма никакъв проблем с пространството за съхранение, защото в-същност е безпространствена мрежа. Авторът, идещ от страна като България, въпреки неблагоприятното положение, в което се намира, има всички шансове, но те едва ли имат нещо общо с „българската литература”. В подобно положение са и други автори от „трудно забележимите” части на глобуса по причини от отвъдлитературно естество. Няма как да е иначе, книгите трябва да се купуват, докато са в срока си на годност, а интересът, когато в годината се издават 50 000 романа, зависи не от романа. В последна сметка, върху глобуса борбата за „глобална слава” е борба с количеството, не с качеството.\nМоето село обаче не е „трудно забележимо”, то е съвършено незабележимо и неотбелязано върху глобуса, което е изключително основание за свобода. Вероятно и поради това въпросите и проблемите на тази литература са ми ненасъщни. Ненасъщни са и защото глобусът не е нищо друго, освен модел, абстракция, върху него няма нито пръст, нито трева, а аз, когато свърша със съзерцанието на библиотеката и на прилежащите й шкафове, ще седна на масичката под ореха, ще гоня мравките, устремени към лаптопа, и ще слушам кълвача, който потропва ритмично по дърветата, все неща, за които почвата е насъщна, както впрочем и небето поради насъщността на дъжда. Спокойна съм и дори мога да обобщя: книгите от този шкаф нямат място в централната секция със световната литература, защото те, по своето същество, вече нямат „място”, те са безезични и подвластни на онази любов, която е за мене загадка.\nЗа „моята” българска литература обаче, добре подредена в собствения си шкаф, трябва да кажа още няколко думи, независимо от всякаква „световност” и „глобалност”. Когато е част от нея, човек е длъжен да я притежава, а и тя се побира в един средно голям шкаф и никого не затруднява, защото е „млада” и „нова”, така твърдят изследователите й и донякъде са прави. Когато казвам, че е „млада” и „нова”, изпадам в известна неточност спрямо собствената си библиотека, т.е. спрямо това, което виждам. Защото плоскостта върху шкафа също играе ролята на рафт и върху него са подредени още книги, стари, черни, някои доста прокъсани, но има и някои по-нови издания. Неслучайно са изнесени отгоре и не могат да се смесят с книгите вътре в шкафа, техният език е „друг”, той е от друг „порядък”. Български е, но като „друг”, нещо като „своето-друго” и като смисъл на езика, и като основания да се използва. Това са книги на старобългарски, видоизменил се донякъде като „църковнославянски” поради богослужебната си употреба. Тези книги съдържат слово, което само условно и по инерция се нарича „литература”, защото е всъщност книжнина. Книжнината е литература, която не се интересува от литературата. Ако някога трябва да напусна къщата си, несъмнено бих я взела със себе си. Нея, защото е почвата на езика, на който пиша, неговият най-дълбок слой, без който езикът ми би изсъхнал. И като споменах „отнасянето”, си спомних за още един рафт, който не е пред очите ми, но също бих отнесла по „освенлитературни” причини, и като вметка ще го опиша. Логичното му място е в „световната секция”, но за мене този рафт е някак интимен, закован в спалнята ми и го споменавам заради пълнотата на илюстрацията. Там са томовете на Достоевски и тези на Кафка. Освен че твърде често ги чета, поради което ги държа близо до леглото си, обичам и да ги гледам. А когато журналисти ми задават най-глупавия си въпрос кой е любимият ми автор, имам сигурен отговор, който при това е истина: Достоевски. Защо? – ме питат. – Защото е единственият писател, който може да променя живота на човека, това го прави писател „пред скоби”, всички други просто заскобяват живота. Обикновено не споменавам Кафка, твърде дълго е за обяснение, а и отвежда до почти същото по косвен път. Просто единият отваря живота нагоре, към достижимо небе, другият надолу, към абсурда под недостижимо небе. Поучително е. Този рафт го споменавам мимоходом, той е твърде личен и книгите върху него не са ме учили на „литература”, а на други, по-важни неща, за които сега не става въпрос, и това е единствената причина, за да са отделени. Тези книги, заедно с книжнината на моя „друг” език, са „освен литературата”, затова са ми най-ценни.\nТова е очевидността на моята библиотека, бих могла да приключа с описанието и да оставя всеки да си мисли за това, което е видял. Чувствам обаче ясна недостатъчност: въпросът защо литературата в централната ми секция е „световна” и защо с такава подвеждаща очевидност я противопоставям на „глобалната”. Причината за това мое твърдение е тавтологията, в която изпада всяко обяснение поради езика, на който пиша, и несъзнаваното му, в което съм вплетена. Защо една литература е или може да бъде „световна”, на моя език е очевидно, ако, както твърди Хайдегер, имаме истината в екзегезата на езика.\nБългарската дума свят е пряк наследник на старобългарската свѣтъ – „светлина“ и „свят“, която пък произлиза от праславянската světъ, отново „светлина“. Оттук тръгват и много производни, все със смисъла на „светлиността” и „осветеността”, от този старобългарски език произлиза и езикът, който обичайно наричаме „църковнославянски”, защото и до днес именно него употребяваме в Църквата. Там пък основната дума, около която се върти всичко, е отново думата „свят”, само че в един особен и дълбинен смисъл на „святост”. Би могло да се каже, че ядката на света е светлината и светостта, това е тавтологично-прозирно през моя език, и играейки си с думите и етимологиите, бихме могли дори да зададем въпроса: има ли свят без святост? В „моя” език няма. От светлината през осветеността (видимост и явимост) до светостта, всички понятия се надграждат във вертикални йерархии, буквално кодирани в тази дума, с която простичко казваме „свят”. Светът, в който хората сме едновременно със света-в-който-сме-призовани-да-бъдем, и който е свят. Не знам дали целият този ред на смислите има смисъл в друг, извън славянските езици, но знам, че езикът има несъзнавано и единственото истинско писане, бих се изразила дори – единственото писане в истината – е писането откъм това несъзнавано на езика. Това Хайдегер го е формулирал като „езикът нас ни говори” в един по-общ смисъл, в писателството обаче то може да се случи като емпиричен опит. Вероятно не за всекиго е така, затова казвам „може да се случи”. А езикът не е един, езиците са много, светът е съвършено многообразие на езици, многоетажие от езици с тяхното несъзнавано и с техните „откровения”. Под сянката на ореха и в ритъма на кълвача лесно се чува езикът, а по пътя на отклоненията, които той прави, за да ни заведе в мислите ни където трябва, мога да стигна до още едно „определяне” на „световността” във връзката й с езика. На същия този старобългарски, превърнал се после в църковнославянски, думата „язик” означава „народ”. Народът е език. Едно красиво църковно песнопение, което се пее в първата седмица на пасхалния пост, се казва: „Разумейте языци!”. Преведено буквално, казваме просто „разберете, народи!”. Думата „език” като означаваща „народ” се е изгубила в новобългарския, останала е само в значението на „език”, за „обречения на несъзнаваното” обаче пластовете и трансформациите на думите не са случаен лингвистичен интерес, а битие, което действа със силата на предопределеност. Оттам и иде потенцията на литературата да бъде световна, такава тя е била, когато е можела и искала да бъде „световна” – о-светеност на езиците в тяхната история, всекидневие, падения, възходи: разкази за човешкото битие на езиците. Може би и поради това, и единствено поради това не е имало „просто литература”, а всяка световна литература е конкретна и освен името на автора си, което обикновено говори в определен именен език, винаги е „френска” или „немска”, или „българска”. Литература на някой о-светен език, език, който може да бъде видян поради светлината в него, освобождаване на гласа на езика, извещаване на гласа му, в този смисъл, литература се родее с мита като „битие в образ”. „Не аз говоря езика, езикът мене ме говори”, това е бил писателят (поетът) във времето, когато литературата е носела интенцията за световност, о-светеност, а „мястото” й е било вертикално разположено от почвата до небето на земята й.\nТова е минало, скрито в езика. Днес литературата е глобална, тя иска да е глобална, един подвеждащ опит, който изтрива и трансформира изначалния смисъл на раждането й в лоното на езиците (народите). Световна литература вече няма, мястото в библиотеката е изчерпано. Това не е болезнена констатация, просто светът се трансформира в „глобус”, „контекстът” на глобуса може да бъде само политически или общочовешко-психологически, хоризонтален, а литературата неизбежно е принудена да трасира нови пътища за себе си, да се откъсне от корена на езика и да се впише в мрежовия трафик на новите технологии и мисленето като „новина”.\nМястото на българската литература в тази вертикала и хоризонтала е наистина необикновено и специфично. Като книжнина, тя буквално сътворява език, а значи е сътворила свят, осветен и с интенции за святост. По исторически причини тази книжнина не се трансформира в литература в онзи момент и време, когато литературата встъпва в своята световност като значимост за човека и човешкия свят. Възниква наново едва в XIX век и в този смисъл „моята” литература е наистина нова, винаги догонваща „световността” и оставаща отвъд нея, късна, „пристигнала”, когато световността си тръгва от света, може би и защото в бързината на модернизацията си трудно се е обръщала назад, за да осъзнае значимостта на онзи свят, чиято почва е сътворила като език. Когато най-сетне, след всичките си перипетии, включително социалистическо-идеологически, световната „сцена” сякаш се отваря пред нея, светът от свят се трансформира в глобус, а място за „световна литература” просто не е останало. Терминът „глобален свят”, разгледан под лупата на „екзегезата” в „моя” език, се явява противоречив до степен да бъде наречен и „оксиморон”… подобно прекрасното заглавие на филма на Стенли Кубрик „Широко затворени очи”.\nТова ми казва моята библиотека, която никого с нищо не задължава. Подредбата, в крайна сметка, е личен акт. Аз само я описах. А сега, в края на този текст, може би трябва да опиша какъв би бил краят на онзи разказ, с който започнах, ако някога го напиша. Така и за мене самата текстът ще се „осмисли”.\nСлед като майката излиза от своя ступор, тя грабва бебето, което я плаши, и хуква към поликлиниката при доктора му с надежда за помощ или може би за обяснение. В този повечерен час, когато денят се е изчерпал и изкуствените светлини на уличните лампи са вече запалени, докторът тъкмо е събул белите „работни” обувки с копнеж за почивка, но още преди да успее да обуе своите, жената нахлува в кабинета му с бебето си, така че той я посреща бос. О, не!, мисли и почти го изрича, само че няма как да я изгони, все пак за бебе става въпрос. Разговорът между тях е леко абсурден: Температура ли има, пита докторът, защото това е обичайно бебешко разболяване, но бебето няма температура. Какво му е, пита докторът в очакване на симптоми, а майката просто не знае как да ги изрази. „Душата на бебето ми е болна”, казва и така сама себе си вкарва в капан, защото никак не би могла да обясни какво точно разбира под „душа” и го е казала по някаква езикова инерция. Докторът веднага разбира, че работата му не е с бебето, а с майката; и всъщност няма работа, защото е детски доктор. Все пак, пита какво точно иска да каже и разбира за неочакваната промяната в очите на бебето. О, възкликва радостно, това е съвсем нормално, на всички бебета очите се променят с времето… и с усмивка сочи черните очи, с които то внимателно се взира около себе си и изследва пространството, дори добавя, че са прекрасни. Жената обаче не се убеждава, защото работата не е просто в цвета, а в отчуждеността, с която бебето я е гледало… и още нещо, и още нещо, което тя пак не съумява да изрази. Докторът решава, че майката се опасява от аутизъм и се опитва да я убеди, че на тази възраст аутизмът не може да се установи, за всеки случай задава нужните въпроси – бебето гука ли или не гука, смее ли се или не се смее – то прави всичко както е редно, потвърждава майката, и все пак… и все пак… какво „все пак” продължава да се прави на любезен докторът. Бебето вече не плаче – спомня си изведнъж майката и отново се стъписва, защото това е „прозрение” – то от седмица вече не плаче… Докторът отново демонстрира радост, „значи имаме работа с едно много спокойно бебе”… и се усмихва умилено. Майката обаче остава крайно неубедена и просто излъчва тревога. „Човекът престава да плаче, когато всичко му е ясно и това е болест, защото…” – и отново не успява да формулира мисълта си.\n…докторът вече е убеден в диагнозата и започва да пише талон, за да препрати майката при друг доктор.\nКакво е това? – пита майката.\nНаправление за психолог – отвръща докторът и подава талона.\nИма ли психолози за бебета?\nНяма. На бебето психиката още не е развита. Направлението е за вас.\nЖената загръща бебето в пеленката и излиза от кабинета, докторът обува обувките си. Изведнъж си дава сметка, че бебето е стояло през цялото време беззвучно и кротко гледащо, това наистина е странно, мисли, но няма време за повече мисли и също излиза.\n…и сега идва финалът… но аз никак не съм сигурна в него, по-скоро имам два финала, някога може би ще избера между тях:\nВън е почти тъмно и жената бърза. Когато стига до кооперацията, забелязва, че прозорецът, от който е гледала, свети. Прибрал се е – мисли, докато се качва в асансьора. После звъни и мъжът й отваря вратата. Прегръща я, нея заедно с бебето, взима го от ръцете й и започва да си играе с него. Не забелязва никаква промяна. Майката ги гледа, гледа ги и решава: може и така.\nОтива в кухнята и започва да приготвя вечеря.\nДругият финал е фантастичен:\nВън не се е стъмнило съвсем, това е повечерният час, идеален за разходка на бебета в летни дни. Майката върви бавно по улицата с бебето в ръце и е съвсем отчаяна, разбрала е, че никой не може да й помогне. Свръща в една градинка и вижда много майки с бебешки колички. Върти се между тях, но не си намира място, всички пейки са заети. Вижда все пак една, пред която има количка, но няма майка, тя явно е отишла до будката в средата на градината, където правят кафе. Сяда. В количката има бебе, досущ като нейното, то я поглежда със сини очи и се усмихва.\nТова е! – мисли майката.\nВзима бебето от количката и поставя своето там. То не се разплаква.\nСега вече тича към къщи, защото мъжът й сигурно се е върнал от работа и трябва да приготви вечерята.\n Дельоз и Гатари, „Кафка. За една малка литература”\n Визира се текстът на Хайдегер „Началото на художествената творба”\nбългарска преподавателка и писателка. Директор е на програма „Езикова култура и академично есе“ в НБУ. Преподава лекции по Естетическата същност на християнството, Творческо писане, Разказът – кратки повествователни форми, Романът – история и техника на създаване, Словото и неговите изкуства.


327 нови заразени при 2 257 тестапреди 2 минути\n26 октомври 1957 г. Умира Никос Казандзакиспреди час и 57 минути\n7-те най-добри съвета за приятен анален секспреди 5 часа и 53 минути\nСтамен Белчев потвърди раздялата си с ЦСКАпреди 7 часа и 19 минути\nОценяваме като груба политическа грешка изказването на премиера, категорична е Деница Златева\nденица златева -\nПубликувана: 27 Юни, 2019 16:50\n26 КОМЕНТАРА | ВИДЯНА 1485\nОценяваме като груба политическа грешка лансираните от премиера Борисов нелепи сравнения между Гоце Делчев и Ернесто Че Гевара. Те поставят под въпрос българската позиция за обща история между България и Северна Македония до 1944 г., вредят на българския интерес и на практика обслужват чужда политика в момент на изострени противоречия с македонската страна.\nТова заявява зам.-председателят на БСП по международна дейност Деница Златева в своя позиция, споделена от пресцентъра на партията.\n„Настояваме българското правителство да се съсредоточи върху изпълнението на Договора за добросъседство, сътрудничество и приятелство между България и Република Северна Македония, а министър-председателят да информира Народното събрание за резултатите от прилагането на Договора във връзка с две години от неговото подписване (01-08-2017 г.)“, заяви Деница Златева.\nГОЛЯМА ГРЕШКА СИ БОКО!\nКурнелче вдигай пенсиите на 500лв мин. ! :)\nРусиян жъ въ заколи!!!!\nБорисов от де да знае че Ернесто Гевара-ЧЕ е борец - революционер за идеали а Гоце Делчев е вътрешен борец за територия дори не е революционер а просто патриот!\nВилата се продава\nАборт във Барса!\nКакво очаквате от една Тиква прочела само една книга през живота си.\nДо коментар #1 от "EL cho":\nГРЕШКА НА ПРИРОДАТА Е, А ТИЯ КОИТО ГЛАСУВАТ ЗА НЕГО ... ДВАЖ !\nИнтересно! Бсп взе надвзветите Кинти и каза. Мини утре! Така че мутрата ги е почерпил! Сега Ние аме идиотите!\nСкрий се моме недоклатена\nБСП то има за герой Пиночет.\nКакво разбират тези канцеларски кибици от героизъм и подвиг ! По добре мълчете !\nВсички партии на прехода ще работят за народа. В Белене.\nДо коментар #11 от "Бате Мите":\nНе ви ли е срам комунистически недоразумения да коментирате Гоце Делчев и Команданте Че Гевара !\nБат Бойко се поизложи\nГоце Делчев единствено може да се сравнява с Левски а не с разни комунистически шумкари терористи\nКретенът Боко е по-добре да не прави изказвания ,без да разбира, в чужда полза. Тази празна кратуна за нищо не става\nДенице, кой те знае моме недоклатена? Скрий се надлБОКО.\nГоспода, и двамата революционери са се борили за свободата и независимостта на своя и на други народи. И да са имали различни възгледи (мирогледи), те са вършили точно това. Деница Златева излага позиция на БСП и счита, че изказването на г-н Борисов е груба политическа грешка. Позицията на БСП ли!? Позиция на партия без идеология?! БСП по устав е републиканска партия, но се коалира с партията на монарх - бивш монарх, син на монарх - съюзник на Хитлер! Каква е позицията на БСП за това? Каква е за това, че булевард в София е с името на Борис Трети, монарх съюзник на Хитлер! Каква е позицията на БСП спрямо причинените от управлението й 3 държавни фалита? Никаква идеология няма БСП - Български Социални Паразити! Паразит идеология няма. А позицията на глиста е също всекиму ясна!\nТака е дебела патко. Че е червен терорист, не историческа личност. Рой е вашите хаймани.\nЧервейката от БСП коментира титани като Че и Яворов\nалооооо, бсп_то, кой ви иска оценката, одобрението или неодобрението? от кога станахте родолюбци (щото семката на някой е съветска), от кога почнахте да милеете за българското?\nНищо не знае тази. Само който не е чел Винету не може да разбере дълбоко скрития замисъл на преродения Конфуций. Не ги слушайте г-н Борисов, те нищо не знаят, Вие сте на 5 вагона книги пред тях. Вие сте гордостта на българската нация.\nМи повърхностни са му познанията по историята на премиера.Те са му повърхностни познанията и в други обасти ма компенсира с природен талант към импровизация.Някои го наричат шарлатанин ,но е силна дума.Мисля и за това нема нужния IQ минимум.\nМаке....Не се е борил за свободата и независимостта на други народи,а само на българският.По това време е нямало македонска нация.Лабораториите на генно инженерство към коминтерна още не са познавали ,как да излюпят 2 000 000 макета от една клетка.\nНямат нищо общо. Нито като идеи нито като цели. Че е интернационалист комунист. Да допълня-идеалист. Той се бори за социална справедливост и за друг обществен строй. Гоце Делчев е водил борба за освобождението на българите в Македония от турското потисничество. Това е борба за национален суверенитет. Не правиш ли разлика или просто ти изнася да замазваш истината.


Топ 10 навици за хранене на тънките семейства - Здравословно Хранене\nТоп 10 навици за хранене на тънките семейства\nТънките семейства не са изцяло свързани с генетиката. Ежедневните навици по време на хранене играят огромна роля в това колко кръгъл става всеки член на семейството.\nМалко са нещата, за които американците са съгласни, но ето едно от тях: Да хапнем вечеря заедно като семейство е добра идея.\nЖивите мъртвизомбитата ядат заедно по-често от днешните семейства. За повечето от нас събирането на цялата група за хранене е ритуал, запазен само за неделни вечери или специални случаи. В противен случай това е пробитото в колата, изнасянето, изтръгнато пред телевизора, или остатъците от лопатата, докато стоите над гишето.\nТози забързан стил на хранене заклинания затруднява по много причини. Номер едно сред тях: Семействата, които се хранят заедно, остават слаби заедно. Всъщност в едно проучване 80 процента от децата със здравословно тегло вечерят със семействата си на масата в сравнение с 55 процента от децата с наднормено тегло. Семействата на децата с наднормено тегло най-често са склонни да се хранят в семейни стаи, офиси или в спални.\nПоставете масата за цял живот здравословен начин на живот, като подредите масата тази вечер. Използвайте тезиStreamerium-одобрени тактики, за да заблудите децата си да се хранят правилно - докато и вие оставате слаби! - и не се колебайте да се обърнете към тях 40 идеи за вечеря, които не се нуждаят от рецепта защото когато имате нужда от просто, задоволително хранене!\nТе минават чаши семеен стил\nМоже би си мислите, че налагате контрол на порциите, като раздавате порции за децата си; но всъщност им отнемате много важен урок. Когато децата се обслужват, те се научават да четат сигналите за глад на собственото си тяло, според скорошно проучване, отпечатано вВестник на Академията по хранене и диететика. Децата, на които е даден контрол на масата за вечеря, също са по-склонни да опитат нови храни, казват изследователите. Това е само един начин, по който можете бъди страхотен татко или мама.\nТе правят храненето последно с 4 ½ минути по-дълго\nИзследванията казват, че четири минути и половина е разликата между това колко време прекарват децата на здравословно тегло на масата за хранене и колко дълго прекарват децата с наднормено тегло - средно 18 минути за слабите деца и 13,5 за по-тежките. Това може да няма много смисъл; повече време на масата означава повече време за ядене, нали? Неправилно. Храненето по-бавно означава да се храните по-внимателно и да не лопатите храна в опит да се върнете към всичко, което ви е на ум.\nОставят малко в чинията\nНезависимо дали става въпрос за твърде сериозно членството ви в Клуба на чистата чиния или просто за вина от гладуващи деца в Африка, усилията на родителите да накарат децата си да ядат здравословни храни могат да се обърнат. В проучване на 63 деца изследователите от Корнел установяват, че тези, чиито родители настояват за чисти чинии, ядат с 35% повече от подсладена зърнена храна по-късно през деня. Ако децата ядат с 35 процента повече от една порция Froot Loops всеки ден в продължение на една година, биха спечелили четири килограма само от този един навик. Вместо да забранявате определени храни, задайте конкретни параметри за това кога може да се наслаждавате на лакомства. Ако преяждането е нещо, което правите сами, разгледайте ги 15 неща, които знаменитостите правят, за да спрат да преяждат .\nТе пуснаха електрониката\nРодителите, които позволяват на тийнейджърите си да използват електронни устройства или гледат телевизия по време на семейни ястия, обикновено сервират по-малко питателна храна и имат по-лоша семейна комуникация, показва проучване на университета в Минесота. Изследователите установиха, че семейства, които съобщават за честа употреба на медии по време на хранене, също сервират по-малко пресни плодове и зеленчуци и повече подсладени напитки. Всъщност разсеяното хранене е почти толкова опасно, колкото разсеяното шофиране: Отделно проучване, публикувано вАмерикански вестник за клинично храненеустанови, че разсеяните ядящи консумират 10 процента повече за едно заседание, отколкото биха направили иначе.\nТе използват по-малки купички и чинии\nОчите ни винаги са по-големи от стомаха. Неотдавнашно проучване на Cornell установи, че по-големите купи (16 oz срещу 8 oz) карат децата да изискват 87% повече храна и да ядат 52% повече от нея, отколкото биха искали. И докато възрастните не са толкова податливи на зрителната илюзия, изследванията са отпечатаниВестник на Федерацията на американските общества за експериментална биология (FASEB)установено, че по-големите купи са карали хората да сервират и ядат средно с 16 процента повече. И тъй като пакетът закуски на типичните производители е 2,5 пъти по-голям от подходящото количество за малки деца, здравите родители водят трудна битка. Така че, контролирайте какво можете. Имайте предвид, че порциите в ресторанта - дори и за деца - са изключително големи, така че не ги принуждавайте да се вълнуват до последно. Разделянето на ястие с брат или сестра, докато ядете навън, никога не е лоша идея. Но тези 17 детски ястия, по-лоши от сладолед Трябвавинагида се избягва, полуфабрикати или не!\nТе питат децата дали са гладни\nИзследователи от Университета на Илинойс предполагат, че задаването на правилните въпроси може да помогне на децата да слушат важните сигнали за глад и ситост. И така, като признахте празна чиния с въпрос като: „Ядохте ли достатъчно?“ или „Още ли сте гладни?“ е по-благоприятна за преподаване на интуитивни хранителни навици, отколкото просто 'Готово ли сте?'\nОпитват всякакви нови храни\nДецата избягват зеленчуци, сякаш са несъвременни маратонки; само всеки пети от тях всъщност яде достатъчно растителни вещества. Ако искате да обърнете тази тенденция, малко интригуване може да направи дълъг път. Изследвания от Англия установиха, че даването на вкус на нов зеленчук на децата в продължение на две седмици увеличава удоволствието и консумацията на тази храна. Даването на собственост на децата върху това, което ядат, също е мощна игра. Превърнете пътуването до супермаркета в търсене на съкровища и ги оставете да се опитат да намерят продукти, които никога преди не са яли; още изследвания показват, че позволяването на децата ви да избират зеленчуци могат да доведат до 80 процента увеличение на консумацията им. Ето Какво се случва с тялото ви, когато не ядете достатъчно плодове и зеленчуци , ако имате нужда от опресняване!\nТатковците не разчитат на бързо хранене\nЗа по-малко от пет години процентът на нашите калории, които идват от храна извън дома, се е увеличил до 43% - най-високият, откакто USDA започна да проследява подобна статистика. Нарастващата склонност на родителите към ресторантска храна или доставка може да се превърне в хранително несъстоятелни решения на децата. Едно проучване възлага най-тежката вина на бащите. Изследователи от университета A&M в Тексас казват, че бащите имат най-голямо влияние до голяма степен, защото когато водят децата си в, да речем, Burger King, това често е като лакомство. Това налага идеята, че нездравословното хранене е положително. Следващия път, когато е Ден с татко, изберете ресторант без Big Macs. Гледайте собствената си талия, като също се отклонявате от тях 20 шокиращи храни с повече мазнини, отколкото голям Mac !\nВсеки мисли за своите маниери\nНе говорим само за това да държите лактите си извън масата. Поставянето на вилицата между хапките и яденето бавно са и двата чудесни начина да се храните внимателно - здравословен навик, който се бори с желанието за преяждане и ви помага да достигнете тези допълнителни 4 1/2 минути, които споменахме по-рано. Противодействайте на тенденцията да ядете нон-стоп, като оставяте сребърните си прибори между всяка хапка за почивка. Това ви дава идеалното време за добавяне към разговора за вечерята и ви дава възможност да прецените нивото на глада си, преди да вземете друга хапка.\nТе наливат вода\nПроучване след проучване показва, че хората, които са дехидратирани, са склонни да мислят, че са гладнииче пиенето на вода преди хранене води до по-интелигентни хранителни навици. Семейството ви не само се възползва от предимствата на H20, като гарантира, че всеки има пълна чаша вода преди, по време и дори след хранене, може да сведе до минимум желанията на вашето семейство за сода, сок и други лоши за вас напитки. Ако вашите деца (или вие!) Мразят обикновена вода, опитайте някое от тях 50 Идеи за ароматизирана и вливаща се вода вместо това - не са необходими захарни прахове!\nотслабнете с 10 килограма за 7 дни\nзащо горната част на ръцете ми е толкова дебела\nколко време трае суровото пиле във фризера


Обява № : 1469\nПредлагаме на Вашето внимание за продажба ДВУСТАЕН АПАРТАМЕНТ – НОВО СТРОИТЕЛСТВО, ситуиран в централната част на един от най- предпочитаните за живеене райони, кв.,, Възрожденци,, в гр. Кърджали в близост до ресторант ,, Меаца ,,. Районът е с отлично изградена инфраструктура, предлагаща магазини, училище, детска градина, спирки, кафенета, ресторанти . Жилището е изключително функционално, притежава: входно антре, всекидневна с кухненски кът, спалня, санитарен възел, една голяма, слънчева обща тераса за двете стаи , избено помещение. Всички външни стени са термоизолирани с висококачествени материали. Жилището е разположено на 1-ви жилищен етаж и се състои от: 70 кв.м. Апартаментът е много слънчев, топъл и уютен. Имотът е подходящ освен за живеене, за офиси, кабинети, кантори и е перфектна инвестиция за отдаване под наем. Сградата е с АКТ: 16 !!!\nПродава се парцел от: 5 000 кв.м… Виж още


Затвориха басейн в училище, децата давали по 6 лева да плуват – Мрежа на учителите новатори\nЗатвориха басейн в училище, децата давали по 6 лева да плуват\nПо 6-7 лева, за да плуват в училищен басейн, са плащали възпитаниците на училище в пловдивския район „Тракия”. Парите са били давани под формата на дарение. Това разкриха от временната общинска комисия, откъдето умуват как да облекчат условията, така че и учениците от СУ „Димитър Матевски” да могат да спортуват без да плащат, но и басейнът да бъде поддържан.\n850 ученици се обучават в тракийското училище, басейнът на което е много популярен сред майките на малки деца. От Нова година обаче плувният комплекс е затворен. Преди това от таксата са били освободени само децата в първи клас.\nРъководството на училището иска фирма или спортно сдружение да стопанисва басейна под наем. „Но това не означава, че и бъдещият съдържател няма да иска такса от учениците. Затова настояваме общината да поеме разходите по поддръжката”, заяви общинската съветничка Бояна Маркова, която е част от временната общинска комисия.\nСпоред директора на училището Николай Георгиев годишната издръжка на басейна е около 75000 лева. Парите отиват за поддръжка на водата и за заплати на спасител и учител по плуване. „Басейнът е воденичен камък върху бюджета на училището. Добре е да работи, но преди имахме 1200 ученици и не беше проблем да издържаме съоръжението”, обясни директорът. Той уточни, че таксата от 6-7 лева била въведена от Спортен клуб по плуване „Димитър Матевски”, откъдето поддържали съоръжението до Нова година, но след това се отказали. В момента нямало кандидати. Именно заради скъпата издръжка и забраната учениците да плащат за билети, училищните басейни в Пловдив не работят.\nУченици от Смолян разработиха платформа за споделена благотворителност\nХванаха пиян и дрогиран шофьор на автобус с ученици