Димитър Бранков: По-щедрите бюджети са характерни преди избори | Новини | Актуално | Българска стопанска камара\nДимитър Бранков: По-щедрите бюджети...\nДИМИТЪР БРАНКОВ: ПО-ЩЕДРИТЕ БЮДЖЕТИ СА ХАРАКТЕРНИ ПРЕДИ ИЗБОРИ\nСоциална политика Новини от БСК Бюджет, данъци, финанси\nЗа увеличението на заплатите в бюджетния сектор с 10%, както и за исканото от КНСБ въвеждане на необлагаем минимум в размер на минималната работна заплата от clinica.bg потърсихме за коментар Димитър Бранков, заместник-председател на Българската стопанска камара.\nТова увеличение, което е обявено, за да бъде коментирано в детайли трябва да се види във варианта, който ще бъде получен заедно с проекта на бюджет за 2019 г. То може да бъде коментирано най-общо от гледна точка на бюджетната прогноза от април месец и заложените темпове на растеж, например на минималната работна заплата. Много пъти в предишни години сме отбелязвали, че се нуждаем от реформа в държавната администрация в бюджетната сфера и в обществения сектор в това число.\nПо отношение на бюджетната сфера,\nстава дума за заплащане на труда, обвързано с резултатите. То бе въведено през 2011 г. Тогава отпадна клас прослужено време за държавните служители, също така трябва да имаме предвид и очакваното развитие на цените и на общата производителност на труда. Това е един индикатор, който дава параметри от гледна точка на общото нарастване на доходите – частен сектор, обществен сектор и по-конкретно в бюджетната сфера. Ние можем да говорим за резултатност на отделния служител, на звеното, в което той работи – отдел, дирекция, както и за работата на цялото министерство. Ако говорим за централната администрация или за общинската администрация по-общият показател е ефективност.\nЕфикасност и ефективност са два отделни показатели\nс различно съдържание, включително и по отношение на разходите за възнаграждения. Важно е все пак да отбележим, че държавната администарция в редица страни има един автоматизъм в растежа на заплатите или това е популярният у нас клас време. До 1951-ва година клас време е бил изплащан само на държавната администрация. От приемането на тогавашния Кодекс на труда това задължение пада върху всички наети лица без държавните служители за които той бе отменен през 2010-2011 г. Темата е много широка.\nНякъде между 9.8 % е заложеният ръст на\nминималната заплата от 510 лв. на 560 лв. Това е едно 10% увеличение. Ако погледнете ръста на цените и ръста на производителността на труда, ще се уверит, че предвиденият растеж на заплатите в бюджетната сфера изпреварва много очаквания ръст на производителността на труда. Тук не бих искал да влизам в политически коментари, но всички могат да се справят със статистиката от предишни години. Имаме ясно изразена тенденция в последните 15-20 и повече години, когато се предвиждат избори, без значение дали са парламентарни или общински, да имаме по-щедри бюджети, включително и по отношение на заплащането на труда в бюджетната сфера.\nМилиард за заплати на чиновниците, не е малко\nпредвид, че има дублиращи се административни структури, както и едно изключително диференцирано заплащане. Има сфери и цели държавни инстутуции – изпълнителни агенции, в които заплащането е изключително ниско. Такива са например Агенцията по социално подпомагане (АСП), бюрата по труда. Нуждаем се от оптимизация на техния състав, но на фона на други държавни структури, в които има ръководители, които взимат заплата от 17 хиляди лева, която надвишава заплатата в пъти на президента и премиера, увеличение на заплатите е необходимо. Очевидно е, че има много въпроси, на които от години се чака отговор.\nИмаме нужда от повишаване ефективността\nна държавните разходи, оптимизиране състава на държавната администрация. В бюджетната сфера имаме много над 400 хиляди заети, като тук слагам и обществения сектор в държавното здравеопазване, и държавната образователна система. Около 100 хиляди са тези, които са заети в държавната и общинската администрация. Ако направим сравнение с това, което имахме преди 30-тина години, ще видим доста голям ръст на държавната администрация. Например в здравеопазването служителите навремето са били не повече от 300 – 400 души държавни чиновници.\nВ момента имаме много на брой агенции,\nперсонала на НЗОК, администрацията на министерството, както и много на брой териториални звена, свързани със здравеопазвавеното. Тук може много да се спекулира, че равнището на здравеопазване е много по-развито от това преди 30 години, както в положителен, така и в отрицателен аспект. Мисля, че обществените очаквания, в това число и тези на бизнеса са за едно по-разумно и балансирано управление и реорганизация на държавната администрация и на начина на заплащане. Провеждат се срещи и по отношение на приемането на механизъм за определянето на минималната работна заплата. Сегашният изцяло не съответства като практика вкл. на препокриете на Европейската комисия, тъй като през бюджетната тригодишна прогноза, която не се обсъжда в НСТС се залагат едни числа, които след това се официализират с постановление на Министерски съвет.\nОтносно искането за въвеждането на\nнеоблагаем минимум, мнението ми е негативно. Следва да се проучи практиката на други страни при прилагането на семейното подоходно облагане. Същевременно всички по-радикални промени в данъчното законодателство следва да бъдат въведени след внимателна подготовка, но преди присъединяването към Еврозоната.\nДоходи и производителност на труда


Qantum? – журналистът Григор Лилов прави важни разкрития във Фейсбук | AtomInfo.BG\nЕто един особено скандален документ.\nПрез януари „инвеститорите“, неизвестни на никого по света, са изпратили писмо до Бойко Борисов, с което са дали офертата си! А Бойко излъга, че не ги е виждал.\nИ едно необходимо пояснение. През март той „спря“ Белене само три дни преди изтичането на срока на последния Анекс № 14, за да даде аргумент на руснаците да посочат „виновно поведение“ от нашата страна и да си искат неустойките.\nА в същото време с подставените лица на същите руснаци, които онзи ден ги представиха официално у нас, е търсил финансиране по света за проекта, но вече като напълно частен.\nДа се върна на скандала с документа. В това писмо „уважаваните американци“, дошли у нас да възродят „Белене“ са цитирали две големи и авторитетни световни компании, с които ще работят.\nКомпаниите, посочени в маса български документи, разпратени по света (предназначени за търсене на шарани с пари по света, които да се вържат на кукичката „Белене“), са протестирали пред американското посолство у нас – Джеймс Уорлик. Ето го писмото, с което протестират:\nГригор Лилов в страницата си във Фейсбук казва за себе си:\nЖивотът е онова, с което ни изненадва, докато го планираме. Между ядрената физика, философията, икономиката или социологията избрах … журналистиката. Опитах всички централни медии в България – от БНТ през пресгрупата, Кеш до Труд и др. Получих национални награди, наградата на американската фондация „За свободна и демократична България“, публикувам и в авторитетни световни медии, анализатор съм на световни институции и аналитични центрове, но… Но най-неподправената свобода намерих чрез книгите си.\nTags: Qantum, АЕЦ Белене, Григор Лилов


Успешна събота за два от отборите на БК Шампион 2006 в женската част. Момичетата до 12 годишна възраст се върнаха на победен ход. След като допуснаха загуба от Левски миналата седмица през този уикенд те се наложиха съвсем убедително над Славия с 33-14 и подобрха актива си до 3 победи и само една загуба.\nАлиса Константинова с 8 точки и Лора Танбури със 7 бяха най-резултатни за отбора на Шампион 2006, които след като не успяха да отбележат точка в първата част се разиграха след това и показаха на какво са способни.\nСлед тях кадетките на БК Шампион 2006 имаха по-трудната задача да победят НСА и както се очакваше се справиха със задачата. Победа с 47-40 с която тима вече има положителен актив за сезона с 4 успеха и 3 загубени срещи.\nСофия Александрова отбеляза най-много в мача - 20 точки, Виктория Иванова добави 11, Александра Черакчиева завърши с 5, а Габриела Бандова и Снежана Рупова се отчетоха с по 5 точки.\nПобедата задържа Шампион 2006 в четворката в класирането на регион Витоша-Рила.


куче Mилки (dog Milki) - Осинови бездомно животно - Направления - Нашата работа и кампании - ЧЕТИРИ ЛАПИ България - FOUR PAWS Bulgaria\nЧЕТИРИ ЛАПИ България.Нашата работа и кампании - ЧЕТИРИ ЛАПИ БългарияНаправленияОсинови бездомно животнокуче Mилки (dog Milki)\nкуче Милки (dog milki)\nМилки си търси своя ном дом!\nФакти за Милки (Milki)\nИме: Милки (Milki)\nПредполагаема възраст: 3-4 м.\nХарактер: детски, любознателна и трогателно любопитна като повечето палета на нейната възраст.\nРазмер: S / малко куче\nИсторията на Милки (Milki)\nКръстихме я Милки, защото е черна на цвят. Търсихме художествения контра-пункт, ако може така да се каже. Кръстихме я Милки и защото доскоро е сукала млякото на майка си\n(https://www.four-paws.bg/deinosti/napravleniya/osinovi-ot-chetiri-lapi/kuche-mama-dog-mama) , с която са изхвърлени заедно на улицата.\nИ да е имала братчета и сестричета, Милки вече не ги помни. Останала е само тя, намерили са ги напълно изтощени от глад, заедно с майка ѝ, станали на "кожа и кости" от недохранване. Сега този проблем вече е решен, но след преживените лишения и въпреки изобилната храна на разположение, майката все още отказва да се храни, докато не се убеди, че Милки е напълно сита.\nМилки е едно прекрасно дружелюбно пале на приблизителна възраст 3-4 месеца, което си търси добър стопанин и постоянен дом. Малко са хората, които могат да устоят на нежния ѝ детски поглед. Ако искате да осиновите Милки, моля попълнете анкетата по-долу и ние ще се свържем обратно с Вас.\nБлагодарим на всички наши дарители и хора, които подкрепят каузата. С тяхна помощ успяваме да помогаме на бездомни животни всеки ден!


Фийни разкри какъв футболист търси - БГ Футбол - efbet Лига - Informiran.net\nНаставникът на Пирин Благоевград – Уорън Фийни, говори след загубата с 1:2 от Локомотив Пловдив и призна, че „орлетата“ търсят нов вратар.\n„Мисля, че грешките за двата гола костваха страшно много. Винаги съм казвал, че футболът е игра за тези, които правят по-малко грешки. Не можеш да научиш футболистите си да не грешат. Трудно е, опитвам се да променя настройката им. Не отричам, че търсим вратар. Заради проблеми с Брекзит, не мога да използвам връзките си в Англия“, призна Фийни.\n„През първото полувреме ни липсваше качество. Правихме някакви скрити подавания, които бяха по-сложни, от това, което може да ни свърши работа. И двата отбора играха преди 4 дни и това даде отражение. Опитахме се да направим промени по фланговете, но загубихме.“\n„В Пирин има много играчи, които са играли на най-високо ниво. Всеки иска да победи, аз няма да направя нищо, за да спра това желание за победа, но е трудно. Разбира се, че нападателят ще се сърди на защитника, когато не е предотвратил гол.“\n„Николай може би ще играе още идната седмица, но трябва да бъдем много внимателни с него. Докато Дяков със сигурност ще липсва срещу Левски. Това са двама много важни играчи за нас, но няма как да зададем времева рамка за завръщането им“, завърши специалистът.


Авточасти за Lexus | Carauto.bg\nОнлайн магазин за авточасти за LEXUS\nЕто и някой авточасти и консумативи за LEXUS, които могат да бъдат предложени от Carauto.bg.\nФилтрите това са също консумативи за автомобила, които е препоръчително да бъдат заменяни при всяка смяна на двигателно масло. Различаваме няколко вида автомобилни филти, въздушен, маслен, горивен и филтър купе. Въздушният филтър пречиства въздушният поток към двигателя. Ако не се замени на време може да доведе до намаляване на мощността и до износване на двигателя, горивен филтър предназначен е за филтриране на горивото, маслен предназначен е за филтриране на маслото от стружки и филтър купе е предназначен за филтриране на постъпващият въздух в купето. Ролки и ремъци за LEXUS също могат да бъдат предложени от нас. Различаваме два вида ремъци, ангренажен и пистов ремък. Ангренажният ремък е предназначен да завърти разпределителния вал при развъртане на коляновия, за да се синхронизира работата на двата вала. Препоръчително е замяната на ангренажният ремък да се извършва на всеки 50 000км за да не се повреди автомобилния двигател при скъсване на ремъка. Пистов ремък, този ремък завърта, някой спомагателни компоненти за двигателя, водна помпа, динамо, виско съединител, хидравлична помпа и компресор климатик и паразитни ролки.


Политика 7 Февруари 2009 : Гласът на Русия\nПолитика 7 Февруари 2009\nРУСИЯ ОТЛОЖИ РАЗПОЛАГАНЕТО НА РАКЕТИ ИСКАНДЕР В КАЛИНИНГРАДСКА ОБЛАСТ\nТова заяви вицепремиерът Сергей Иванов на международната конференция за сигурност в Мюнхен. Наред с това той подчерта, че ракетните комплекси ще се появят на западната граница на Русия, ако САЩ не се откажат от разполагането на трети позиционен район за ПРО в Полша и Чехия.\n7 февруари 2009, 21:43\nНА РАЗВИТИЕТО НА РУСКО-АМЕРИКАНСКИТЕ ОТНОШЕНИЯ ПРИ АДМИНИСТРАЦИЯТА НА БАРАК ОБАМА ТРЯБВА ДА СЕ ГЛЕДА С ПРЕДПАЗЛИВ ОПТИМИЗЪМ\nТова заяви прессекретарят на премиера на Русия Дмитрий Песков в ексклузивно интервю за "Гласът на Русия". Отговаряйки на въпрос, какви крачки очаква Москва от Вашингтон за развитие на двустранните отношения, той каза: - Що се отнася до развитието на отношенията на Русия със САЩ, то на него трябва да се гледа с предпазлив оптимизъм. Двете страни започнаха да отправят положителни сигнали.\n7 февруари 2009, 21:36


Сортове цариградско грозде Rodnik: не се страхува от замръзване и дава добра реколта\nГъски - ягодови храсти, сладко от плодовете на които е било предпочитано от руската императрица Екатерина II. Така преди повече от 200 години се появи рецепта за известния „кралски“ десерт. Оттогава градинарите непрекъснато работят за подобряване на сортовете цариградско грозде, опитвайки се да получат нови сортове със сладки плодове.\nОписание сортове цариградско грозде Rodnik\nСорт Родник се отнася до плодни храсти с ранно зреене, които плододават от втората година след засаждането. Зрелите плодове се консумират пресни и замразени, а също така се използват за приготвяне на сладко, конфитюри, компоти, маринати и вино.\nПлодове от гъша пролет се отличават с изискан десертен вкус\nЗа конфитюр се препоръчва да се събират неузрели плодове от цариградско грозде, които съдържат необходимата за този препарат киселина.\nОтносно появата на сорт\nСорт Родник е резултат от плодотворната работа на московските животновъди I.V. Попова и М.Н. Симонова, получена чрез кръстосване на сортове Lada и разсад от самоопрашване на сорт Purman (№ 329–11) на московската станция за плодове и плодове. През 2001 г. сортът Родник влезе в Държавния регистър на селекционните постижения, препоръчани за отглеждане в Централния район на Русия.\nГъзената пролет е впечатляваща като производителност и издръжливост, както и вкуса на сладки плодове с пикантна киселинност.\nОт един храст можете да съберете до 7, 5 кг плодове\nОписание на ботаническата степен:\nсредно голям изправен храст;\nкороната е компресирана;\nдебели издънки, променят цвета си от зелен от млад до сив при възрастни храсти;\nединични и няколко бодли, със средна дебелина, концентрирани в основата на храста;\nбъбреците са големи, овални, кафяви;\nлистата са едри и кожести, с вълнообразни ръбове и лек блясък, зелени;\nцветята са уголемени, събрани в едно-или двуцветна четка;\nплодовете са едри, кръгло-овални, жълтеникаво-зелени на цвят със светли вени, при узряване придобиват червеникав оттенък;\nвкусът на узрелите плодове е сладко-кисел, десертен, оценен на 4, 8 точки от 5 (7, 3% захар и 2% киселина, което се счита за балансиран показател за плодовите и ягодовите култури);\nпулпата е сочна и нежна;\nсредното тегло на горски плодове достига 7 g;\nранно узряване - първата реколта се прибира през юни;\nвисока производителност - от един храст средно се берат до 7, 5 кг плодове.\nЕдно от предимствата на сортовете цариградско грозде Rodnik са малките и редки тръни\nПоради способността да понасят пролетните студове и по-ниските зимни температури, цариградско грозде от сорта Родник се избира по-често от градинари в централна Русия. Охлаждането на сорта не се влияе от охлаждането, което предизвика цъфтежа на храста.\nспособността на плода да се връзва по време на самоопрашване, поради което дори един храст от цариградско грозде дава плод;\nбързо вкореняване на издънки;\nустойчивост на резки колебания в температурата;\nимунитет към септория и брашнеста мана;\nСортовете цариградско грозде Родник издържат слани до –35 ° C\nСортът има няколко недостатъка. Те включват:\nпроливане на узрели плодове след дъжд;\nнедостатъчна устойчивост на антракноза, която е лесно да се справи с правилната грижа.\nВидео: преглед на сортове цариградско грозде Rodnik\nЗа засаждане изберете едногодишни разсад със затворена коренова част, тъй като такива дървета са по-добре аклиматизирани на ново място.\nЗа да засадите цариградско грозде, вземете осветена зона без блато, недостъпна за течения.\nКръстниците не се вписват в кисела почва, повърхността на която е боядисана в белезникав оттенък. Лесно е да проверите киселинността на почвата: изсипете 1 чаена лъжичка почва върху чашата и отгоре налейте 9% трапезен оцет. Киселинната почва не причинява разпенване, а при неутрална или алкална почва се образуват умерени до силни пяна. Ако няма друга почва на площадката, 3-4 месеца преди засаждането на разсад, неутрализирайте киселата почва с хидратирана вар, креда или дървесна пепел.\nВ централните райони на Русия цариградско грозде от сорта Родник се засажда от средата на септември до началото на октомври.\n2-3 седмици преди засаждането изкопайте дупка с диаметър 50-60 см и дълбочина 30-40 см, поставете 4-5 кг хумус, 50 г калиеви торове и 100-150 г суперфосфат на дъното.\nЗа закупени разсад, подрежете корени по-дълги от 20 cm.\nПоставете разсад в дупката под прав ъгъл и го покрийте с пръст, задълбочавайки кореновата шийка с 5-6 cm.\nКогато засаждате разсад от цариградско грозде от сорт Родник, трябва да задълбочите кореновата шийка с 5-6 cm\nДръжте разстояние между 1, 5 м. Разсад.Ако едно дърво расте наблизо, тогава поставете цариградско грозде на разстояние 2-3 м, в противен случай, поради сянката, добивът ще намалее и ще бъде отделено повече време за плодовете да узреят.\nИзсипете разсад обилно с вода и запълнете горната част на почвата с плътен слой мулч. Поливайте цариградско грозде отново след 2-3 седмици.\nЗа да оформите допълнително компактна корона, отрежете въздушната част на храста между петата и шестата пъпки.\nПри правилна грижа, дървото дава плод в продължение на 40–45 години.\nХарактеристики за грижа: поливане, горна превръзка, подрязване, предотвратяване на антракноза\nПрекарайте пролетно поливане на храста в края на май, а лятото - след 3 седмици. В горещо време, наливайте 3-4 кофи вода веднъж седмично върху цариградско грозде. Мулчирането ще помогне за поддържането на почвата влажна по-дълго.\nЗа да може цариградско грозде да дава плодове редовно, добавете следния състав за всеки храст в началото на пролетта: добавете 5 грама компост или изгнил оборски тор към 20 грама амониев сулфат и калиев сулфат, както и 60 грама суперфосфат.\nПод храсталака от цариградско грозде се прилагат минерални и органични торове.Пролет през пролетта.\nСлед приключване на цъфтежа на храста, наторете почвата с воден разтвор на мюле. Той се подготвя така. Разредете кравешки тор, в съотношение 1: 4, разбъркайте добре и настоявайте на топло място в продължение на няколко дни. След като оборският тор се ферментира, полученият разтвор се разрежда отново в същата пропорция и се полива със скорост 10 литра на 1 м2. Повторете процедурата след 2-3 седмици. Не забравяйте също да разрохкате почвата веднъж месечно.\nПрез пролетта, преди да се отворят пъпките и да започне потокът на сока, извършете санитарна резитба на цариградско грозде. В този случай, нарязани на основата издънки, по-стари от 7-8 години. По правило такива издънки са боядисани в тъмен цвят, силно извити и лошо дават плод. В допълнение към издънки, свързани с възрастта, отрежете млади, но извити и счупени, както и удебеляващи клони. Оставете само силни издънки.\nКръстниците се подрязват ежегодно, за да образуват храст.\nПреди засаждането издънките се отрязват, оставяйки не повече от 5-6 пъпки на всяка.\nНеразвитите издънки, чиято дължина не надвишава 20 см, се режат през следващата година.\nНа 3-та година изтъняване на клони.\nНа 4-та година се изрязват кореновите и увисналите леторасти.\nСлед такава резитба цариградско грозде носи миналогодишните необрязани израстъци. В края на плододаването, тези израстъци също се изрязват, за да продължат формирането на нови издънки. Не забравяйте, че резитбата се извършва през пролетта или есента, но не през лятото, в противен случай неоформен храст ще замръзне.\nСлед официалната резитба на храст цариградско грозде, пролетта започва да дава плодове, необрязани през миналата година\nЗа да предотвратите антракноза, редовно плетете растенията и събирайте паднали листа, клони и трева, в които вредителите предпочитат да зимуват и гъбичните спори се натрупват. Ако цариградско грозде вече е ударило антракноза, поръсете обилно почвата до храста с 3% разтвор на Нитрафен. На 10 м2 насаждения се нуждаете от 1, 5-2 литра лекарство.\nПрез зимата мулчирайте кореновата зона с дебел слой слама или торф.\nСпазването на правилата грижи за цариградско грозде ще осигури продължителността на плододаването и ще подмлади старите храсти.\nОтзиви за клас Пролет\nИмаме 3 сорта, които масово растат. Общо около 150 храсталака. Родник (Rodnichok), аз самият все още съм объркан, както е, стигна до нас от L.I. Klyuchihina. И кой знае Леонид Иванович, той ще потвърди, той никога няма да предложи нещо лошо! Сортът е богатство за тези, които искат цариградско грозде със сладки плодове. Много ми харесва, не съм много кисел. Реколта, рано. Храстът е средно голям, леко набразден. Плодовете са едри, светлозелени на цвят, овални. Вкусът е отличен, киселината практически липсва.\nПролетта също е отлично устойчив сорт, красиви огромни плодове, вкусни, ароматни, продуктивни, средно големи храсти (недостатъкът е, че узрелите плодове се рушат, но ако събирате плодове всеки ден, за да не изгният, тогава този дефект ще бъде добродетел, няма нужда да търсите сред зеленината и бодли, изрязване в краката ви, закръгляне на три точки от пет).\nА пролетта на набор от функции ще бъде по-добра. Берито е по-голямо, добивът е по-висок, по-устойчив на болести.\nНе съм опитвал цариградско грозде толкова, колкото бих искал, и имах още по-малко. Но мога да подчертая Пролетта (тънка кора, с киселост, но вкусна и не смела). Според мен кора е малко гъста, с пълна зрялост - отличен десертен вкус. Узрява по-рано от сливата със 7-10 дни.\nАндрей Василиев, консултант, секция "Овощ"\nГрадинарите избират сорта Gooseberry Spring, поради ранното узряване, едрите плодове и прекрасния вкус на горски плодове. Благодарение на постоянната употреба на цариградско грозде, нивото на холестерола и кръвната захар се нормализира, а кръвното налягане също се стабилизира.


Водещи до сурово преследване и не-тийнейджър анален секс-очевидни проблеми\nТийн Анален Sexxx\nТака че аз гледах един от наградата анален sexxx тези дерьмовые топ 10 на нови неща в запис на видео игри, видео ще накрутите тези, които се отварят Бутон на Мишката примамки, това е покрай канализирам, което аз смътно, като за един от попълните там изглежда че човекът от тълпата на старите хазартни игри, видео, не е лошо и аз съм от тези неща е Саут Парк анален проучи мнението на аз много не можах да се справя затова и информационните технологии е обидно, защото, ако някой е виждал в реалния последователност Южен Парк лайна интересува че това е средната\nBuild Teen Anal Sexxx To A Heavy Single\nНеофициалната последователност на "Крузо беше лесно" покрай мраморния сироп. Съдържа 9 окончания. Забравен остров насред морето. Много хора биха могли да го гледат като рай, просто когато вие и вашият пълен братовчед сте засадени на него, раят става затвор. И малко по-късно, когато стъпя на съдбовна крачка, затворническата къща става ад. Млъкни, Открий информационните технологии в кошмарите си... В онази ужасна нощ, когато хванахте братовчед, който ви нападна. Нощта, в която почти те уби., Впоследствие обаче аксерофтолът до годините, предписани ви от антиофталмичния фактор на тийнейджърския анален секс, дава шанс. Шанс да измиеш всичко, с което си приключил. Или... Да влошиш нещата.


Окончателно освободиха скандалната зам.-шефка на фонд "Земеделие"\nОкончателно освободиха скандалната зам.-шефка на фонд...\n16.05.2019 18:07 5175 0\nУправителният съвет на Държавен фонд "Земеделие" гласува освобождаването на заместник-изпълнителния директор на фонда Иванка Багдатова-Мизова, считано от днес. Така тя окончателно няма да заема този пост, след като формално вече бе освободена от бившия министър на земеделието Румен Порожанов по разпореждане на премиера Бойко Борисов.\nПрипомняме, че заради къщите за гости, строени с европари по земеделските програми и използвани не по предназначение, Румен Порожанов се раздели с поста си на земеделски министър. Срещу него прокуратурата започна разследване. Мястото му зае Десислава Танева.\nВеднага след като депутатите одобриха кандидатурата ѝ, Десислава Танева увери, че Иванка Багдатова-Мизова, чийто телефонен номер бе посочен в обява за къща за гости, ще бъде освободена от поста заместник-председател на ДФ "Земеделие".\nЕтикети: Иванка Багдатова-Мизова Държавен фонд "Земеделие" (ДФЗ) къщи за гости Румен Порожанов Десислава Танева\n1 Алтернативен преди 4 месеца Профил на трол?\nТе къщите за гости не били нейни!? Може да са на някой неин далечен роднина или на зависим от нея човек. Ама държавната администрация била много ослужлива,че чак съдействала за да се направи инернет страница на къщите за гости!!! Защо не ми съдейства на мен зам.министъра да кандидатствам и си направя къща за гости ама която наистина ще работи като такава,понеже съм обикновен гражданин и имам нужд виж още ›› а да се прехранвам някак!


За какво да се внимава при покупка на кафе\nПубликуван от: coffespot 12/05/2016 1 Коментар(и)\nНа пазара има огромно разнообразие от видове и сортове кафе – на зърна, мляно, кафе на капсули, безкофеиново кафе, зелено кафе, различни марки и страни на произход. Сигурно често се чувствате объркани и се чудите какво кафе да изберете и за какво да внимавате, за да получите накрая един качествен продукт.\nВ този пост ще споделим с вас няколко съвета за какво трябва да внимавате при избора на кафе.\n#1 Купувайте кафе на зърна\nСвежестта на кафето е най-важна, затова за отличен вкус на кафето е препоръчително кафето да се смели точно преди приготвянето. Ако нямате кафемелачка, може да поръчате смляно прясно изпечено кафе от Coffee Spot.\n#2 Забравете за насипното кафе\nКакто ви споделихме в тази статия въздухът, светлината, топлината и влагата са вредни за кафе. Затова купувайте кафе в плътно запечатани опаковки.\n#3 Внимавайте за датата на изпичане на кафето и срока на годност\nВнимавайте за датата на печене, която е означена на опаковката, защото вкусът и ароматът на кафето се губят бързо след отварянето. Най-добре правете кафето, докато е още прясно и е с най-добро качество и вкус.\n#4 Ниво на изпичане\nKолкото по-тъмни са кафените зърна, толково по-дълго е било изпичането. Това оказва влияние върху вкуса на кафето и при по-тъмните зърна вкусът е по-опушен и горчив.\n#5 Странa на произход\nНа пазара се предлагат видове сортове кафе от цял свят, но най-добре са познати тези два основни вида - Арабика или Робуста. Смята се, че Арабиката е по-висококачественият вид. Но освен вида сорт имайте предвид, че върху качеството на кафето оказват влияние и следните фактори - регионът, където расте и зреят зърната, надморската височина, съставът на почвите, количествата валежи и т.н.\nСъхранявайте кафето в сух, плътно затворен и непрозрачен съд, далеч от слънчева светлина. Пазете от влага.


Дълготрайно Ламиниране на коса с Агран - злато от Мароко - за красота, блясък и защита от Fashion Studio, цени и описание — VsichkiOferti.bg\nДълготрайно Ламиниране на коса с Агран - злато от Мароко - за красота, блясък и защита от Fashion Studio, цени и описание - Всички Оферти\nДълготрайно Ламиниране на коса с Агран - злато от Мароко - за красота, блясък и защита от Fashion Studio\nЛаминиране на косата е днешната истинска вълшебна пръчица за красота при жените, живеещи в съвременните градове, където състоянието на косите се влияе негативно от от агресивната околна среда. Ламинирането e един нов метод за заздравяване и възстановяване структурата на косата. При ламинирането на косите се нанася специално вещество, което покрива всеки косъм със защитно покритие, като в резултат косата, като цяло, е защитена от замърсения сух въздух, от вятъра, от въздействието на слънцето, като при това диша.\nНанасят се масла чрез фрикция, (престой 15 мин със шапка), косата се измива със специален шампоан, който нежно почиства и възстановява хидратацията. На влажната коса се нанася дълбоко регенерираща маска Арган – хидратира, трайно реконструира и подхранва. Маската въздейства минимум 5минути. Косата се изплаква и се вкарва в дълбочина масло от Арган. За максимален ефект на ламиниране косата се обработва със фолио и преса, специалнапрофесионална иновация, която действа на молекулярно ниво и вкарва активните натурални агенти от продуктите с арган до сърцевината на косъма. Следва оформяне със сешоар. Ефектът трае 20 дни или 3-4 измивания.\nВсеки косъм се удебелява с около 10% в резултат на допълнителния слой, като съответно и обема на косата нараства със същияпроцент;\nКосата получава изключителна гъвкавост, която улеснява разресването и. Косата, облечена в целулозно покритие и обработена с фолио и преса трайно запомня придадената й вече форма.\nПокритието запазва цвета на косата, като пречи запреждевременното измиване на нанесения цвят. Обикновено покритието започва да се измива месец, след процедуата, като процесът е плавен и постепенен. Ако повторите процедурата, няма опасност да се получи пренасищане. Косата поема точно толкова ламинат, колкото може да приеме.\nВ никакъв случай! Ламинатът оказва защитна и подхранваща роля за Вашата коса, а също така има лек овлажняващ ефект. В същото времепозволява както на косата, така и на скалпа да дишат. След обработката на косата с ламинати, тя изглежда свежа и гладка, благодарение на протеиновите комплекси, извлечени от перли. Съставът на продукта не включва пара-фенилен-диамин, така че няма опасност от никакви алергични реакции. Благодарение на свойствата на протеините, които влизат в състава на целулозата,косата има такъв забележителен вид. Също така в действието на протеина влиза и защитата на косата от ултравиолетовите лъчи, които оказват вредно влияние.Освен всичко останало, при използването на ламиниране, цветът се задържа значително по-дълго.\nВалидност на ваучерите от 01.07.2013г. до 01.08.2013 г.;\nВаучерът включва: Дълготрайно Ламиниране на коса с Агран - злато от Мароко - за красота, блясък и защита само за 12 лв. вместо за 45 лв. от Fashion Studio!\nПредварително записване на час на телефон 0876 911 778;\nСлед изтичане на офертата имате възможност до три дни да платите вашите заявени ваучери;\nНамалението може да ползвате само със закупен ваучер от www.Kolektivni.bg.


Продукти: 2 ч.ч. бял боб, 200 гр. пушени ребра, 2-3 глави лук, 2 домата, 2 моркова, 1-2 ч.л. захар, 1/3 ч.ч. олио, 1/3 ч.ч. настъргана целина, 1 клонче чубрица, сол, брашно, червен пипер.\nНачин на приготвяне: Накиснатият от предната вечер боб се слага в гювеч. Слагат се лука на дребно, морковите, доматите, целината и всички подправки. Налива се вода, затваря се с капака и се пече около 15 минути на 200 градуса. След това се изважда от фурната, слагат се пушените ребра и се поставя отново капакът. По желание може да се залепи с тесто капака на гювеча, така става още по-вкусно и се пече до готовност на боба, ако е необходимо малко се налива вода.\nЗАДУШЕНО ПИЛЕШКО С НАДЕНИЦА, ЧЕСЪН И МАСЛИНИ\nПродукти: 500 гр. пилешко месо (най-добре гърди), 2 супени лъжици зехтин, 2 скилидки чесън, 1 глава лук, 2 сладки чушки, 500 гр. нарязани консервирани домати, 1 с.л. сладък червен пипер, 100 гр. пушена наденица или друг предпочитан колбас, 1 с.л. нарязани маслини, сол, смлян черен пипер и нарязан пресен магданоз на вкус.\nНачин на приготвяне: Сгорещете зехтина в тиган и изпържете в него нарязаното месо до златисто. След това прибавете нарязаните лук, чесън и чушки. Пържете зеленчуците, докато омекнат и тогава сложете консервираните домати заедно със сока. Подправете със смлян червен пипер и прибавете нарязаната наденица.\nЗатворете съда с капак и нека всичко се задушава в продължение на 15 минути (или до пълна готовност на продуктите). 2-3 минути преди да свалите ястието от котлона, прибавете нарязаните маслини, подправете със сол и смлян черен пипер на вкус, поръсете с пресен магданоз. Разбъркайте и може да поднесете.\n(предложение на Митър Митров от Каварна)\nПродукти: 250 гр. сирене или извара, 2-3 твърдо сварени яйца, 2-3 скилидки чесън.\nНачин на приготвяне:Сиренето се настъргва или се намачква с вилица. Ако е много солено предварително се накисва във вода или се добавя извара. Може да се приготви само със извара, която ако е безсолна да се осоли на вкус. Прибавя се пасираният чесън, настърганите на ренде яйца и олио, докато стане смес, с гъстота за мазане.


World of Words: Разкази за деца от български писатели - І\n[* Част от повестта „Българи от старо време“ — Бел. moosehead]\nЕдин от тях, познатия Али чауш — чернокож, брадат, с грубо и подпухнало лице турчин — улови чаршията — днес Търговска улица, — проби си път през шумния върволяк, който гъмжеше из тясната, с притиснати и ниски редове от бакалници и дюкяни улица, като се вгледваше внимателно в някои лица. Когато пристигна при хана на Трайковича, той го изгледа изпитателно, както и кръчмата му, попипа машинално револвера си, като да се убеди, че е на мястото си в калъфа, па потегли да влезе в хана.\n— Какво научи? — попита го той ниско.\n— Прегледах, но такъв не намерих — отговори заптието, като си обриса с кърпа изпотения бръснат врат.\n— Ти гледа ли добре? Запомни ли хубаво? Около двайсет и пет годишен, рус, сивоок, мършав, средна ръст и с черно сако. Иди на другия хан! Най-много гледай очите: сиви, много сиви — гълчеше Али чауш наставително, а очите му играеха на четири и забележваха кой минуваше край хана и кой влязваше в него.\n— Разбрах, Али чауш! — и заптието отиде.\nВ кафенето имаше четири души: един гост — българин, едър, дебел, във френски дрехи, — който пушеше наргиле на пейката; Илчо кафеджият, който точеше един бръснач на ябелието*, а пред огледалото — чиракът му бръснеше други един гост, обърнат гърбом към вратата, с руса коса и черно шаячено сако.\n[* _Ябелие_ (тур.) — ремък за точене на бръснач.]\n— Няма ли тука в хана, Илчо, един… търговец? — и турчинът направи описание на лицето и на дрехите на Дякона.\n— Не знам, Али чауш, аз в хана се не меся — отговори кафеджият и продължаваше заниманието си спокойно, защото той не познаваше Левски, нито се интересуваше да разбере защо Али чауш търси такъв човек.\n— Един сив, сух… — повтори Али чауш, като машинално хвърли очи към Левски, на когото само гърба можеше да види.\nНо още повече се беше изменило лицето на едрия българин, който на пейката дърпаше наргилето. Той беше побелял като платно: той беше г-н Хр. Ковачев, приятел на Левски, и сега виждаше, че Дякона е изгубен.\n— Какво си ти, Христо ефенди? Болен ли си бил? — попита Али чауш софиянеца, като изгледа побледнялото му и развалено лице.\n— Ба… Али чауш… Да… Не! От горещината… — измънка замаяният Ковачев.\n— Момче! Дръж хубаво бръснача, че ще ме порежеш! — изгълча строго Левски на момчето.\nТурчинът се извърна неволно към черното сако на Апостола, па почна да се разговаря за дребни работи с Ковачева.\n„Тоя проклетник чака да се свърши бръсненето, па да изгледа Дякона в лицето… изгубен е!“ — помисли си Ковачев. Но в тая критическа минута примерът от спокойствие и хладнокръвие на Дякона го ободри, едно вдъхновение му дойде: той си спомни, че Али чауш има една малка слабост: пиеше.\n— Една ракия не пиваш ли, Али чауш?\n— В горещо време ракията прохлажда — забележи пак Ковачев, — не заповядате ли още?\n„Сега е минутата да изфиряса, без да го сетят“ — мислеше си Ковачев, като хвърли бръз, знаменателен поглед на Левски, който стана от стола си и си поправяше вратовръзката пред огледалото.\n— Наздраве! — поздрави той Левски учтиво, по обичая.\n— Честито, челеби! — поздрави го и Али чауш с едно небрежно, широко темане, па се извърна пак към събеседника си и продължи лакомия разговор.\n— Не сакаш ли да ми купиш кюмуро, бе? Оно, евтино ти го давам! — извика шопът.\n— Левски! — извика той, като се озърташе плахо.\n— Нечем скапо… Не сакаш?… Твоя воля, господине!\nВ комисията по откриването паметника на Левски в София, в която бях член, ставаше разговор върху великия проповедник на свободата. Понеже всичките членове от тази комисия много или малко лично познаваха Левски, разказваха се анекдоти за неговата безстрашливост и смелост при най-трудни обстоятелства, за неговата съобразителност и хладнокръвие в опасностите, с които беше насеяна всяка стъпка от неговото скиталческо съществувание. Всичките тия разкази, един от други по-невероятни и изумителни, хвърляха ново освещение върху моралната сила на Дякона и прибавяха нови зари на ореола, с който този тайнствен, почти легендарен лик стои окръжен в нашето въображение. От всичките наши първи революционери само един Левски може да печели от всяко ново разчопляне на неговия живот. Другите са една смес от светлини и сенки, всичките имат своята _опака_ страна, тяхното обаяние неминуемо губи от силата си и блясъка си, щом личностите на тия революционери изцяло се покажат на нашия любопитен поглед. Една покровителствена завеса е нужна за известни страни на техния характер, за известни моменти на техния метежен живот. Затова задачата на техния биограф е деликатна, когато той реши да изрисува живота им с фотографическа точност. Ние видяхме колко повреди Захарий Стоянов при подобен един случай (опита за биографията на Христо Ботев).\nСамо един Левски не се бои от такова фотографисване. Всяка гънка от неговия обществен и _частен_ живот, осветлена от биографа, изважда го по-голям пред нас. Васил Левски е образец на нравствена чистота. Той е не само доблестен — той е добродетелен: победоносно оборване теорията у нас, че честността е елемент, несъвместим с революционерството. Васил Левски наумява подвижниците на първото християнство, народът го наричаше „Апостолът“. Никога прозвище по-вярно не се е давало: апостол по посланието си и по фанатическата вяра в бога си — свободата на България, — той наумява Христовите ученици и по образа на живота си, по трезвостта, по чистотата на нравите си, и, макар скептик, по безукорната си чисто християнска нравственост. Левски не е пил, не е пушил, не е усвоил чуждо нещо; както Карла XII, не е знаял жена; скитник вечен, вагабонтин, голак, често гладен — той е умял да бъде въплощение на идеална честност. Но това е работа на бъдещите му биографи, а аз ще разкажа тука една от многото черти на неговото пословично хладнокръвие и ловкост при опасни минути.\n— Пък бързах за Пловдив. Там ме вика _делото_. Щом потегли кърсердарят от Карлово, и аз потеглих с него, както видиш… Да пътувам инак всяко заптие щеше да ме изгледа… Сега съм мирен.\nСлед обяд на 20 май 1876 г. ден, в който Ботевата чета беше разбита при „Волът“ във Врачанския балкан и сам Ботев падна пронизан от куршума на черкезката потеря, командувана от свирепия черкезки първенец Джамбалазът, на левия бряг на Искъра, срещу Лютиброд, стояха куп жени лютибродчанки. Те чакаха ред да преминат реката с ладията. Повечето слабо знаеха какво става сега, някои и нехаеха. Сноването на шумни потери от два дена насам оттатък Враца не се косваше до тях и те продължаваха да си ходят пак по кърските работи. Истина, че тука бяха само жени: мъжете не смееха да излазят. Макар че театърът на битките между четата и потерите беше сравнително далеко от Лютиброд, но мълвата беше донесла и тука безпокойствия и турила нащрек мъжкото население.\nСъщия тоя ден няколко турски войника дойдоха в селото, за да извардват подозрителни лица; при брега, дето работеше ладията, пак няколко войника наглеждаха кого отнася и донася тя. На тоя час ладията беше на оня бряг и селянките чакаха нетърпеливо да се повърне, за да ги вземе. Най-после тя се повърна. Ладиарят — лютибродчанин, главен от селото за тая работа — опрягреблото в реката, за да укрепи ладията о брега, и извика към жените:\n— Ти ли си, Илийце! Ах, гиди, гявурко… — Той я позна, понеже беше му готвила баница в Челопек.\n— Унучето ми, хаджи. Майка му е умряла, то болно е… отивам на манастира.\n— Аго, за бога, направи това добро, помисли, че и ти имаш деца!… Ще се помолим и за тебе!\nБедната челопеченка действително бързаше да стигне по-скоро на манастира. На гърдите й стоеше полуживо двегодишното и унуче, сираче, болно от две недели насам. От две недели то се топеше и ставаше все по-зле; не помогнаха бабешки лекове, ни баянета, ни хекиминът във Враца. Чете му и попът селски: не помогна нищо. Остана й най-после надеждата на света Богородица. „Да му се чете на детето в манастира, да му се чете!“ Тъй й казваха и селянките. Когато го видя следобед, тя се уплаши: то приличаше на мъртво. По-скоро! Дано света Богородичка даде помощ… При всичко, че лошо време беше сега, тя тръгна днес за черепишкия манастир „Просвета Богородица“. Но когато минуваше из церовата гора, та да слезе към Искъра, из нея излезе някакъв момък в чудати опнати дрехи, с ширити по гърдите и с пушка; лицето му беше измахнато и бледно.\n„Бабо, хляб! Умирам от глад!“ — каза той, като и препречи пътя. Тя веднага се сети: „От ония е, дето ги гонят сега!… Боже господи!“ — пошушна си Илийца уплашена. Тя потърси в торбата и видя, че е забравила да вземе хляб: само сухи корички, останали на дъното. Даде му ги. „Бабо, в това село може ли да се скрия?“ Как ще се скрие в Челопек! Там е огън сега — ще го предадат на турците. Па и с тия дрехи! „Не може, синко, не може“ — каза му тя, гледайки милостиво измъченото му лице, по което сега се изобрази отчаяние. Тя помисли малко, па каза: „Скрий се, синко, сега в гората, може да те види някой. Тая нощ, чакай ме, навъртай се, тука пак да те намеря. И хляб ще ти донеса, и някоя друга дреха… с тия не бива. Ние сме христиени.“ Изпитото лице на момъка светна от надежда. „Ще те чакам, бабо; върви, бабо, благодаря!“. — И тя го видя как той се изгуби в гората, като куцаше. Очите и се наляха съссълзи. Тя се спусна тичешката надолу. Тя си мислеше: „Да направя това добро… Клетнику! Какъв беше!… Беки и бог се умилостиви и поживи детето. Света Богородичке, помогни ми само да стигна до манастира, божичко, закрили го, българин е, тръгнало е за християнска вяра курбан да става.“\n— Някои от „ония“ трябва да бъдат? Какво ще се прави сега? Не пущам! Няма и игумена сега… Чакай, питай по-на-пред!\n— Каква жена те е намерила по тоя час? Ония са или турци… Турци трябва да са… Тая нощ ще ни изколят… Те идат тук да дирят…\nНищо тука няма, нищо тук не оставям да припари… Господи, помилуй!\n— Стрина ти Илийца, Иване, от Челопек, отвори… Ох! Жив да си, отвори!\n— Унучето болно, зле е… Дека е дядо игумен?\n— Да му почете… Ами сега?… Почети му ти.\n— И посред нощ?… Какво ще му правя аз, ако е болно? — бърбореше сърдито калугерът.\n— Сега иди спи, утре…\n— Ако му е писано да оживее, ще оживее… Сега иди спи на чардака. — И калугерът тръгна със свещта да излезе.\n— Чакай, дядо Евтиме… — каза селянката с нерешителен вид.\n— Има едно нещо да ти обадя… Нали сме христиени…\n— Какво ще обаждаш и какви христиени? Хай върви да спиш, да не свети свещ, че може да видят отгоре някои и да ни дойдат на гости…\nПод „някои“ калугерът разбираше „бунтовници“, и селянката разбра тъй. Лицето и се угрижи и гласът и затрепера:\n— Не се плаши, няма никой да дойде… — И тя доби още по-тайнствен вид: Като идех от село, там; в нашата гора…\n— Ще си ида, още сега ей…\n— Луда не луда, ще вървя. Утре рано, по зори, работа ме чака. Дайте ми хляб, гладна съм…\n— Хляб, колкото щеш… Дай и бре, Иване! Но аз пак вратата не отварям.\nНо селянката се претръшка да върви. Отец Евтимий пръждосваше. Да отвори пак портата? Това беше опасно. Може да нахълтат лоши човеци… Кой знае какво може да се случи… После му дойде на ума, че тая жена, която вече ги е видяла и се е срещала с тях, може да донесе някаква беда на манастира, ако турците подушат. Не, по-добре да се очисти оттука, да я няма тука…\nБаба Илийца тръгна из нощта за към Искъра, зад който я чакаше сега бунтовникът. Тя беше много смутена, тя не посмея и не можа да се посъветва със сприхавия калугер, който я посрещна в отсъствието на игумена. Тя се покачи на яра зад манастира и тръгна из пътя, който пълзи над Искъра. Дрезгавата нощ допускаше да се видят доста ясно очертанията на чуките и бърдата отсреща — дене намусени, а сега зловещи… Та и всичко имаше зловещ вид за Илийчината душа, изпълнена с тревога и безпокойство. Когато стигна на върха до големия бряст, Илийца поседна на студената земя да си почине. Планинските самотии спяха, диватишина царуваше в природата; само реката все си шумеше долу нейде в бездната, дето се гушеха под карпи манастирските кубета и чардаци без ни една светлинка. Отдясно стигаха кучешки лаеве из Лютиброд. Тя стана пак, но не хвана през селото, дето я беше страх да мине, ами тръгна наляво от него по брега на урвата и бежешката слезна през нивята.\nСкоро се намери долу при самия Искър. Ладията стоеше до брега. Илийца отиде в колибата, дето спеше ладиарят, за да го извика да я прекара. В колибата нямаше никой: види се, ладиарят го е било страх да нощува тук. Тя се зачуди какво да прави сега. Отиде там, дето стоеше ладията. Искърът шумеше страшно, тя видя отблясъка на тъмните му талази и мравки я попъплиха. Що да чини? Да чака до сутринта? Тя нито иска да мисли за подобно нещо, макар че ранни петли пропяха в Лютиброд за съмване. Що да чини? Освен сама да се опита да мине отвъд; тя беше видяла как гребат… Това и се видя опасно, но друг избор не и оставаше, ако искаше да завари момъка, който я чака сега в гората, примрял от глад, от безпокойство и страх. Тогава тя остави детето на пясъка — тя бе съвсем забравила детето! — и се наведе да отвърже синджира на лодката от големия кол, дето го връзваха. Но тя изтръпна: синджирът не беше вързан сега, а заключен за кола с катанец; турците бяха сторили това, за да попречат на минуване реката през нощта. Тя се изправи втрещена. Петлите все повече пропяваха в Лютиброд, на изток небето слабо се заздрачаваше, след час или два ще съмне. Тя изохка в безсилно отчаяние и напрегна всичките си сили да скъса синджира или да счупи катанеца. Скоро се убеди, че това беше невъзможно. Тя се изправи запъхтяна и въздъхна безнадеждно. Внезапно тя се наведе трети път, хвана кола с двете си ръце, като че има намерение да го извади. Колът, дълбоко забит от години там, стоеше като закован. Тя удвои, утрои усилията си, нейните изпечени селски ръце се напънаха, мишците и сдобиха стоманена пъргавина и сила, кокалите и изпращяха от напрягане и горещ пот рукна от лицето и. Запъхтяна, уморена, като че е изсякла кола дърва, тя се изправи, отдъхна малко и пак го хвана. И пак с нови сили и с нова ярост взе да се върти около него, превита одве от напъна си да го изкърти. Старешките и гърди дишаха гръмовно, краката и се забиваха до прасците в пясъка и след тая страховита половинчасова борба колът се позаклати, дупката се поизхалтави и тя го измъкна най-после из почвата. Синджирът глухо издрънка в тишината.\nИлийца изпъшка тоя път победоносно и се тръшна на пясъка премаляла… След няколко минути ладията с Илийца, детето и кола вътре плувна по мътните вълни.\n— Добър ти вечер, момче. На`.\n— Чекай, облечи това отгоре! — и тя му подаде връхна дреха, с която бе покрила детето. — Взех манастирско скришом, боже, прощавай, грях сторих…\n— Хората са наплашени сега и ме изгарят жива, ако усетят — продължаваше селянката, — но как да те оставя тука: не можеш да бягаш и ще те намерят черкезите — поразил ги господ — и в село ги има. Защо ви трябваше вам, момчета? Тая пуста царщина тъй ли се лесно разсипва!… Изтрепаха ви като пилци. Но ти не можеш да вървиш нагоре! — И тя пое и пушката в дясна ръка, а с лява го хвана под мишница. Вдълбочаваха в церовата гора. През дърветата небето на изток повече побеляваше, челопешките петли пееха раздирателно, звездите бледнееха. Разсъмването започваше, те бяха още на половина час разстояние от Челопек, ако напреки се идеше, но както вър веше момъкът, и за два часа нямаше да достигнат. Селянката се окахъри, да имаше крила, щеше да го вземе и да хвръкне с него. Той се озърна.\n— Тъй не бива, момче, да направим друго…\n— О, мамке, гълъбчето ми… — вайкаше отчаяно тя, като се вгледваше в лицето на детето.\n— Момче, крий се хубаво днес. Довечера — пак тук, та да те намеря…\nТам лежеше прострян един момък без мустаки, с продупчена глава. Той беше облечен с калугерско расо, разгънатата предница на което даваше възможност да се види хъшовска носия, обагрена с кръв. По почернелите му от барут уста се познаваше, че той се беше самоубил с пушката, след като беше свалил Джамбалаза. Видял ли се беше нощеска с четата — неизвестно. Въпреки обичая си в подобни случаи, башибозуците не отрязаха главата на разбойника, за да я разнасят на прът като трофей от победата: смъртта на предводителя им я даваше не тям… задоволиха се само да запалят кошарата, дето остана трупът. Тя все димеше и до вечерта, когато две потери избиваха до един, долу при Искъра, до канарите, тринайсет бунтовника, слезнали следобед от Балкана с цел да прегазят реката.\n— Море нека те враг носи… пуста оса, що си се навъртела като стар бекярин край моминско хоро!\nОно такава живинка бива досадна и на безработни хора, а камо ли на кака Въла чичова Денчова, дека от тъмни зори запретнала скутове и ръкаве, па все не може да вташе. „Ззззз… зът… брррн…“ — залита пак осата над главата на кака Въла и не я оставя на мира.\n— Море опустело ти и бръмченето, и чудото, напаст ни една — сърдито отвръща кака Въла и маха над глава с ръце, оцапани до лактите с тестото, що замесваше за погача за път на чичо Денчо.\nА майсторка беше кака Въла на погачите, както що беше майсторка и на баниците, и на всичко, що мине през нейна ръка. Дваж по-голем майсторлък силеше сега кака Въла, като знаеше, че едната погача ще се носи армаган чак на министро у София.\nГле, гле, покрай осата щех да забравя да ви кажа, че чичо Денчо из село Глухово и министро из София беха на` така, като два реда зъбци на цигански дарак.\nЕх, „Има си крушка опашка, а понекога и на опашката дръжка!“ Що не донася времето на тоя свет? Понекога дохажда ред, та и владика бабува!… Оно, кога дойде до зор, не пита ни откъде си, ни що си, ами дойде, па те натисне, па… де… шавай, ако можеш!…\nПа такъв зор беше изпаднал и министро из София. Дошло му ред да обикаля _свето_ по селата, за да ги кандърдисва да държат с него, демек, ти го кажи, да теглят откъде неговата партия. Па както за всичко, така и за тая работа требат хора. А чичо Денчо е човек, роден за тая работа — като че максус е смарладисан чак из Стамбул. Като рече он да кандърдише некого — мани, брате, било и отскочило!… Хортува, хортува, като че из книга чете, па все излеко, па все кротко, а селяните го зяпат у уста, па се и узверат, като че да са се наяли буника я ли лудото биле. Замае ги, замае, па като им рече: „Ете`, бракьо, нали е черно!“… А они по него: „От черно — по-черно“; а ако им рече: „Ама, бракьо, мене ми се види малко бело“ — а они по него: „Бело, ами! От бело — по-бело!…“\nТакъв ми е тоя чичо Денчо, па иди, та не му ставай дост, па макар пет пъти да си министър на тоя свет! Ако не вервате мене, що ви казвам за чичо Денчо, а вие питайте самия министър, па нека он да ви каже. Ама пак много не се захващам, че ще ви каже баш правото; много е лесно и да скриви, ако дип не му понесе; санким, министър е, та му се може.\nАма колко и да скриви, все ще ви каже, че чичо Денчо му свърши работата баш таман… Свърши я, та отскочи. От радост и от кеф, като седеха на софрата колено до колено, министро обеща на чичо Денчо, че като доде у София, каквото ще да му посака, и думата му нема да стане надве. Ех, хелбете, голем човек, и думата му голема.\n— Де-де — чашка ми е, чашка ти е, да живее партията!…\nМина се доста време, па преминаха и много бели през главите на хората: колко обирници минаха, колко рабуши резаха, колко пътнини събираха, колко пътища разваляха… Бог да ги съди! Караха, караха, докато удари кремък на железо!… Настана немотия, па ха: ни насам, ни натам; дошло, та се некак заякнало, па де, върти го, ако можеш!…\nЕдни опрели очи у земи, други подпрели длан на чело, а трети делят по некоя клечка и всички чекат да им каже чичо Денчо каква би тая работа с неговия дост министър, дека едно им думаше, а пък друго върши… Дъжд чекаха, а оно градушка им дойде!… Мъчи се чичо Денчо да кандърдисва селяните, хортува божем, ама хич не му върви некак из гърлото, запиня му гърлото, като че е глътнал една капа зелени скоруши. Най-после, като виде, че удари на запримчуване, а он им каза, че кандисва да иде на селски есап у София, за да види със своя дост как да нареди тая работа, за да отлекне на селото.\nЧичо Денчо се накани за път, та затова и кака Въла се сети да прати една погача на доста на своя мъж, като не забрави да припомни на чичо Денчо за онова, дека му каза министра, че думата на чичо Денчо нема надве да се скърши. Оно, истина, и чичо Денчо не е вчерашен, помни харно он, що му е речено, ама като рече и кака Въла по-харно… два клинци по-яко стегат.\nТри дни се лута чичо Денчо по Софията като прилеп, кога сбърка, па влезне у некоя черква! Що се е зверил и що се е чудил — сам он си знае. Три дни се лута, а шест пъти тропа на портата на своя дост и все не може да го види и да му даде погачата. Мисли си, мисли чичо Денчо, па се чуди и мае каква е тая управия — по-зор, отколкото и на воденица! Барем там, колко и да чекаш, все ще ти дойде ред, а това чудо, дошло май некакво такова, мисли си чичо Денчо, дека ни се води, ни се кара!…\nБеля!… Цела беля и неволя.\nПогачата се ствърди, та стана като камък, а чичо Денчо все още не може да види министро. Па по сега и да го види, та зер ще му я носи, тава нема да я прави па попара!… „Наврага му и погачата, мисли си чичо Денчо, като нема късмет, нема и да я яде, ама барем другото да се свърши, що е за вършене!…“\nВиде чичо Денчо, че тая работа нема да върви така, както е пошла, ами мисли си на памет: „Чекай да му обърна другия край“. Стана, та пак на портата на министро и пак тропа. Дохожда жандаринът и му казва, че министърът си има работа, та не може никого да приеме. Чичо Денчо понавъси вежди и му отвърна:\n— Ама я чуй… Иди ти, та му кажи нему, че му е дошел дост от Глухово; чичо Денчо е тука, кажи, оня чичо Денчо, дека си с него ял и пил колено до колено; разбра ли ме, момче, така му кажи!… Кажи му още, че оттука нема да се поклатя, докато го не видя; глуховчане го пратили, кажи му, максус до него.\nКапка по капка — дупка пробива. И чичовата Денчова дума проби, ама докато да пробие, той си сам знае що виде и пати.\n— … Натиснало ни зло и патило, па ако душа носиш, молиме те, селски, куртулисвай ни от беля, че пропаднахме вече! Цело село гине, па друг колай нема, освен да се изселваме… дотам е допрело!…\nНарежда чичо Денчо, хубаво нарежда човекът, хортува като кога из книга чете, ама каква полза, какъв селямет?… Като се опнал оня министър като берберски каиш, па си знае все едната: не може, та не може!…\n— Ама какво да не може бе, джанъм, нали божем беше думата, че ти ще му намериш колая да се поотслаби малко, да поолабавее… оти ни е много притиснало, много ни е назорило, па сме пощурели от чудо какво ще правим и що ще чиним, като треба от една овца да се дерат две кожи: и ланската, па и сегашната!… Така дума обирнико: „Ще дерем, каже, и по две, па и по три, оти ако я вазе, каже, не дерем, а оно министро мене ще одере, па моята кожа, дума, ми е по-своя от вашата!…“ Така дума, вервай ме, те`, един кръст имам, ако те лъжем. Он дума, а селяне се узвериле, вси, наред, па от чудо забравиле и кой е от них мъжко, и кой е женско! Та ще те молим, дай некоя хартия да му носим на тоя обирник, та да куртулишеме селото… Като кум те молим, дай ми две-три лакърдии нишан на една хартия да му носим, та хем он да миряса, хем село да отдъхне.\nКогато чичо Денчо разтваряше пазвата да прибере нишано, що му даде министро, написан на хартия, той съгледа белега от червения конец, що му беше пришила кака Въла връх пазвата па ризата, за да се сети и за оная дума, дека не бива надве да се чупи. И много харно е сторила кака Въла, защото без този белег чичо Денчо, мутлак, щеше да си забрави. А поръчката на кака Въла беше много важна. Омръзнало й беше, жената, да гледа, че се изредиха коя ли не да става кметица у село, а само нейният Денчо още не може да се закмети, та и она малко да се пошири по село като кметица, така на, за инат на душманките.\n— Те`, каже, с червен конец ще бележим, та, мутлак, да се сбъдне: па като идеш там, у София, при министро, а ти му кажи: „Де сега да те видим, господине министре, дали ти е думата дума, или ще бъде надве!…“ Кажи му така и така, па кажи: „Ете`, това сакам от тебе, па това ти е.“\n„Ма`ке, голема работа, кмет! Па барем да има некой келепир, а оно, като да тражим по черупката на яйцето руно!… Що ми е кмет, кога има друго и по-лесно, па и по-харно!…“ Мислите на чичо Денчо взеха да се разтакат, както що се разтакат белите паужини есенно време на хубав ден. Той прекара през ума си всичко, що беше видел тези неколко дни в столицата, и като се сетеше за едно нещо, що му беше баш по кеф на сърцето, а той усети, че му става нещо така харно, харно, като кога се накади с оман.\n— Е па сега рекох да ти речем и за мене една лакърдия: … оно, знаеш, не е, да речеш, санким, че съм дип-дип баш приритал за това, ама, есапим си, ако може друг, да го речеме, оно защо да не съм я?… Ха?…\nВъпросителният поглед на министра, придружен от една досада, изписана на лицето му, посмути малко чичо Денча, та хвана да предъвкува думите си, като наведе неволно глава към гърди. При това навеждане съзре повторно червената нишка и една бърза мисъл прелете през ума му, както що прелита ластовица пред дъжд приземи. Тази мисъл го поокопити и той се обърна към министра с един тон, който показваше едно самосъзнание на спечелено достойнство:\n— Та оно, санким, ако сакаш по право, ти си ми сам рекъл, че кога дойде време да ти сакам нещо, а ти нема да ми пречупиш думата надве, а?… Помниш ли, че го рече?\n— Та какво да ти речем — поде пак чичо Денчо, — оно, домашните думаха, ако може нещо да стане с кметството, ама я сега тука видох по-сгодни работи в София, па рекох, що чем там по-харно тук некак по-сефалия место ми се чини. Оно, истина че може пък баш всичко Да не ми иде отръки… Ете`, да го речеме, да сакам да станем нещо у судо, може да треба много да се писува, та да не е баш като за мене!… Па и за друга работа, да го речем, пак може да не я нагода! Те`, мислим си, ако речеш, санким, да ме караш да стана хекимин, пак не би уйдисало, и то не че не знам да лекувам… маке, я щом съм научил от стрина Божана, бог да я прости… мани, мани… тридесет хекими за пара, ама пак ще река, че и за това немам дип мерак, оти сега тражат и от хекимите да писуват. Па и това де, кажи го, дека са жандарето, и оно баш много не ми се харесва: хем много кахърлия работа, хем пак треба и там да се писува…\n— Една работа видех, що прави един човек, и, право да ти кажа, такава работа хваща окото на човека и, нека да си ти го кажем, баш ми остана мерак на нея; та ако си държиш на лакърдията, а оно, като бъде за нея, ще кандиша!… А инак, да речеш, много сгодна дошла пущината: ни треба да скиташ, ни треба снага да кършиш, ни пък треба при нея да се писува. Жива сгода… вервай ми, таман като за мене.\nЧичо Денчо се усмихна и пошавна с десния си мустак, а това значеше за него, че единият крак му е вече в зенгията. Той се изстъпи некак по-тържествено и почна със сияеще лице да разказва как неговото остро око е могло да направи цело откритие:\n— Оня ден, като минувам през Градската градина, гледам, набрал се свет в един куп, а бандата на войниците засвирила, па свири-свири, та перчинът да ти се разиграе. Приближим се, па гледам как свирят. Има едни, коджамити зор виждат, еле ония с големите бурии… Мани, брате, то да си издухаш и джигера. На тупанджиите по` им е лесна работата, ама пък тупанете им големи, та и това не е малка беля, да мъкнеш толкав тупан. Един с тупан, друг със свирка, трет с тремпе, всеки по нещо на зор турнат. Ама, гледам един стои пред них, па хванал една клечка, на, такава така, нема ни колко две педи, па ни духа, ни у тупан бие, а само си върти така на ветър клечката, божем и он нещо върши. Гледам го, гледам, па си мислим: „Ех, весела му майкя, тоя да знае, че живот живее — без мъка печалба!…“ Та, ако можеш да ме туриш уместо него на тая работа, баш бих ти казал сполай!… А, право да ти кажем, знам, че ще въртим по-харно от него клечката, та затова, санким, и толкова мерак имам на тая работа…\nНегово високоблагородие Христофор Белокровский беше едно време сополиво, одърпано, зацапано хлапе, което се валяше в нечистотиите на селското купище. Консулът мина през тяхното село в този ден, когато съвършено случайно детето беше изкъпано: изкъпано беше, защото прасето, като излязло из обраслата локва, детето се спуснало към него, хванало го с една ръка за ухото, с друга за четината и искало непремешю да го възседне; да го яхне не могло, но успяло да налепи на кълчищената си ризка всичките хубости, които прасето е могло да понесе от гнилото блато. Тогава чак майка му се е наумила, че детето има нужда от къпане, и след като му стоварва _десетина оки_ бой на гърба, гурнала го в коритото с ризката заедно: първата вода се превръща на боза, втората на непрозрачна мътилка, че трета, че четвърта, та чак петата вода се избистря и из нея изскача едно чистичко, черноокичко, хубавичко бяло-червено момченце, с живи, хитри очички. Седи хубавецът в натура срещу огъня, седи и майка му отстрана и му суши ризката. Хем я суши, хем по-гледва чедото си и май-май че се съмнява дали е туй нейното чедо, дали не е. Облича му ризката и го изважда да се припече на слънце и да му изпощи главицата. Свършва и тази операция, причесва му косата и баш в тази минута се зачуват звънци; от завоя изскоква един файтон и спира до тяхната къща, на кръчмата. Консулът.\nХодят българи търговци в Цариград, овни продават. Като се срещнат с тогоз, с оногоз, от дума на дума научават се, че в еди-кое си _консулато_ има един българин, Белокровский, барабар с консула. Връщат се търговцнте в България, ходят по селата и сбират овни, па тук приказка, там приказка и в България се разчува, че в еди-кое си консулство в Цариград има българин, Белокровский, барабар с консула. Разчува се и в дядо Петковото село.\nБай Ганьо в банята*\n[* Част от романа „Бай Ганьо“ — Бел. moosehead]\n— Хайде, разказвай — извикахме всинца, защото знаем, че Стойчо умее да разказва таквизи _комедии_.\n— И това беше във Виена. Седя си една сутрин в кафенето, Мендля, поръчал съм си чай и взех да прегледам нашите български вестници. Бях се вдълбочил в една много интересна статия, в която се разправяше начинът, по който конституцията може хепидже да се покътне, даже съвсем да се разглоби и пак да си бъде _непокътната_… Чета си така, увлякъл съм се, по едно време като кресна над ухото ми едно: „О-о-о! Добър ден!“ — и една потна ръка сграбчи десницата ми. Дигам си очите: един широкоплещ, черноок, чернокос и даже чернокож господин, със засукани мустаки, със скулесто лице, с бръсната поникнала брадица, облечен (в какво мислите?) в редингот, не закопчан, под жилетката му два-три пръста червен пояс, с бяла (по нашенски бяла) риза, без вратовръзка, с черно, накривено калпаче, с ботуши и един врачански бастон под мишница. Млад човек: да има, да има най-много тридесет години.\n— Че фромоза еш домнета`. А бе, Стойчо, я попитай дали знае влашки. — Щий румунещи? — пита сам бай Ганьо.\nНикога в живота си бай Миню Пармака не е бивал тъй весел, шеговит и разговорлив. Истина, бай Миню не е като съседа си Гоша темерут и немтурник, но не пък и такъв, какъвто го виждаме днеска. Весел е сега той, та му няма края. Е, сбор прави човекът, сборско време е то; еднъж в годината е и да бъде кахърен, срамота е артък!… Дошле му са и сборяни, вехти и нови достове из чужди села; пък му е подръпнал отзарана малко повечко, отколкото трябва, и туйто…\nНяма зарар, не е ката ден то, а веднъж в годината. Пък се и не спира, нито пък му млъкват устата. Ходи бърже-бърже по двора, гласи воловете на гостите си, туря им пред муцуните плява и дор го видиш там, ето го озовал се в къщи при жена си; дава й наставления; пита я какво е сготвила и хоп подире при гостите си в голямата стая; и там почва да запитва, да се шегува и да приказва надълго и широко.\nДодоха му къде обяд и нови сборяни; доде шурят му от Миланци с булката си и с двете си малки и хубавички женски рожби. Дойде му и Нешо Моралията, прочут кавалджия и дост на бай Миня още от старо време; че най-после му дойде и Величко из Турчетата, вечният сборджия и гост на всекиго, във всяко село и през всяко време.\nИ тях бай Миню посрещна със засмяно лице и с шеги уведе в голямата стая при другите гости.\n— Е-е-е, хайде добре дошле, добре дошле сега!… — извика той, щом току насядаха новите гости на местата си, и като подсука кръвнишки мустака си, продължи: — Хайде, хайде, таз година берекет… Къщата се напълни… Дай, боже, се` тъй да се пълни; то не е зло. Когото обичат хората, обича го и господ. Не е ли тъй, свато? А ти какво си се усмихнал, Морала? Не ми ли е права думата санким?\n— Тъй, тъй!… — обадиха се няколко гласове наведнъж.\n— Тъй зер!… А ти, шуря, какво ще кажеш? Морала, дявол да те вземе! Помниш ли бозунглука? Ха-ха-ха… Щяха да те утрепят тогава, май с читаци… Хем с кавала в главата те бъхтаха… Нейсе, запуши я. Ами носиш ли го ти него, носиш ли го? Зло ли ти приказвам; за кавала е думата… Е, сега аз де да седна? Морала, до тебе ще седна… Стар дост си ми, кюлхане недно… — досвърши шеговито Миню и се смести между Моралията и белобрадия дядо Йове, срещу шуря си и Величка.\n— Не ставам артък и царят да дойде, не ставам… Ей жена, булки, де ви ба? Елате тука де, дайте де!… Да опитат тези хора гозбата ви… Ама по-напред не забравяйте ракийцата… Знайте, какъвто му е редът… Не е ли тъй, Величко? Ти какво ще кажеш, Гочо? Ти все мълчиш и чидбиш, като че не знаеш на хилядото половината колко е.\nСлед малко сухата и болнава буля Минювица се яви с презръчник в ръце пред сборяните; каза им „добре дошле“ и почна да реди трапезата. Две моми — едната бай Минювата първа рожба, а другата — Гошевото средньо момиче — подаваха на буля Минювица пълните с чорба паници, а тя ги полагаше ред по ред по трапезата, гдето виждаше за нужно. Миню захъмка, заподканя гостите, замоли ги да хапнат, но така милаим ги замоли, щото и да не ти се яде, ще ядеш.\n— Ха де, сторете кръст де!… Сторете кръст и вземете от трапезата де!… Ха, дядо Йове, канете се де… Ха и вий, булки, какво гледате, срамите ли се? За хляб срам няма… Земайте, ха, каквото дал господ… Ей, Гочо, и тебе ли да каня? Хм, гледаш ме ти, ама не се каращисвам по вашия сбор. Ще ти дойда гюрюмуля с бабата и кучетата варанджа — не можеш ме погаси с вино. Ха яж, яж — не ме гледай. Аз веки амен прекарах, а наготвила бабата!… Чорба и половина — пръстите да си оближеш… Ама ти бе, Морала, не чакаш да подканя. Лапаш, като че черен глад те е натиснал… Хем по много лапаш, като от вашата софра… Хей, не е у вас то… Ха-ха-ха — изсмя се пак бай Миню и цялата стая гръмна от смеха му.\nСлед туй — мълчание. Устата работят, виното върви, гълтат гърлата, шетачките шетат, Моралията се подсмива някак дяволски и гледа весело на бай Миня.\n— Морала, не ме гледай — ще се засрамя — почна пак бай Миню, — срамът е зла чест, ама знаеш, аз падам от срамежливите. Гочо, какво захвана да хълцукаш — да не си крадил яйца? Дайте му вино, мари; де ви, мари?… Пресипвайте де, дайте яхния, вино; какво се криете. Ха, пък вий яжте… Морала, Гочо, не ме слушайте вий мене. Аз хортувам, ама и ям. Ха, Величко; кани се, дядо Йове.\nЯдоха и преядоха.\n— Е, Морала — извика пак бай Миню. — Лаф лафтан, свършихме една работа — нахранихме се… А сега носиш ли го? Де го? Тук ли е той, „медният“, с който по бозлунгука те чукаха по главата? Ха сега да му чуем гласа. Ама знаеш да я докараш мехлем гиби… Пусти Морала — ойнак е на свирките. Де, вади го — потрети нетърпеливият Миню и взе да тършува Моралата, но той се изви назада, пресегна и взе от прозореца нещо, което щом съзряха сборяните, извикаха радостно и втренчиха очи в него.\n— Дядо Йове, как си — извика Миню.\n— Ей, Гочо, държат ли краката още?… Величко, ще играем ли? Морала, ха стига го гласи… Не е гайда да му се поврежда пискунят… Марей, де та ба?… Я ела тука!…\nНа тоя вик изскочи пред бай Миня сухата му стопанка и си приготви ушите да изслуша заповедта му.\n— Тоз кой е, познаваш ли го — каза той, като посочи с пръст Моралията. — Моралията е алелем: знаеш ли как свири той — и мъртвите разиграва!… Максус съм го гетердисал да ни повесели и да ни поразиграй… Ще играем, хем с тебе ще играем, че и земята да трепери под нас… Какво се смееш? Мислиш, престаряхме ли? Ей, знаеш ли ти, стар боклук като пламне, че не изгасва лесно?… Не е ли тъй, дядо Йове?… Е-а-а-а, ба, добре дошли!… Хайде, нови гости, сбор донски ще му изтърсим тази година — извика бай Миню и изскочи да посрещне новите си гости.\nПодложиха и на тях възглавница и дадоха им ястие.\n— Е, Кънчо, ще играем ли? — обърна се бай Миню към едного от новите гости.\nГостът изгледа опечалено всички сборяни, възви се към бай Миня и рече:\n— Ба, ти остави играта настрана; тя е лесна работа, ами тази бела!…\n— Как бела? Коя бела? Бива ли по сбор бела?\n— Бива не, ами бива — продължително изговори Кънчо, — бела, че главата си да откъсне человек… Бирникът дошел!…\n— Бирникът ли дошел? Вай, оцапахме я сега!…\n— Кой? Бирникът ли дошел? — запитаха наведнъж няколко гласа.\n— Бирникът дошел! — се разнесе по всичката трапеза.\nСлед тази вест усмивките по лицата на сборяните моментално изчезнаха, а бачо Минювата физиономия прие уплашен и загрижен вид. Забрави той лъжицата и паницата, но той се опря там някъде в гърлото му и не искаше да мине. Посегна бай Миню да гребне малко чорба, за да го прокара, но наместо чорба той грабна с лъжицата си червен пипер из галера и хоп в устата си. Залютя му пиперът, езикът и небцето; наляха му се устата и очите и изскочи навън, за да си умие устата. Излезе, а не му се влиза в собата повторно… Забрави, че днес е сборско време, че има сборяни, че трябва да се весели; че Моралията ще свири с „медния“ си кавал и пр. На ушите му зафучаха думите: „Дай пари: четиристотин дължиш на царщината за данък.“ Иска бай Миню да не се мисли за това. Отиде към сламеника и бута нещо си, дано забрави; но думите все звучат в ушите му и дращят като гладни нокти сърцето му. Прескача в градината. Съседът му Гошо, немтурникът, нещо пипа там зад плета.\n— Ей, Гошо, здрав ли си ба? Ами я ела малко тука ба, бай Гошо… Истина ли е ба, истина ли е, че бирникът дошел?\n— Бирникът ли?… Как дошел!… Не зная, комшу… Може да е дошел…\n— Може, а? Хм… та нали той пари ша иска сега ба, комшу?\n— Е, мюнкюн не е, че ще иска. Работа му е.\n— Тъй а? Ша иска… Хм… — изръмжа пак бай Миню и прасна къде оградата на воловете си. През плета на оградата му се виждаше къщата на другия му съсед — Коля. Гледа бай Миню към къщата, но никой не вижда в нея. Таман бай Миню се готви да вика и главата на Коля се подава над дувара до сами него.\n— Ей, комшу, тук ли си, тук ли си? — извика бай Миню.\n— Тук съм зер. Ида да те питам едно нещо: истина ли е ба, че бирникът дошел?\n— Та и аз затуй те диря, комшу. Кажи де, истина ли е, че бирникът дошел — запита бързо бай Миню и се загледа втренчено в Коля. И Колю го гледаше, но нищо не отговаряше. Гледаха се тъй няколко време и като разбра Миню, че и Колю навярно не знай, пречна през двора за към улицата.\n— Ей, чоджум, я ела ба; я ела тука! — извика той на едно осемгодишно момченце, което бързаше нанякъде си и надуваше една червена свирка.\nМомченцето тутакси млъкна и се приближи до бай Миню.\n— Ти нали идеш от дюгените ба, чоджум? Ами приказват ли там хората, че бирникът дошел, дошел санким де? — запита той с втренчени очи в хлапето.\n— За бирника ли? Такова нещо не съм чул — изломоти момчето и наду своята сборджийска свирка надолу из улицата…\nНещо иде насреща му. Засили се бай Миню още напред.\n— Ей, истина ли е, че бирникът дошел… — щеше да изрече той, но като видя, че това, което идеше насреща му, не е човек, а една стара мършава крава, върна се бърже у дома си.\nНа къщния праг той посрещна всичките си гости — сборяни. Те дълго време го бяха чакали и като разбраха, че Миню няма намерение да се върне скоро, станаха и си тръгнаха.\nЗазоряваше се тихо — с омаята на последна утренна дрямка: като че ли майчина ръка погалваше и пробуждаше всичко живо.\nУнесен тъжно, аз гледах как из дрезгавината поникваха очертанията на грохналите хижи, осенявани от изглозгани и жилави овощни дръвчета — хижи, които сега изглеждаха като присвити плачущи върби по кривулните тесни улици на нашето пръснато село. Никой не крачеше още по тях, никой не шумеше: онемели бяха даже будните псета. А преди час-два те ме оглушаваха още с грозния си вой, който се сливаше с познати мен крясъци из селската кръчма и се носеше в глъхналата нощ като ехиден подбив над върволицата черни роби тук, винаги безрадостни, безстрастни и превити под затъпителните грижи за безплодността на целогодишния денонощен труд. Вакханалия на малкото избрани от многото викани! О, как ми гнетяха душата тези крясъци! Ликуваше победилата старина: оставаше пак предишният чорбаджия — не се „размири селото“.\nКъсната луна съвсем избледня и заскърцаха коля край плетищата. Една наближи и отмина: в дрезгавината се мярна костеливият ръст на Балчо Дражът, отличих и загорялото му лице с две по страните — не бръчки, а цели вглъбнатини в челюстите. Вчера го нямаше в село — по работа е бил. Може и да не е чул за някакви избори! Наведен, той сега водеше мършав чифт волове, впрегнати на две колелета. На оста седеше — с остен в ръка — дете. То и днес не ще е на училище. А това дете беше светло и възприемчиво: палаво, неуморно, повеждач на игри, гласежи и лудории между рошавите си другарчета.\nСви ми се сърцето и ме потегли: излязох — закрачих след Балча. Вървя, а болката на душата ми се разрасна и бликна; повлече ме да помилвам — топло и от сърце — това дете, обречено от жестока орисия на безжалостно пресушаване; да заприкажа с баща му, та да стопля, ако мога, това безстрастно и вцепенено от живота същество със струи от душащата ме печал. Но скоро ми стана съвестно… съвестно за това, че ме задяваше окаяността на един Балчо и на едно обичливо дете, когато те не са един и едно, а милиони, стотици милиони, безбройно число, на които аз съм чужд, от които съм негли надуто отделен, над които и от които аз съществувам със своята слободия и тъга.\nСлънцето надникна от близка рътлина — ослепително, като разтопено злато. Бях накрай гората. Зад извилистия път се разкриваха нивите, по които, прегънати над оралата си, черни роби оряха. Нейде недалеч съзрях и Балча — с потно чело, опнал мишци, натиска и управя ралото си. Напред малкият Наню води воловете. Запътих се към тях, вторачен в Наня. С какви очи се захласва то по чучулиги или гълъби, които прелитат! А как блещи очи по озовал се наблизо лалугер! Гледах го и в душата ми оживя смут: тази е нивата, която ще изтърве Балчо — близо до корията е — да, тази ще е тя… Миналата неделя в кръчмата нашият лихвар-гражданин бяха застъпили — с чорбаджият и с други още първенци — Балча: надумваха му, че не си плаща дълга. Лихварят го гълчеше, а първенците го увещаваха в честност. И накрай чорбаджият предложи да купи тази Балчова нива — близо до корията. Той, чорбаджият, беше вече купил тук няколко други ниви, та с Балчовата щеше да окръглн мястото, за да си угледно разшири корията. А той, Балчо, имаше само три нивички, та беше навел глава и мънкаше половин думи:\n— Абе, брате, накрай така и ще сторя: зер, не потръгва наникъде! А дълг е, ще се плаща кога да е. Никому не съм нищо отядал и не е за отядане: сухи пари ми е дал човекът.\n— Знайно е, че не ще отядеш, Балчо — говореше лихварят, — токо ела да вършиш работа, когато ти не плащат навреме. Не ги сека и аз, поминъка си от вас чакам: плати ми!\n— Ще ти платя, бай Василе… Ще потърся, че ако не найде, ще продам нивата — на, чорбаджият я иска — свърши тогава Балчо, а устните му трепереха: може да се догаждаше сиромахът, че те са се нещо сговорили — ония…\nГледах го аз сега, че гледах и нивата. Останала е тя от баща и деда. А той ще я изтърве — Балчо! Прахосник ли беше тоя баща, пияница или що? Той работеше ден и нощ — от понеделник до съботата, — а и в неделята не се запираше: гласи си работата за следната седмица, ходи на воденица, на тепавица или с дърва в града…\nЧу се конски тропот и по пътя из корията се показа бай Васил — лихварят.\n— Помози бог, Балчо — поздрави той. — Работиш ли, работиш ли?\n— Дал бог добро. Ора, какво ще му е.\n— Ори, ори, гледай да му събереш двата края: хубава е нивата, не чини да я изтървеш — каза и отмина.\n— На добър час — секнато го отпрати Балчо и затърка с попукана длан челото си.\n— Тегли бре! — викна после той на Наня.\nНо то стоеше слисано, с проточена шия надясно: един подплашен заек забавно прескачаше през близкия трънак. Балчо пристъпи, зашлеви детето по врата и то се прескунди. Кръв из носа и зъбите зацапа хубавите детски устица. Аз гледах, безправен да наближа. Бащата мълком обърса одрасканото лице иа детето си и го потегли пак — да стане. Но то се преви, запротиви се.\n— Остави го да поседи, байо — осмелих се аз. — Малко е детето, по му е мястото в училище.\n— Не се може, ваша милост — каза, — нямам поводник, а добичетата ни са още млади, тряба да се водят… — и сбута пак детето.\n— Недей ме, тате, молим ти се! — заохка то и се преви надве.\n— Остави го за малко! — пришепнах пак аз.\nПубликувано от Emilia Iordanova в 17:37 ч.


PayPal предполагаемо потвърждават плановете си за собствена стабилна монета | CryptoDnes.bg\nСъобщава се, че американският финтех гигант PayPal Holdings потвърди намерението си да пусне своя собствена стабилна монета на име PayPal Coin.\nРазработването на вътрешна стабилна монета беше открито за първи път в изходния код на приложението за iPhone на Paypal от разработчика Стив Мозер.\nПотвърждавайки доказателствата, намерени в приложението PayPal, Хосе Фернандес да Понте, старши вицепрезидент на PayPal за крипто и дигитални валути, каза пред Bloomberg News:\nПроучваме стабилна монета; ако и когато се стремим да продължим напред, разбира се, ще работим в тясно сътрудничество със съответните регулатори.\nКонстатацията на Мозер разкри, че PayPal работи по изграждането на PayPal Coin, която ще бъде подкрепена от американския долар. Говорител на PayPal обаче поясни, че изходните кодове на iPhone приложението са разработени в неотдавнашен хакатон.\nДокато дигиталният актив на PayPal е в процес на създаване, името, логото и характеристиките на вътрешния токен подлежат на промяна преди стартирането. Поддържайки текущото развитие, PayPal вече пусна нови функции, които позволяват на потребителите да купуват, държат и плащат с дигитални монети.\nСпоред Понте една стабилна монета трябва да поддържа плащания в мащаб, като същевременно гарантира сигурността на мрежата, добавяйки:\nТрябва да има яснота относно регулацията, регулаторните рамки и вида на лицензите, които са необходими в това пространство.\nВ допълнение към пускането на собствена стабилна монета, PayPal също предприе проактивни мерки за разпространение на крипто услуги в юрисдикции извън САЩ.\nПрез септември 2021 г. компанията обяви въвеждането на нови услуги за търговия с Биткойн (BTC) за британския пазар. Както бе съобщено, клиентите могат да търгуват с основни криптовалути, включително Биткойн (BTC), Етериум (ETH), Лайткойн (LTC) и Биткойн Кеш (BCH).


Колко руски космонавти са загинали по време на полет в космоса? - Russia Beyond България\nКолко руски космонавти са загинали по време на полет в космоса?\n6 юни 1971 г. "Союз-11" на космодрума "Байконур"/Екипажът на космическия кораб "Союз-11" в тренажора\nВладимир Мусаелян/ТАСС;Александър Моклецов/Sputnik\nПоследната и най-страшна трагедия по време на космически полет се случва през 1971 година.\nВеднага правим едно уточнение: космонавтът не загива директно в космоса. Тези, които са били в околоземната орбита, са загивали в атмосферата на Земята, при разхерметизирането на кабината или заради отказ на парашутната система.\nОбщо в историята на съветската космонавтика има 4 случая на смърт по време на полет, като последният е от 1971 година.\nВ световен мащаб броят на загиналите космонавти е 18.\nНай-голям е броят на смъртните случаи по време на мисиите на САЩ. През 1986 г. инцидент на совалката "Чалънджър" отнема живота на седем американски астронавти. Трагедията се случва на 73-ата секунда от полета, на височина 14 км, когато машината все още се вижда от земята и полетът ѝ се гледа в ефир от милиони хора по целия свят. Един от ускорителите се откачва и пробива горивния резервоар.\nПоследният пуск на "Чалънджър"\nВтората трагедия се случва през 2003 година: совалката "Колумбия" се разпада 16 минути преди кацането си, малко след като навлиза в плътния слой на атмосферата. В нея има 6 американски астронавти и един специалист от Израел. По-късно комисия установява, че причината е разрушаването на топлозащитния слой на лявото крило – при старта на совалката в него попада откъснало се парче от топлоизолацията на кислородния резервоар.\nПървата смърт в космоса\nПървата смърт в космоса, обаче, се случва на борда на съветския "Союз 1". Владимир Комаров е сред първите космонавти на планетата и лети с номер 7.\nПрез 1962 г. космическата гонка между СССР и САЩ е в разгара си и съветските ръководители на космическата програма не пропускат възможност да изпреварят Щатите. През същата година е взето решение да се проектира корабът "Союз" за облитане на Луната, което отнема пет години. Дотогава вече е създадено следващото поколение на кораба – "Союз 2". Комаров е натоварен с уникална мисия: за първи път в историята да осъществи стиковка между два кораба в Космоса – "Союз 1", където е командир на кораба, и излетелия на следващия ден след него "Союз 2". Но тази мисия се проваля.\nОт самия старт на "Союз 1", в който е Комаров, се случва нещо. Първоначално се отваря един от панелите на слънчевата батерия. След това командата за ориентация на кораба по Слънцето не сработва, отказва и връзката на къси вълни… А когато космонавтът получава строга заповед да предприеме кацане, автоматиката "не позволява" да се даде спирачен импулс. Комаров успява да овладее кораба и като че ли всичко е наред. Но в крайния етап на спускането парашутните въжета се усукват. "Союз 1", който се движи със скорост около 60 м/сек се врязва в земята и се взривява.\n"Това, което се случи с Комаров, е наша грешка, на разработчиците на системата. Пуснахме го прекалено рано. Недоработихме "Союз", ще каже по-късно академик Борис Черток, един от главните конструктори. Преди Владимир Комаров да бъде пратен в космоса, "Союз" има три безпилотни изстрелвания и всички те са съпътствани от проблеми. "Трябваше да направим поне още един истински безпроблемен пуск. Може би с човешки макет. За да сме напълно сигурни", смята Черток.\nСлучаят "Союз 11"\n"Союз-11" на стартовата площадка\nЧетири години по-късно се случва още една голяма трагедия. При връщането на кораба "Союз 11" от орбита, той се разхерметизира и тримата космонавти на борда му – Георгий Доброволски, Владислав Волков и Виктор Пацаев, загиват на път към Земята.\nЕкипажът трябва за първи път да се стикова първата в света пилотируема орбитална станция "Салют 1". През юни 1971 г. те щатно проверяват стиковката и изпълняват всички необходими дейности на борда, след което получават заповед да се връщат на Земята. В отсеците на "Союз 11" налягането, температурата и цялата апаратура е в норма, връзката със Земята е устойчива. Полетът върви добре до момента, в който, на височина 150 м, радиовръзката с космонавтите внезапно прекъсва. Апаратът с екипажа, обаче, продължава плановото си снижаване. Той влиза в плътния слой на атмосферата, парашутната система сработва навреме, двигателите за меко кацане се включват и апаратът се приземява в зададения район. Когато на мястото пристига издирвателната група, в капсулата намират космонавтите, които следят безжизнени в креслата си.\nЕкипажът на "Союз-11"\nСтава ясно, че на височина 150 км от Земята се е отворил вентилационният клапан, който отговаря за налягането в апарата. Той трябвало да се отвори на височина 4 км от Земята. Екипажът разбира къде е проблемът и се опитва да отстрани "теча", но само след 40 секунди налягането в кораба пада, космонавтите губят съзнание и скоро загиват. Можело е да бъдат спасени, ако са имали скафандри, но в "Союз 11" могат да се поберат до трима космонавти само в един случай – ако те са без скафандри.\nОт какво най-често умират космонавтите?\nГибелта на екипажа на "Союз 11" е най-страшната трагедия за цялото съществуване на съветско-руската космонавтика. Но далеч по-голям брой хора по целия свят загиват не по време на полет, а на земята – при неуспешни ракетни пускове или изпитания и подготовка за тях. Те наброяват най-малко 300 души.\nПощенска марка от СССР. 1971. Г.Т. Доброволски, В.Н. Волков, В.И. Пацаев\nРуските учени изясняват от какво най-често умират космонавтите, загинали в орбита и успешно върнали се у дома. За да го направят, те анализират данни от 1960 до 2018 г.: за този период общо 118 съветски и руски космонавти са извършили най-малко един космически полет и почти една трета от тях (37 души) са умрели в края на наблюдението.\nНай-честата причина за смърт при космонавтите е сърдечно-съдово заболяване и онкологични проблеми. При това, докато заболяванията на сърцето водят списъка на причините за гибелта им, то онкологичните се срещат най-често при космонавтите, прекарали повече време непосредствено в космоса.\nКакто отбелязват самите учени, тези различия нямат статистическа значимост, "но са тревожни", тъй като рискът от онкологични заболявания е свързан с повишения радиационен фон.


Пулмолог алармира за голяма опасност при гореното на твърди отпадъци\nПолучава се токсичен коктейл от много силни окислители, който влияе и на ДНК-то\nСофия, България 11 Дек. 2019, 09:19 2311 прочита 2 коментара Автор: БЛИЦ\nНарушенията с гореното на отпадъци са ежедневие. Столична община е осигурила средства за подмяна на отоплителните уреди на 20 000 семейства. Към момента са подадени само 6 000 молби за подмяна на отоплителните уреди.\nПроверките за гореното се извършват от представители на Столична община и полицията. Имаме право да влизаме в незаконни постройки и общински жилища.\nТова каза в сутрешния блок на bTV общинският съветник и председател на комисията по опазване на околната среда в Столична община Лорита Радева, която коментира темата за мръсния въздух в София.\n"Въвеждаме различни мерки. Вчера беше внесено предложение за криминализиране на гореното на твърди отпадъци. Правим всичко възможно и призовавам за обединяване на усилията на всички, за да решим този проблем", заяви още Радева.\nЗаедно с нея гост беше и пулмологът д-р Александър Симидчиев. "Всички знаем за фините прахови частици, но при гореното на твърди отпадъци се отделят и летливи въглеводороди.\nТака се получава един токсичен коктейл от много силни окислители, който влияе и на ДНК-то. Фини прахови частици има през цялата година, но този коктейл се получава при гореното на твърди отпадъци.\nКогато мерките не дават резултати, трябва да взимаме сами мерки. В затворени помещения можем да ползваме пречистватели, но задължително трябва да се лицензирани. Когато сме навън, можем да носим маски, които също трябва да бъдат лицензирани.\nНе трябва да превръщаме този проблем в паника. Този проблем не е само на общината или на определени социални групи. Това е проблем на всички", категоричен бе д-р Симидчиев.


Алхимичната лаборатория на Александър Симов: В страната на щастливите кокошки\nВсички кокошки в България вече са щастливи, бодро обяви вчера земеделският министър Мирослав Найденов.\nЩастието е толкова неуловима величина, както предчувстваше навремето Достоевски, а ето, че се оказа толкова лесно постижима - трябват само малко кокошки, приказлив министър и ощастливени от новини от медии.\nВ България започва бъдещето.\nЩастието идва като чужд окупатор, но понеже не може всичко накуп, ето че най-напред почнахме от кокошките. Една по една те бяха заставени да станат щастливи, а съответно и много скъпи. Защото знаем, че е трудно да оцениш щастието, но това не пречи на търговците постоянно да опитват.\nИ така кокошките станаха щастливи, скъпи, недостижими, което очевидно трябва да се тълкува като мощен знак, че страната ни става богата и европейска.\nПак вчера прочетох, че следващи в списъка за абсолютно щастие са прасетата.\nНа тях ще им бъдат осигурен играчки, душове, пространство и контакт със себеподобни. Прасетата ще тънат в утопично щастие, защото нали все отнякъде трябва да се почне. Съвсем скоро повечето прасета у нас ще си имат личен психоаналитик, педиатър и педикюрист, който да се грижи да не би нещо да смути покоя на бъдещите пържоли. Прасетата вероятно трябва да имат осигурен масажист и специален проверител на конститенцията на храната им. Защото в една страна пълна с депресари трябва да сме убедени, че никой няма да трови радостната атмосфера на животните.\nНе го казвам с цинизъм.\nРадвам се, че в България поне някой е постигнал щастието пък бил той кокошка или прасе.\nЗлите езици говорят, че след прасетата и кокошките, точно като у Оруел, в пирамидата на щастието се нареждат министрите. Финансовият министър се изяваваше като пица-майстор на свободна практика, въпреки, че пицата му горчеше като отвара на вещица. Въпреки това, смятат запознати, Дянков вече е на път да потъне в абсолютната нирвана на управленското щастие, за което ясен знак били палавите му фотосесии на които той съвсем небрежно е положил ръката си на деликатните части вероятно като знак на финансова независимост и намек към кризата, че финанста винаги знае как сам-самичък да си осигури щастие, независимо от обективните обстоятелства.\nА какво да говорим за абсолютното щастие на премиера. Пуснете го по телевизията и само се наслаждавайте на картината на веселия човек. Той не спира да пръска мъдрост и бляскави фрази, само, защото е озарен от вътрешно щастие и тайни банкови сметки.\nВижте и вътрешният министър. Според един древен богослов Емануел Сведенборг има хора, които говорят езика на ангелите.\nНима Цветан Цветанов не е ангел?\nЗаради това никой никога не може да проумее небесния му език.\nТой е изтъкан от щастие и солидни имотни притежения. Небесната граматика на полиция просто не е за ушите на разни земни тъпанари, които не могат да оценят музиката на светлото бъдеще.\nСлед министрите в класацията на щастието стои прелестния светски елит. Него постоянно ни го показват по телевизията, значи трябва да покрива всички критерии за модерно щастие - луксозни облекла, много кинти, блясък, лукс, курви и пиячка. Това е телевизионното щастие, което трябва да ни изравни с прасетата и кокошките по степен на радостно възприемане на света. А след това са и интелектуалците. Те вечно говорят като напушени черногледци, но все пак са щастливи, защото им обръщат внимание и някой е склонен да оценява техните фобии като изкуство. Въпросът за щастието е много лесен, когато го гледаш по телевизията.\nИли пък четеш за него.\nА всички останали...Хаха.\nНима трябва да се говори за нещастниците, които живеят в страната на щастливите кокошки.\nНима не стана ясно?\nХората са излишни, защото пречат на щастието на другите.\nПречат на кокошките, прасетата, министрите, светския елит, интелектуалците и всички останали да бъдат щастливи в тази страна.\nВероятно заради това никой не се занимава с тях.\nОчевидно на никой не му пука за нещастниците, които са толкова тъжни, че дори злобеят срещу новопостигнатото щастие на кокошките.\nСигурно, защото просто завиждат.\nВсе пак щастие е това, не вятър работа.


Автосервиз Авто Ес - София - Страница 2 - Фолксваген Клуб България\nВ момента е Вто 18 дек 2018 12:51\nАвтосервиз Авто Ес - София\nРегистриран на: Пет 05 авг 2016 14:25\nRe: Автосервиз Авто Ес - София\nМнениеот Марин.В. » Пон 13 ное 2017 16:12\nАз останах много разочарован от този сервиз .. Колата ми Пежо 206 1.9 D не пали... Миналия понеделник я оставих на въпросния Слав и го попитах кога ще разбере защо не пали а той ми отговори че на следващия ден ще разбере .. Чаках вторник цял ден да ми звънне и накрая аз му звъннах каза че още не е разбрал какво ѝ е.. и че ще ми звънне около четвъртък\nи пак го чаках да звънне до петък и му звъннах каза че още незнаел .. Звъннах му вчера и той ми се развика по телефона и каза че в неделя не работят и че не е готова.. Накрая ми омръзна отидох и си я взех срещу 50 лв от него защото бил направил\n" диагностика" на автомобила ми но все още незнаел защо не пали.. преместих я в друг сервиз... Не разбирам как така за една седмица не успя да разбере защо не пали и ми взе 50 лв защото иначе нямаше да мога да си я взема и отделно го беше яд че си я взимам защото може би искаше да изкара още пари от мен .. не получих никакъв документ за направената диагностика.. Изрично не препоръчвам на никой този измислен сервиз..\nМнениеот kn9453 » Вто 14 ное 2017 21:35\nслед толкоз години този измекяр още ли е в бранша! Не мога да разбера такива как оцеляват на пазара!\nРегистриран на: Съб 27 яну 2018 21:17\nМнениеот simona.ilkova » Съб 27 яну 2018 21:42\nНикога не ходете при този измамник ! На 24.01.2018г. оставих колата си (Фиат Гранде Пунто 2006) при Слав. Нямах ток до радиото и не ми светеха степените на парното. Поисках от него да ми бъдат поправени тези 2 неща. Каза ми, че ще излезне горе долу 20 лева. Колата ми стоя цял ден при него, при което към 17 и 30 като му звъннах ми каза че ми е сменил още няколко несветещи лапмички и цената става 35лв. Докато стигна до него явно е свършил още много друга работа и цената стана 45 лв. Аз съм жена и нищо не разбирам, нямах представа колко струват крушките и труда за радиото и изобщо какво му е било, за да не работи. Отивайки в сервиза ми каза,че единят ми стоп не свети, оправил го е и е почиствал ръжда?! Вързах му се, попитах го няколко пъти все пак защо нямах ток до радиото и най-накрая ми отговори ''бушонче'' .... е това бушонче не струва ли 1 левче? Както и да е...предложи да ми сложи една рамка на радиото(която да свали от старото ми фабрично радио) и се разбрахме да я закарам отново следващия ден, просто да довърши работата си. На другия ден отново му оставих колата, за да постави рамката като дори мислех, че ще стане за минути и няма да ми вземе повече от 5 лева. Поиска да му оставя колата си с уговорката да ми се обади като е готова. След 4 часа му звъннах аз и му казах,че отивам да я взема.Връщайки се в сервиза, беше отворил капака на колата ми без изобщо да съм искала да поправя или прави каквото и да е друго. Останах в шок след като ми съобщи,че колата ми работи на три цилиндъра и има изгорял клапан, а също така и катализаторът ми е за изхвърляне!!! Преди седмица колата ми беше при майстор (мой познат) който смени доста работи по нея и каза,че работи повече от перфектно!!! Аз самата нямам проблеми с нея. Господин Слав самосиндикално я беше отворил и разгледал. Платих му още 25 лева за рамката на радиото и си тръгнах ядосана. Колкото и да не разбирам от коли, части и повреди, разбрах, че е измамник и се злоупотреби с това, че съм жена. Взе ми общо 75 лева за бушонче и смяна на 2-3 крушки.. Само да добавя,че радиото ми работи само, когато колата е на контакт или запалена !След цялото майсторене за смяна на бушон, крушки и поставяне на рамка,решението му сам да бъраничка под капака на колата ми-ХИДРАВЛИКАТА МИ ОТКАЗА ДА РАБОТИ!Попинцип знам, че на пунтото, това му е слабо място, но на моята нищо и нямаше. След като си взех колата втория път волана просто се втвърди. Не знам какво е пипал и какво е правил, но това няма да остане така! Сами си направете извода за какъв човек или ''майстор'' иде реч! Дано никога никой повече не отиде при този лъжец и кожодер!\nМнениеот xeson » Вто 30 яну 2018 12:14\nЕгаси човека, егаси "майстора" - аман от измекяри, дребни и алчни душици. Гони го до дупка това леке\nПотребители, разглеждащи този форум: Georgi_G, vini и 5 госта