Филип Пулман — Острият кинжал (1) — Моята библиотека\nОстрият кинжал (1)\nКотката и габърите\nУил потегли майка си за ръката.\n— Хайде, хайде!…\nЖената се дръпна. Още я беше страх. Уил огледа тънещата в здрач тясна уличка с двете редици къщи, всяка с миниатюрна градинка отпред, оградена с жив плет. Слънцето пламтеше в прозорците от едната страна, а от другата всичко беше обвито в полумрак. Нямаше много време. Скоро хората щяха да станат от масите и наоколо щяха да се появят други деца, които щяха да ги видят и после да приказват. Да се чака, беше опасно, но не му оставаше друго, освен да се опита да я убеди. Както обикновено.\n— Хайде, мамо, да идем да видим госпожа Купър. Виж, почти стигнахме.\n— Госпожа Купър? — повтори тя със съмнение.\nМомчето обаче вече натискаше звънеца. Трябваше да остави чантата, за да звънне, защото с другата ръка все още държеше майка си за китката. Да те видят как на дванайсет продължаваш да се държиш за ръката на майка си, никак не беше приятно, но той знаеше какво ще се случи, ако я пуснеше.\nВратата се отвори и на прага се появи възрастната учителка по пиано, а заедно с нея и познатият мирис на лавандулова вода.\n— Кого виждам? Наистина ли си ти, Уилям? Не си идвал повече от година. Какво искаш, миличък?\n— Мога ли да вляза? Заедно с мама? — решително попита момчето.\nГоспожа Купър погледна жената с разрошена коса и разсеяна усмивка, после момчето с неговия настойчив и тревожен поглед, стиснатите устни и издадена долна челюст. Едва тогава й направи впечатление, че госпожа Пари, майката на Уил, е гримирала само едното си око. Нито тя, нито Уил го бяха забелязали. Нещо тук не беше наред.\n— Ами… — промърмори госпожа Купър и се отдръпна, за да могат да влязат в тясното антре.\nУил се озърна внимателно, преди да затвори вратата. Госпожа Купър забеляза колко здраво стискаше майката ръката му и колко грижовно момчето я въведе в хола, където беше пианото (естествено, това беше единствената стая, която познаваше). Усети леката миризма от дрехите на госпожа Пари, сякаш бяха стояли прекалено дълго в пералнята, преди да ги извадят. Забеляза колко много си приличат майката и синът, седнали на дивана — и двамата имаха издължени очи и прави черни вежди.\n— Какво има, Уилям? — попита възрастната жена. — Случило ли се е нещо?\n— Майка ми има нужда да се приюти някъде за няколко дни отвърна момчето. — Точно сега е много трудно някой да я наглежда у дома. Не казвам, че е болна. Просто е объркана и неспокойна. Няма да е никак трудно. Просто й е необходим някой, който да е добър с нея, и си помислих, че вие може би ще се съгласите.\nЖената гледаше сина си с безизразен поглед, сякаш не разбираше какво говори. Госпожа Купър забеляза на бузата й синина. Уил не сваляше очи от учителката и в погледа му се четеше отчаяние.\n— Няма да има никакви разходи — продължи той. — Донесъл съм няколко пакета с храна. Сигурен съм, че ще е достатъчно. Вие също можете да си вземете. Тя няма да има нищо против.\n— Но… Не знам дали е редно… Сигурен ли си, че няма нужда от лекар?\n— Не! Нищо й няма.\n— Но не може да няма някой, който… Искам да кажа, все имате някакви съседи или роднини…\n— Нямаме роднини. Само двамата сме. А съседите са прекалено заети.\n— А социалните служби? Не че искам да се отърва от теб, миличък, но…\n— Не, не! Просто й трябва малко помощ. Аз няма да мога да се грижа за нея известно време, но няма да е задълго. Мисля… Имам да свърша някои неща. Но скоро ще се върна и ще я отведа у дома, обещавам. Няма да ви притесняваме дълго.\nМайката гледаше сина си с такова доверие, а момчето се обърна към нея и й се усмихна окуражаващо с такава обич, че на госпожа Купър не й даде сърце да откаже.\n— Е, добре — обърна се тя към госпожа Пари. — За ден-два няма проблем. Можете да спите в стаята на дъщеря ми, миличка. Тя е в Австралия и стаята е свободна.\nУил се изправи, сякаш нямаше търпение no-скоро да си тръгне.\n— А ти къде отиваш? — попита госпожа Купър.\n— При един приятел. Ще се обаждам винаги, когато е възможно. Знам телефонния ви номер. Всичко ще е наред, ще видите.\nМайка му го гледаше недоумяващо. Уил се наведе и я целуна непохватно.\n— Не се тревожи, госпожа Купър ще се грижи за теб по-добре от мен, честна дума. Утре ще ти се обадя по телефона и ще си поговорим.\nДвамата се прегърнаха. Уил я целуна още веднъж и нежно се освободи от прегръдките й, после се запъти към вратата. По предателския блясък в очите му госпожа Купър разбра, че е разстроен, но в последния миг момчето си спомни за добрите маниери и й протегна ръка.\n— Довиждане и много ви благодаря.\n— Уилям — каза учителката, — защо не ми кажеш какво има…\n— Малко е сложно за обяснение — прекъсна я момчето, — но с нея няма да имате никакви проблеми, честна дума.\nРаботата съвсем не беше в това и двамата добре го знаеха. Но каквото и да беше, нямаше съмнение, че Уил е замесен в нещо.\nВъзрастната жена си помисли, че никога не е виждала толкова изпълнено с решимост дете.\nУил се обърна. Мислите му вече бяха в празната къща.\nДвамата с майка му живееха на едно разклонение на главния път, с десетина-дванайсет еднакви къщи, от които тяхната беше без съмнение най-запуснатата. Градинката отпред представляваше късче обрасла с бурени земя. Майката беше засадила няколко храстчета, но те скоро изсъхнаха и се спаружиха от жажда. Когато Уил се показа иззад ъгъла, изпод още живата хортензия се измъкна котката му Мокси и се протегна, после го поздрави с тихо мяукане и се отърка гальовно в краката му. Той я вдигна и прошепна:\n— Върнаха ли се, Мокси? Видя ли ги?\nКъщата беше тиха. В последните лъчи на залеза се виждаше как някакъв мъж мие колата си на отсрещната страна на улицата, но той не обърна никакво внимание на Уил, който нямаше нищо против да остане незабелязан. Колкото по-малко привличаше вниманието, толкова по-добре.\nПритиснал Мокси до гърдите си, той отключи вратата и бързо се шмугна вътре. Ослуша се внимателно и пусна котката на пода. Отникъде не долиташе нито звук — къщата беше празна.\nУил отвори кутия с котешка храна и я остави в кухнята. Кога ли щяха да се върнат онези? Никой не можеше да каже, затова трябваше да действа бързо. Момчето се качи на горния етаж и започна претърсването.\nТърсеше изтъркан несесер от зелена кожа. Имаше неочаквано много места, където можеше да се пъхне вещ с такива размери, дори и в една обикновена съвременна къща. За да скриеш нещо, не са нужни двойни дъна и тайни ниши. Уил най-напред огледа спалнята на майка си, макар да се чувстваше неудобно, докато ровеше из чекмеджетата, в които тя държеше бельото си, после внимателно претърси останалите стаи на горния етаж, дори и своята собствена. Мокси дойде да го види какво прави, седна наблизо да му прави компания и започна да се мие.\nУил обаче не намери онова, което търсеше.\nВече се беше стъмнило и той усети, че е огладнял. Стопли си фасул и си препече малко хляб, седна край кухненската маса, като се питаше откъде е най-добре да започне претърсването на долния етаж.\nВече почти се беше нахранил, когато телефонът иззвъня.\nМомчето застина. Сърцето му биеше до пръсване. Започна да брои. На двайсет и шестия звън телефонът замълча. Уил остави чинията в мивката и продължи претърсването.\nЧетири часа по-късно още не беше открил зеления несесер. Беше един и половина през нощта и краката му се подкосяваха от умора. Легна на леглото си с дрехите и мигновено заспа. Сънят му беше напрегнат и объркан, в него често се мяркаше уплашеното лице на майка му, толкова близо, че можеше да го докосне, ако протегне ръка.\nСъбуди се, както му се стори, почти веднага (макар да беше спал три часа) и в същия миг разбра две неща.\nПърво, знаеше къде да търси несесера. И второ, мъжете бяха на долния етаж и отваряха вратата на кухнята.\nТой вдигна Мокси, която сънено измяука, и тихо й изсъска да млъкне. Пусна крака на пода и си обу обувките, като се напрягаше с всяка своя клетка да чуе какво става долу. Оттам долитаха едва доловими звуци — шум на преместен стол, тих шепот, скърцане на дъска.\nУил се измъкна безшумно от стаята си и се приближи на пръсти до третата стая на горния етаж. Вътре мракът не беше съвсем непрогледен и в сивкавата светлина преди разсъмване той успя да различи очертанията на старата шевна машина. Само преди няколко часа беше преровил цялата стая, но беше забравил чекмеджето отстрани на машината, където майка му държеше кройките и конците.\nУил внимателно го опипа, като продължаваше да се ослушва. Онези сновяха на първия етаж и по едно време му се мярна отблясък през пролуката на вратата, вероятно от фенерче.\nНапипа ключалката и я щракна. Както и предполагаше, онова, което търсеше, беше вътре.\nА сега какво да прави? Нищо, поне за момента. Момчето се спотаи в тъмното. Сърцето му биеше лудо, а слухът му дебнеше да долови всеки звук. Онези двамата бяха в хола.\n— Хайде! — прошепна единият. — Чувам млекаря да се приближава.\n— Да, ама онова нещо го няма — отвърна другият. — Ще трябва да го потърсим на горния етаж.\n— Давай тогава, не се мотай!\nНещо изскърца на горната площадка и Уил застана нащрек. Мъжът се движеше напълно безшумно, но скърцането го издаде, беше неочаквано. Настъпи кратка тишина. Тънкият лъч на фенерчето се плъзна по пода пред вратата. Уил го видя през пролуката.\nПосле вратата се открехна едва-едва. Уил изчака, докато мъжът се изправи на прага, и в този миг изскочи от тъмното и се хвърли срещу неканения гостенин.\nНикой от двамата не видя котката.\nМокси се беше измъкнала от спалнята и сега стоеше с навирена опашка точно зад мъжа, готова да се отърка в краката му. Той лесно можеше да се справи с Уил, защото беше опитен и силен, но котката беше застанала на пътя му и когато направи крачка назад, мъжът се спъна в нея, политна и полетя надолу по стълбите. Главата му с трясък се удари в холната масичка.\nУил чу зловещото пращене, но дори за миг не спря. Спусна се по парапета, прескочи тялото, което лежеше проснато в подножието на стълбата, грабна от масата опърпаната пазарска чанта и изскочи през предната врата, преди другият мъж да се е усетил.\nКолкото и да беше уплашен, Уил за миг се зачуди защо онзи не вика след него и не го преследва. Скоро обаче щяха да го погнат с колите си и клетъчните си телефони. Не му оставаше нищо друго, освен да бяга.\nВидя млекаря да свива в пресечката, а фаровете на електрическата му количка разпръскваха бледа светлина в предутринния здрач. Уил прескочи оградата на съседската градинка и продължи покрай къщата, после се озова във втора градинка, прекоси мокрите от росата лехи, прехвърли се през живия плет и се мушна сред ниските дървета и храсти между къщите и шосето. Там пропълзя под един храст и се сви на земята, като дишаше тежко. Беше много рано да излезе на шосето — трябваше да чака, докато започне движението.\nНе му излизаше от ума зловещото пращене, когато главата на мъжа се удари в ръба на масата, неестествено изкривеният му врат и конвулсивното потръпване на крайниците. Човекът беше мъртъв. Беше го убил.\nНе можеше да прогони тази картина от ума си, а трябваше. Имаше достатъчно неща, за които да мисли. Дали майка му наистина беше в безопасност? Щеше ли госпожа Купър да я издаде? Ами ако той не успееше да се върне, както беше обещал? Защото сега беше убил човек и за него нямаше връщане.\nИ Мокси. Кой щеше да храни Мокси? Дали Мокси щеше да се чуди къде са? Щеше ли да тръгне да ги търси?\nС всяка минута все повече просветляваше. Имаше вече достатъчно светлина, за да погледне вещите в торбата — портмонето на майка му, последното писмо на адвоката, пътна карта на Южна Англия, няколко шоколадчета, паста за зъби, чисти чорапи и гащета. И зеленият несесер.\nВсичко си беше на мястото. Всичко вървеше по план.\nОсвен това, че беше убил човек.\nУил за пръв път осъзна, че майка му не е като другите хора и че трябва да се грижи за нея, когато беше седемгодишен. Бяха в супермаркета и играеха една игра: имаха право да слагат нещо в количката само когато никой не ги гледаше. Уил се озърташе наоколо и прошепваше: „Хайде!“, а тя грабваше от рафта кутия или пакет и тихо го поставяше в количката. Когато натовариха всички покупки, бяха в безопасност, защото бяха станали невидими.\nТова беше хубава игра, която продължи дълго, защото беше събота сутрин и магазинът беше пълен, но те бяха много ловки и се бяха сработили добре. Вярваха си. Уил обичаше майка си и често й го казваше, а тя му отвръщаше със същото.\nКогато стигнаха до касата, Уил беше приятно развълнуван и доволен, защото почти бяха спечелили играта. И когато майка му не можа да си намери портмонето, възприе това също като част от играта. Тя каза, че сигурно врагът й го е отмъкнал, но той вече беше уморен и гладен, а и мама не изглеждаше толкова щастлива, колкото дотогава. Тя наистина беше уплашена и двамата трябваше да върнат всичко обратно по рафтовете, но този път още по-внимателно, защото враговете можеха да ги проследят по номера на кредитната им карта — естествено, тя беше у тях, след като се бяха добрали до портмонето…\nУил все повече се плашеше. Разбра колко е била хитра майка му, че е превърнала тази истинска опасност в игра, та да не го тревожи. Сега, когато знаеше истината, трябваше да си дава вид, че не го е страх, за да я успокои.\nМомчето продължи да се преструва, че всичко това е игра, за да не я тревожи със страха си, и двамата се прибраха у дома без покупки, но и без да ги проследят враговете. Е, после Уил намери портмонето на масичката в хола. В понеделник отидоха в банката и закриха сметката, сетне откриха нова на друго място, за да са сигурни. Така опасността беше ликвидирана.\nАла през последвалите няколко месеца Уил бавно и неохотно осъзна, че враговете, от които майка му се боеше, не са някъде около тях, а в главата й. Това не ги правеше по-малко истински, по-малко плашещи и опасни. Просто той трябваше да я пази още по-всеотдайно, отколкото досега. От онзи ден в супермаркета, когато осъзна, че трябва да се преструва, за да не плаши майка си, част от съзнанието му винаги беше будна, винаги нащрек за нейните тревоги. Уил я обичаше толкова много, че беше готов да умре, за да я защити.\nКолкото до баща му, той беше изчезнал много преди първите спомени на момчето, Уил изгаряше от любопитство да научи повече за него и често тормозеше майка си с въпроси, на повечето, от които тя не можеше да отговори.\n— Той богат ли беше?\n— Къде е отишъл?\n— Защо си е тръгнал?\nПоследният въпрос беше единственият, на който тя можеше да даде отговор. Джон Пари бил хубав мъж, умен и храбър офицер от Военноморския флот, но напуснал армията, за да стане изследовател, и водел експедиции до отдалечени части на света. Уил я слушаше с трепет. Не можеше да има нищо по-вълнуващо от баща изследовател. Оттогава нататък той винаги имаше в игрите си един невидим другар — двамата с баща му си проправяха път през джунглата, взираха се в бурния океан от палубата на шхуната си, осветяваха с факли обитавана от прилепи пещера, за да разчетат тайнствените знаци по стените й… Те бяха най-добрите приятели, безброй пъти всеки от тях спасяваше живота на другия, смееха се и водеха дълги разговори край лагерния огън до късно през нощта.\nНо колкото повече растеше, толкова повече момчето се чудеше. Защо нямаше никакви снимки на баща му от различни части на света — заобиколен от мъже със заскрежени бради и полярни шейни или край обвити с пълзящи растения руини в джунглата? Нищо ли не беше оцеляло от трофеите и чудноватите находки, които би трябвало да е донесъл у дома? В нито една книга ли нямаше нищо, писано за него?\nМайка му не знаеше. Но каза нещо, което се загнезди здраво в ума му.\n— Един ден ти ще тръгнеш по стъпките на баща си. И също ще бъдеш велик мъж. Ще наметнеш неговата мантия…\nУил не разбираше какво значи това, но усещаше смисъла му и се чувстваше горд и значим. Всичките му игри щяха да се превърнат в действителност. Баща му беше жив, изгубен някъде в пущинака, а той щеше да го спаси и да получи мантията му… Струваше си да водиш такъв труден живот, ако пред теб стои подобна велика цел.\nЗатова пазеше в тайна от всички тревогите на майка си. Понякога тя се успокояваше, съзнанието й се проясняваше и тогава момчето се стараеше да научи от нея как се пазарува и готви, как се чисти къщата, за да може да го прави вместо нея в периодите й на помрачение и страх. Научи се и как да се крие, как да бъде незабележим в училище, как да не привлича вниманието на съседите дори тогава, когато майка му биваше обзета от страх и умопомрачение и едва можеше да говори. Най-много се боеше, че службите ще разберат за състоянието й и ще я отведат, а него ще пратят при чужди хора.\nМожеше да понесе всяка трудност, но не и това. Защото имаше мигове, когато съзнанието й се проясняваше и тя отново беше весела, смееше се на страховете си и му благодареше, че така добре се грижи за нея. Тогава беше толкова любвеобилна и нежна, че не му трябваше по-добър приятел, и единственото му желание беше да живеят заедно така завинаги.\nНо тогава дойдоха мъжете.\nНе бяха полицаи, не бяха от социалните служби, не бяха и престъпници — поне така смяташе Уил. Те не пожелаха да му кажат какво искат, въпреки всичките му усилия да ги държи настрана, а настояваха да говорят с майка му. Точно тогава обаче тя беше в особено нестабилно състояние.\nНо Уил подслушваше на вратата и чу, че питат за баща му. Сърцето му подскочи.\nМъжете искаха да знаят къде е отишъл Джон Пари и дали й е пращал нещо оттам, кога за последен път е получила вест от него и дали той се е свързвал с някакви чужди посолства. Уил чу, че майка му е разстроена, и не издържа — втурна се в стаята и им извика да се махат.\nВидът му беше толкова свиреп, че никой от мъжете не се засмя, макар да беше толкова малък. Можеха лесно да го проснат на пода, да го вдигнат с една ръка, но той беше забравил за страха, а гневът му беше неукротим и смъртоносен.\nМъжете си тръгнаха. Естествено, тази случка затвърди убеждението на Уил, че баща му е в беда някъде и че само той може да му помогне. Игрите му вече не бяха детински и толкова явни. Те се превръщаха в реалност и той трябваше да е на висота.\nНе след дълго мъжете се върнаха. Настояваха майка му да им каже нещо, което е скрила от тях. Бяха дошли, докато Уил беше на училище, и единият от тях я задържа на долния етаж, докато другият претърсваше спалните. Тя не разбираше какво правят. Но Уил се прибра по-рано и ги завари у дома. Нахвърли се върху тях със същата ярост и те отново си тръгнаха.\nНо явно разбраха, че момчето няма да отиде в полицията, за да не се раздели с майка си, и станаха още по-настойчиви. Накрая нахлуха в къщата, когато Уил беше извел майка си на разходка в парка — сега състоянието й силно се беше влошило и тя си беше въобразила, че трябва да пипне всяка дъсчица по пейките около езерото. Уил й помагаше, за да свършат по-бързо. Когато се прибраха, видяха колата на мъжете да се отдалечава, а вътре бързо стана ясно, че са претърсвали повечето шкафове и чекмеджета.\nМомчето знаеше какво търсят. Зеленият кожен несесер беше най-ценното, което майка му притежаваше. Дори не си бе помислял да го отвори, пък и не знаеше къде го държи тя. Бе виждал обаче, че в него има писма, и тя от време на време ги препрочита и плаче. Точно в такива моменти си говореха за баща му. Ето защо Уил предположи, че мъжете търсят именно несесера, и реши да го спаси на всяка цена.\nПърво трябваше да намери сигурно място, където да остави майка си. Дълго си блъска главата, но нямаше приятели, които да попита, а съседите вече ги гледаха с подозрение. Единственият човек, на когото според него можеше да се вярва, беше госпожа Купър. Отведеше ли веднъж майка си при нея, щеше да потърси зеления кожен несесер, да погледне какво има вътре и да замине за Оксфорд, където щеше да намери отговор на някои от въпросите си. Ала мъжете дойдоха твърде скоро.\nИ сега беше убил единия.\nЗначи и полицията скоро щеше да тръгне след него.\nКакво пък, той знаеше как да стане незабележим. По-незабележим отвсякога и за много по-дълго — докато не откриеше баща си или преследвачите не откриеха него. И ако те го изпревареха, нямаше да го е грижа още колко от тях ще убие.\nПо-късно същия ден, някъде около пладне, Уил излизаше от Оксфорд, след като беше пропътувал четиридесет мили. Чувстваше се пребит от умора. Беше пътувал на автостоп, с два автобуса и пеша и стигна града около шест следобед — твърде късно, за да предприеме каквото и да било. Похапна в „Бъргър Кинг“ и се скри в едно кино (така и не разбра как се казва филмът, който прожектираха), а сега вървеше на север по безкрайния път през предградията.\nДо този момент никой не му беше обърнал внимание. Той обаче знаеше, че не след дълго ще трябва да си потърси място да пренощува, защото с напредването на времето щеше да става все по-забележим. Бедата беше там, че нямаше къде да се скрие в градините на красивите къщи край пътя, а те се простираха, докъдето му стигаше погледът.\nСлед известно време излезе на околовръстното шосе, където двата пътя се пресичаха. По това време на нощта почти нямаше движение и наоколо беше съвсем тихо. Не се долавяха признаци на живот, ако не се смятат големите къщи, разделени от пътя с широки морави. По тревните ивици отстрани на шосето бяха засадени две редици габъри — чудати дървета с абсолютно симетрични корони, които no-скоро напомняха детски рисунки, отколкото истински растения, а светлината на уличните лампи придаваше на мястото нещо бутафорно, наподобяващо театрален декор. Уил беше замаян от умора. Можеше да продължи на север по пътя, по който беше дошъл, можеше и да се свие на тревата под някое дърво и да заспи. Но докато стоеше и се двоумеше, видя котка.\nБеше на ивици, също като Мокси, и излезе от една градина край пътя. Уил остави пазарската чанта и протегна ръка. Котката се приближи и се потърка в кокалчетата му, също както правеше Мокси. Всички котки правеха така, но сърцето му се сви. Уил изпита такова непреодолимо желание да се обърне и да тръгне назад към дома, че очите му се насълзиха.\nКотката постоя малко при него, после се отдалечи. Беше нощ, имаше територия за обхождане, мишки за ловене. Тя прекоси пътя, тръгна към храстите точно зад габърите и там спря.\nУил, който продължаваше да гледа след нея, забеляза нещо странно в държанието й.\nЖивотното вдигна лапа и замахна към нещо във въздуха, което оставаше невидимо за момчето. После отскочи назад, изви гръбнак и козината й настръхна, а опашката й щръкна. Уил познаваше котките и застана нащрек, когато тя отново се приближи към същото място — празно, обрасло с трева петно между габърите и живия плет — и замахна за втори път с лапа.\nИ този път животното отскочи, но не толкова далеч и по-малко уплашено. След няколко секунди душене и ослушване любопитството явно надделя над предпазливостта.\nКотката направи крачка напред и изчезна.\nУил примигна. Някакъв камион премина по шосето и го освети с фаровете си. Момчето се притаи до ствола на най-близкия габър. Когато камионът отмина, той пресече шосето и тръгна към мястото, където беше изчезнала котката, без да откъсва очи от него. Това никак не беше лесно, защото нямаше нищо, върху което да задържи поглед, но когато се приближи достатъчно и се вгледа по-внимателно, внезапно го видя.\nПод определен ъгъл се виждаше още по-ясно. Сякаш някой беше изрязал парче от въздуха на около два метра от пътя, с форма на неправилен квадрат и горе-долу метър широко. То се виждаше само откъм страната на шосето, но пак недостатъчно ясно, защото през него прозираше същото парче затревена земя, осветена от уличните лампи.\nАла Уил не изпитваше ни най-малко съмнение, че отвъд него се простира друг свят.\nТрудно би могъл да обясни откъде иде тази увереност, но го разбра веднага. Знаеше го, както знаеше, че огънят пари и че да си добър е хубаво. Това, което виждаше пред себе си, беше нещо съвършено чуждо и непознато.\nСамо това му стигаше да го подмами нататък. Той се наведе и се вгледа по-внимателно. Онова, което видя, го зашемети, а сърцето му задумка лудо. Момчето обаче не се поколеба — пъхна първо пазарската чанта, а после и сам се провря през пролуката между двата свята.\nИзведнъж се намери под редица дървета, но те не бяха габъри, а високи палми, които растяха като в Оксфорд насред затревена ивица. Тя обаче вървеше по средата на широк булевард, а от двете му страни се редяха кафенета и малки магазинчета, всичките отворени и ярко осветени, но тихи и празни под гъсто осеяното със звезди небе. Горещата нощ беше пропита с аромата на цветя и соления мирис на море.\nУил се огледа предпазливо. Пълната луна над него осветяваше далечна верига огромни зелени хълмове, в чиито подножия се виждаха къщи и китни градини, а насред красив парк белееше голяма сграда, наподобяваща храм.\nТочно до него мержелееше онова празно петно във въздуха, което и оттук почти не се виждаше, но несъмнено съществуваше. Той се наведе и надникна. Видя оксфордския път и собствения си свят. Момчето потрепери и се извърна — какъвто и да беше този нов свят, със сигурност нямаше да е по-лош от онзи, от който идеше. Имаше чувството, че сънува, и в същото време знаеше, че не е сън. Изправи се и потърси с поглед водача си, котката.\nТя не се виждаше никаква. Сигурно вече се беше втурнала да изследва тесните улички и градините зад примамливо осветените кафенета. Уил вдигна от земята опърпаната пазарска чанта и бавно тръгна нататък, като пристъпваше безкрайно предпазливо — в случай че всичко това внезапно изчезне.\nВ атмосферата на града имаше нещо от Средиземноморието или Карибите. Уил никога не беше напускал Англия и не можеше да направи сравнение, но усещаше, че това е място, където хората излизат нощем, за да хапнат и да пийнат, да потанцуват и да послушат музика. Само че наоколо нямаше жива душа и тишината му се стори бездънна.\nНа първия ъгъл имаше кафене с малки зелени масички на самия тротоар и поцинкован бар с машина за еспресо. На някои от масичките бяха оставени полупразни чаши. В един пепелник се виждаше догоряла цигара. До плетено панерче с твърди като камък кифлички стоеше чиния с ризото.\nУил взе от хладилника зад бара бутилка лимонада, замисли се за миг и пусна в касичката монета от една лира. В мига, в който затвори, нещо му хрумна и отново отвори касичката. По парите можеше да разбере къде се намира. Паричната единица се казваше корона, това прочете върху монетите, но нямаше нищо повече.\nУил върна парите обратно и отвори бутилката с отварачката, вързана за бара, излезе от кафенето и тръгна по една от уличките, които водеха настрани от булеварда. Малки бакалнички и хлебарници се редуваха с бижутерийни и цветарски магазини. Имаше и частни къщи със завеси от мъниста на вратите, и надвиснали над тротоара балкони от ковано желязо, отрупани с цветя. Там тишината беше още по-дълбока.\nНе след дълго уличките го изведоха на друг широк булевард с палми, долната част на короните им блестеше в светлината на уличните лампи.\nОт другата му страна се простираше морето.\nУил се озова пред широк залив, ограден от едната страна с каменен вълнолом, а от другата — от дълбоко вдаден в морето нос, където сред отрупани с цвят дървета и храсти се издигаше голяма сграда с каменни колони, широки стъпала и богато украсени балкони. В залива тихо се полюшваха няколко лодки, а оттатък вълнолома под звездната светлина кротко блещукаше спокойното море.\nУмората на Уил беше отлетяла. Сега той тръпнеше от любопитство. Докато вървеше по малките улички, от време на време се спираше, за да пипне някоя стена или перваз и да се убеди, че са здрави и солидни. Сега искаше да докосне изумителната гледка, която се ширеше пред него, защото погледът му не беше в състояние да я обхване цялата. Стоеше и дишаше дълбоко, изпълнен с благоговение.\nОткри, че все още държи бутилката, която беше взел от кафенето. Отпи от нея — вкусът беше точно такъв, какъвто трябваше. Леденостудена лимонада, която го освежи и разхлади в горещата нощ.\nТой тръгна надясно покрай хотелите с навеси над ярко осветените входове и цъфнали бугенвилии отстрани и стигна до парка на малкия нос. Сградата с пищно украсена фасада в средата на парка, осветена от ослепителни прожектори, можеше да бъде казино, та дори и опера. Между олеандровите дървета с окачени по клоните лампи се виеха пътечки, но не се чуваше нито звук. Не пееха птици, не бръмчаха насекоми, отекваха единствено стъпките на Уил.\nЕдинственият шум, който долиташе до ушите му, беше плисъкът на вълните. Уил се запъти към брега. Имаше прилив — или отлив — и десетки водни колела бяха изтеглени на мекия бял пясък далеч от линията на водата. На всеки няколко секунди кротка вълничка близваше пясъка и се отдръпваше назад, за да се скрие под следващата. На петдесетина метра навътре в морето се виждаше дървена платформа за гмуркане.\nУил седна на едно от водните колела и си събу обувките — евтини маратонки, които почти се разпадаха и протриваха до кръв уморените му крака. Смъкна и чорапите и зарови ходила дълбоко в пясъка. Няколко секунди по-късно вече беше съблякъл и останалите дрехи от себе си и нагазваше в морето.\nВодата беше приятно прохладна, нито топла, нито студена. Уил преплува разстоянието до платформата, седна на ръба и се загледа в града.\nОт дясната му страна беше вълноломът. На около миля по-нататък се издигаше фарът, боядисан на червени и бели ивици. Още по-надалеч се виждаха мъглявите очертания на далечни скали, а на самия хоризонт смътно мержелееха полегатите хълмове, които беше видял при влизането си в града.\nОт другата му страна бяха окичените с лампи дървета около казиното и улиците на града, крайбрежният булевард с хотелите, кафенетата и окъпаните в светлина магазини. Всичките тихи и празни.\nИ сигурни. Никой не можеше да го настигне тук. Мъжете, които бяха претърсвали къщата им, нямаше откъде да знаят. Полицията никога нямаше да го открие. Той имаше на разположение цял свят, в който да се скрие.\nЗа пръв път, откакто избяга предната сутрин, Уил се почувства на сигурно място.\nОтново беше жаден, беше започнал и да огладнява — все пак за последен път беше ял в друг свят. Плъзна се от платформата във водата, преплува разстоянието до брега, този път по-бавно, и навлече гащетата, а останалите дрехи и пазарската чанта взе в ръка. Хвърли празната бутилка в едно кошче за боклук и тръгна бос по улицата към пристанището.\nКогато поизсъхна, нахлузи джинсите си и започна да се оглежда къде може да намери нещо за хапване. Хотелите бяха прекалено луксозни. Той надникна в един от тях, но просторът и великолепието го притесниха, затова продължи по крайбрежната улица, докато стигна до едно кафене, което му се видя подходящо. Не можеше да каже защо — то приличаше на десетки други, с отрупана с цветя тераса и масички на тротоара, но го привлече.\nВътре имаше бар-плот, снимки на боксьори по стените и плакат с автограф на някакъв широко усмихнат акордеонист. Имаше и кухня, а до нея тясно стълбище с ярък килим на цветя.\nМомчето тихо се изкачи на площадката и отвори първата врата, която му се изпречи. Стаята гледаше към булеварда. Въздухът беше горещ и спарен и Уил отвори остъклената врата към балкона. Самото помещение беше малко и пълно с мебели, които бяха прекалено големи за него и доста похабени, но всичко беше чисто и удобно. Явно тук живееха гостоприемни хора. Имаше полица с книги, списание на масичката и няколко фотографии в рамки по стените.\nУил реши да надникне и в другите помещения — малка баня и спалня с двойно легло.\nНо преди да отвори последната врата, нещо го накара да настръхне. Сърцето му заби лудо. Не беше сигурен дали отвътре се чу звук, но някак беше сигурен, че стаята не е празна. Помисли си колко е странно всичко — първо някой го беше дебнал пред вратата на затъмнена стая в дома му, а сега ролите се бяха разменили…\nДокато стоеше и се чудеше какво да прави, вратата се отвори с трясък и нещо се хвърли отгоре му като див звяр.\nНо споменът го беше накарал да застане нащрек и това го спаси от падане. Той реши да се брани и вкара в действие коленете, главата, юмруците и ръцете си.\n„Нещото“ се оказа момиче горе-долу на неговата възраст, зло като оса, ръмжащо, с мръсни окъсани дрехи и тънки голи крайници.\nТо осъзна кой е насреща му кажи-речи в същия момент, отблъсна се от голата му гръд и отскочи в тъмния ъгъл на площадката, където се притаи като дебнеща котка. За негово изумление обаче отнякъде се взе и истинска котка — свирепа и дива, висока почти до коленете на момичето, с настръхнала козина, оголени зъби и навирена опашка.\nНепознатата докосна с ръка гърба на котката и облиза сухите си устни, като през това време дебнеше всяко негово движение. Уил бавно се изправи.\n— Лира Златоуста — отвърна момичето.\n— Тогава какво е това място? Този град?\n— От моя свят. Свързан е с този. Къде ти е демонът?\nОчите на Уил се разшириха. В този миг забеляза, че с котката става нещо невероятно. Тя скочи в ръцете на момичето и формата й мигновено се промени. Сега беше хермелин с кремавобели гушка и коремче, който го гледаше свирепо. Но тогава се случи нещо, което отново промени всичко — Уил си даде сметка, че и двамата, хермелинът и момичето, изпитват ужас от него, сякаш беше призрак.\n— Нямам демон — каза той. — Не знам за какво говориш.\nИ изведнъж се сети.\n— Ама това трябва да е демонът ти!\nМомичето бавно се изправи, а хермелинът се уви около врата му, без да откъсва, черните си като мъниста очи от лицето на Уил.\n— Но ти си жив! — недоверчиво изрече Лира. — Не си… Не са те…\n— Казвам се Уил Пари. Не знам за какви демони говориш, В моя свят демон е… Нещо като дявол.\n— В твоя свят? Искаш да кажеш, че това не е твоят свят?\n— Не е. Аз просто открих пътя. Сигурно е същото, каквото си сторила ти. Предполагам, че световете са свързани.\nТя като че се поуспокои, но продължаваше да го следи зорко, а Уил стоеше кротко и гледаше да не прави резки движения, сякаш се запознаваше с котка.\n— Видяла ли си някой друг в този град?\n— А откога си тук?\n— Не знам. От няколко дни, ама не помня точно.\n— Търся Праха.\n— Търсиш прах? Какъв, златен ли? За какво говориш?\nМомичето присви очи, но не каза нищо. Уил се обърна и заслиза по стълбите.\n— Гладен съм — каза. — В кухнята има ли нещо за ядене?\n— Не знам, — отвърна тя и тръгна предпазливо след него.\nВ кухнята Уил откри нарязани продукти за пиле с лук и чушки, но не бяха готвени и вече понамирисваха от жегата. Изхвърли ги в кофата за боклук.\n— Яла ли си нещо? — попита момчето и отвори хладилника.\nЛира се приближи и надникна.\n— Не знаех, че вътре има храна — каза тя. — Я, колко е студено! Демонът й отново се беше променил в огромна пъстра пеперуда, която влетя в хладилника, но тутакси изпърха обратно и кацна на рамото й. Уил знаеше, че не бива да я зяпа така, но главата му се въртеше от необичайността на всичко това.\n— Не си ли виждала досега хладилник? — попита.\nВътре имаше кутия с кока-кола и Уил й я подаде, после извади купа с няколко яйца. Лира стисна студената кутия с наслада.\n— Пий! — посъветва я той.\nЛира погледна надолу и се намръщи. Не знаеше как се отваря. Уил дръпна халкичката. Напитката зашумя и започна да се пени. Лира близна недоверчиво пяната и очите й се разшириха.\n— Ама то било хубаво! — изрече почти със страх.\n— Да. И в този свят имат кока-кола. Виж, ще пийна малко — да не си мислиш, че е нещо отровно.\nТой отвори още една кутия и отпи. Лира последва примера му. Явно беше жадна и пиеше така ненаситно, че от носа й изскочиха балончета. Тя силно се оригна и се намръщи, когато Уил я погледна.\n— Мисля да направя омлет — заяви той. — Ти искаш ли?\n— Не знам какво е това омлет.\n— Е, тогава гледай и ще разбереш. Ако искаш, има и една кутия с боб.\n— Не знам какво е боб.\nТой й показа кутията. Лира затърси халкичка като на кока-колата.\n— Не, ще ти трябва отварачка за консерви — обясни. — Във вашия свят имате ли отварачки?\n— В моя свят слугите готвят — презрително заяви тя.\n— Погледни в онова чекмедже.\nЛира започна да рови в чекмеджето, а Уил през това време счупи шест яйца в една купа и ги разбърка.\n— Ето това е — каза той. — С червената дръжка. Дай ми го. Проби кутията и й показа как да я отвори.\n— Сега вземи онзи малкия тиган от куката и изсипи боба вътре.\nЛира помириса боба и на лицето й отново се появи учудване, примесено с удоволствие. Тя изсипа съдържанието на кутията в тигана и си облиза пръстите, докато наблюдаваше как Уил слага сол и пипер на яйцата и намазва тигана с малко късче масло от хладилника. Момчето отиде на бара да потърси кибрит, а когато се върна, я свари да бърка с мръсния си показалец в разбитите яйца и да го облизва лакомо. Демонът й, който отново беше котка, също натопи лапа в купата, но при вида на Уил се отдръпна.\n— Още не е готово — обясни момчето. — Кога за последен път сте яли?\n— В дома на баща ми в Свалбард — отвърна Лира. — Преди няколко дни, не знам точно. Тук намерих хляб и някакви други неща и ядох.\nУил запали газовия котлон, разтопи маслото, изсипа яйцата в тигана и го завъртя, докато сместа покри дъното. Лира наблюдаваше нетърпеливо как разбърква яйцата и накланя тигана, за да се опържат равномерно, наблюдаваше и него — лицето, ръцете, голите рамене и ходила.\nКогато омлетът беше готов, Уил го прегъна и го разряза на две с бъркалката.\n— Намери две чинии — нареди той и Лира се подчини.\nИзглежда беше готова да изпълнява нарежданията му, щом виждаше смисъл в тях, и Уил й каза да почисти някоя от масичките на тротоара, после изнесе храната и приборите, които беше открил в едно чекмедже. Двамата седнаха един срещу друг в неловко мълчание.\nЛира излапа всичко за минута и започна да се върти на стола си и да се полюшва напред-назад, докато го чакаше и той да се нахрани. Демонът й отново се промени — превърна се в щиглец и започна да кълве някакви невидими трошици по масата.\nУил се хранеше бавно. Беше й дал по-голямата част от боба, но пак приключи много след нея. Заливът пред тях, лампите над пустия булевард, звездите в тъмното небе — всичко тънеше в бездънна тишина, сякаш на света не съществуваше нищо, освен тях.\nПрез цялото време Уил мислеше за момичето. Беше дребна и слаба, но жилава и свирепа като тигрица. Бузата й беше насинена от юмрука му, но това като, че не й правеше впечатление. В изражението й имаше нещо детинско — особено, когато за пръв път отпи от кутията с кока-кола — и в същото време тъжно и уморено. Очите й бяха светлосини, а косата би трябвало да е тъмноруса, ако се измиеше. Защото ясно си личеше, че е мръсна, и миришеше, сякаш не се е къпала от доста дни.\n— Как ти беше името? Лора? Лара? — попита Уил.\n— Лира… Златоуста?\n— Къде е твоят свят? И как попадна тук?\n— Пеша — сви рамене тя. — Имаше мъгла и не знаех накъде вървя. Но поне знаех, че отивам в друг свят. Видях го чак когато мъглата се разсея.\n— Какво каза за праха?\n— О, да, Прахът. Искам да разбера за него. Но тоя свят като че ли е празен. Няма кого да питам. Тук съм от… не мога да кажа точно, но три или четири дни. И няма никой.\n— Какво искаш да разбереш за праха?\n— Не е обикновен прах, а по-особен.\nДемонът отново се промени. Направи го мигновено и от щиглец се превърна в плъх, огромен черен плъх с червени очи. Уил го изгледа с опасение и Лира улови погледа му.\n— Ти имаш демон! — решително заяви тя. — Вътре в теб.\nУил не знаеше какво да каже.\n— Имаш — продължи Лира. — Иначе нямаше да си човек. Щеше да си… наполовина мъртъв. Веднъж видяхме едно дете, на което му бяха отрязали демона. Ти не си като него. Даже и да не знаеш, че имаш демон, той е в теб. Отначало се уплашихме, когато те видяхме. Помислихме те за призрак или нещо такова. Но после видяхме, че не приличаш на призрак.\n— Защо казваш видяхме?\n— Говоря за мен и Панталеймон. За нас. Твоят демон не е отдели от теб. Той е част от теб. Вие двамата сте част един от друг. А в твоя свят има ли някой като нас? Или всички са като теб и демоните ви са скрити?\nУил се загледа в мършавото светлооко момиче и в демона плъх, който се беше сгушил в ръцете му, и се почувства безкрайно самотен.\n— Уморен съм — каза. — Отивам да си легна. Ти мислиш ли да оставаш в този град?\n— Не знам. Трябва да разбера някои неща. В този свят сигурно има някакви учени. Все трябва да има някой, който да знае за Праха.\n— В този свят може и да няма. Но аз идвам от едно място, наречено Оксфорд. Там има много учени, а ти търсиш точно такива.\n— Оксфорд ли? — извика тя. — Аз живея в Оксфорд!\n— Значи и в твоя свят има Оксфорд? Но ти не идваш от моя свят.\n— Не — решително заяви Лира. — Съвсем друг е. Но в моя свят също има Оксфорд. Ние и двамата говорим английски, нали така? Близко е до ума, че и други неща ще си приличат. Ти как премина отсам? Някакъв мост ли има, или е нещо друго?\n— Нещо като прозорец във въздуха.\n— Покажи ми го.\nТова не беше молба, а заповед. Уил поклати глава.\n— Не сега. Спи ми се. Среднощ е.\n— Тогава ще ми го покажеш сутринта!\n— Добре, ще ти го покажа. Но й аз имам работа за вършене. Ще трябва да си търсиш сама учените.\n— Какво по-лесно от това! Познавам ги като петте си пръста.\nТой сложи чиниите една в друга и се изправи.\n— Аз сготвих, сега е твой ред да измиеш чиниите.\nЛира го изгледа недоумяващо.\n— Да измия чиниите? Тук има милиони чисти чинии! Пък и не съм слугиня. Няма да ги мия.\n— Тогава няма да ти покажа тунела.\n— Сама ще го намеря.\n— Няма, скрит е. Никога няма да го откриеш. Слушай, не знам колко време ще можем да останем тук. Ще трябва да се храним, затова ще вземаме каквото намерим, но ще почистваме и ще поддържаме ред, защото така трябва. Сега си лягам. Ще спя в другата стая. Утре сутрин ще се видим.\nВътре той си изми зъбите с пръст и с малко паста от опърпаната пазарска чанта, строполи се на голямото легло и след миг вече спеше.\nЛира почака, докато се увери, че е заспал, занесе съдовете в кухнята и пусна водата отгоре, после ги търка с кърпа, докато й се сториха чисти. Същото направи и с приборите, но тиганът не се поддаваше, затова реши да използва жълтия сапун, който откри на мивката. Най-сетне и тиганът доби приличен според нея вид. Накрая тя избърса всичко със суха кърпа и нареди съдовете на поставката.\nОще беше жадна, пък и искаше да види дали може да си отвори сама кутия с кока-кола. Опитът сполучи и тя взе напитката със себе си. Пред вратата на Уил спря и се ослуша, но не чу нищо. Влезе на пръсти в стаята си и измъкна алетиометъра изпод възглавницата.\nНе беше нужно да е близо до Уил, за да попита за него, но й беше интересно да го погледне. Натисна предпазливо дръжката на вратата и се вмъкна в стаята.\nОтблясъците от крайбрежната улица се отразяваха в тавана и осветяваха спящото момче. Уил се мръщеше в съня си, а лицето му лъщеше от пот. Беше силен и мускулест. Разбира се, не колкото възрастен мъж, защото сигурно не беше много по-голям от нея, но един ден щеше да бъде великолепен. Колко по-лесно би било, ако можеше да види демона му! Какъв ли щеше да бъде? Дали вече имаше постоянна форма? Но каквото и да представляваше, той щеше да бъде израз на една страстна и великодушна натура. И нещастна.\nЛира се приближи на пръсти до прозореца. Светлината, която уличната лампа хвърляше, й беше достатъчна да нагласи стрелките на алетиометъра и да се съсредоточи върху циферблата, докато в ума й се оформяше въпросът. Дългата стрелка трепна и затанцува така стремително, че движението й трудно можеше да се проследи.\n„Кой е той? Приятел или враг?“\nАлетиометърът отговори: „Убиец.“\nКогато видя отговора, изведнъж се успокои. Той знаеше как да намери храна, да й покаже къде се намира Оксфорд, а това бяха полезни качества, но в същото време можеше да се окаже страхливец, човек, на когото не може да се вярва. Един убиец беше ценен другар. Почувства се така сигурна, сякаш беше с Йорек Бирнисон, бронирания мечок.\nЛира дръпна кепенеца пред отворения прозорец, за да не го събуди на сутринта слънчевата светлина, и се измъкна на пръсти от стаята.


Месечно след кюретаж: когато започне, усложнения. Кога да прегледате лекар - Интимен 2021\nС кюретажа на матката много жени трябва да се изправят. В резултат на такава намеса в работата на най-важния репродуктивен орган понякога възникват усложнения, които се преценяват от промяната в естеството на менструалния цикъл, появата на необичайни секрети. Важно е да знаете кога трябва да настъпят периоди след кюретаж и каква може да е причината за тяхното забавяне, промяна на цвета и обема. Усложненията могат да бъдат избегнати и техните последици да бъдат елиминирани, като се свържете с лекар навреме.\nЗа какво е кюретаж?\nКюретажът се извършва както с цел терапевтично почистване на маточната кухина, така и за диагностично изследване на материала след извличането му. Процедурата се предписва в следните случаи:\nако е необходимо, проучете структурата на новообразувания след отстраняване от матката, ако има съмнения относно доброкачествената им природа;\nза бързото елиминиране на полипи и хиперплазия на ендометриума (прекомерното му сгъстяване, което води до безплодие);\nс твърде изобилни и дълги периоди;\nс цел аборт;\nкогато една жена влоши общото благосъстояние няколко дни след раждането поради непълно отстраняване на плацентата.\nПри диагностика и лечение на заболявания на матката се използват различни методи за почистване..\nОтделно кюретаж се използва за събиране на материал отделно от маточната кухина и цервикалния канал.\nХистероскопската кюретаж е процедура, при която за контрол на процеса се използва хистероскоп, който дава възможност за внимателно изследване на вътрешната повърхност на органа.\nДиагностичната процедура се провежда няколко дни преди началото на менструацията. Издърпващата болка, която се появява в долната част на корема по време на четкане, е приблизително същата като при менструацията, понякога по-силна. Често операцията се извършва под обща анестезия (особено при използване на кюрета).\nПървата менструация след почистване\nЖените често се притесняват кога да изчакат първата менструация след кюретаж. Всичко зависи от целта на неговото провеждане, индивидуалните характеристики на тялото, метода на почистване, наличието или отсъствието на усложнения.\nС диагностична кюретаж хормоналният фон не се променя, настъпва само ускоряването на процеса на отделяне на ендометриума от матката (както при менструацията). Следователно следващата менструация трябва да дойде, както се очаква, не по-късно от 35 дни по-късно.\nСлед кюретаж, за да се елиминират заболяванията, които са причинили менструални нередности (хиперплазия, полипи), менструацията идва след 28-30 дни, ако не е имало усложнения по време на операцията. След ранен спонтанен аборт и аборт, ако маточната кухина е почистена ефективно, менструацията се появява и след около 1 месец, редовноста на цикъла се поддържа.\nЗабележка: Ако след кюретаж поради спонтанен аборт или поради аборт, менструацията не пристига навреме и няма болка в долната част на корема, това е признак на бременност. Здравата жена може да забременее вече 2 седмици след прочистването. Лекарите препоръчват да се използват орални контрацептиви.\nПри кюретаж поради замръзнала бременност настъпва по-дълго възстановяване на организма. Необходимо е време хормоналният фон да се върне в норма, яйчниците започват да работят нормално. Първата менструация идва 2-3 месеца след почистване, те са дълги и нередовни.\nПо време на процеса на почистване, както при всички други хирургични процедури, могат да възникнат опасни усложнения, които причиняват влошаване на репродуктивното здраве и общото благополучие. В същото време естеството на периода след почистване и времето на тяхното настъпване ще се отклонят от нормата.\nРуптура или разрез на стената на матката с хирургически инструменти. Затваряне на стената, необходимо за предотвратяване на вътрешно кървене.\nХематометър (цервикален спазъм), което води до застой на кръвта в телесната кухина. Това състояние причинява появата на нарушения на възпалителния процес и цикъла.\nВъвеждането на инфекция в матката, което води до възпалителни заболявания на вътрешните полови органи (ендометрит, салпингоофорит).\nНай-опасното усложнение е кюретаж на базалния слой на ендометриума. Това води до безплодие поради невъзможността за възстановяване на функционалния слой. В зависимост от това колко големи са щетите, периодите могат да дойдат след шест месеца или изобщо да не се появяват.\nВ рамките на 3 месеца след кюретажа менструацията може да бъде болезнена. Това не е патология. Анестетиците (парацетамол) или спазмолитиците (дротаверин) ви позволяват да се справите с неразположението. Ако болките в долната част на корема по време на менструация са силни, придружени от повишаване на температурата, трябва да посетите гинеколог, тъй като, най-вероятно, причината е възпаление на матката или придатъци.\nОбикновено след кюретаж, отделянето на кръв със съсиреци продължава няколко часа. Тогава те обикновено стават постно кафяви и се превръщат в обикновени бели. Ако кървенето продължава или след спиране се появява отново няколко дни след операцията, това показва, че частиците от яйцеклетката или плацентата остават в маточната кухина. Може да се наложи повторно почистване..\nПървата менструация след кюретаж понякога е твърде оскъдна. Това показва цервикален спазъм. Застой води до развитие на инфекция. Възпалението е показано от появата на неприятна миризма в менструалния поток. За да се ускори тяхното отстраняване от матката, се предписват инжекции с окситоцин, които увеличават контракциите.\nЗаразяването е възможно по време на самата процедура или ако не се спазват правилата за хигиена в първите дни след кюретажа. Наличието на инфекциозен процес в матката се показва от появата на жълт секрет с остра неприятна миризма, повишаване на телесната температура. Следователно, след кюретаж, антибиотиците се предписват за превантивни цели за предотвратяване на възпалителни усложнения.\nПри липса на менструация повече от 3 месеца след почистване, промяна на естеството им, поява на признаци на усложнения, е необходимо да посетите гинеколог, да прегледате (направете ултразвуков преглед, вземете кръвни изследвания за възпаление и инфекция), продължете лечението.\nКюретажът или гинекологичното почистване е най-честата процедура при жените, при която горният слой на ендометриума се отстранява. Може да се провежда за терапевтични или диагностични цели. Когато менструацията започне след почистване на матката, това зависи от дълбочината на кюретаж, наличието или отсъствието на нарушения и усложнения.\nКюретажът може да бъде предписан след раждането, ако части от плацентата останат в матката.\nСлед кюретаж, първата менструация\nСлед процедурата ще има обилно изхвърляне. Това е нормално, както и дърпащите болки в долната част на корема. Силното кървене се заменя с зацапване и спира напълно.\nСимптоми на патологичен разряд:\nИзхвърляне с продължителност повече от 10 дни.\nВнезапно преустановено освобождаване от отговорност. Те могат да показват натрупване на кръв в маточната кухина..\nНеобичаен цвят на изпускане (кафяв, жълт), неприятна миризма.\nОбщо неразположение, силна болка.\nПри наличие на патологични симптоми е необходимо да се консултирате с лекар, тъй като те сигнализират за появата на инфекция или хормонална недостатъчност. Лекарят ще предпише необходимото лечение и може би трябва да се повтори процедурата за кюретаж.\nМенструацията след почистване, при условие че няма усложнения, трябва да премине на предписаните 3-5 седмици. Важно е също така да се вземат предвид индивидуалните характеристики на тялото и целта на кюретажа.\nАко почистването е извършено за медицински цели, при отстраняване на полипа или хиперплазия, тогава времето за възстановяване зависи от дълбочината на експозиция. Важно е да премахнете напълно полипите, в противен случай те могат да растат обратно. Ако процедурата премина без усложнения, тогава менструацията ще започне след 3-5 седмици.\nСтатистиката сочи, че осем от десетте полово зрели момичета правят поне няколко пъти седмично...\nСлед почистване на замразена бременност абортът започва по-късно, тъй като тялото изисква повече време, за да се възстанови. Работата на яйчниците и хормоналният фон на жената трябва да се върнат към нормалното. Първата менструация трябва да премине след 5-7 седмици.\nВ случай на диагностична кюретаж се получава само ускорена екскреция на ендометриума, както по време на менструацията. Хормоналният фон на жената не се променя и менструацията трябва да протече както в обичайния цикъл. Причината да се обърнете към лекар ще бъде - а не началото на менструацията над 35 дни.\nКогато периодът трябва да започне, никой лекар няма да може да отговори, тъй като много зависи от тялото на жената.\nПървата менструация е индикатор за успешна операция. Може да се различава от обичайното, но най-важното - не го бъркайте с започналото кървене. Денят на почистването трябва да се счита за първия ден от цикъла..\nАко първите месеци след почистването са започнали по-рано от 3 седмици по-късно - това е повод да се консултирате с лекар.\nВсяка жена знае характеристиките на менструалния си цикъл. Ако след кюретаж периодите стават по-обилни, имат неприятна миризма или, обратно, изхвърлянето е оскъдно, това е причина за безпокойство.\nНеблагоприятното изхвърляне може да е признак на цервикален спазъм. Застой в кръвта води до развитие на инфекция. Наличието на неприятна миризма също показва патологичен процес..\nИнфекцията може да бъде въведена по време на почистването или в първите дни след операцията. Неспазването на хигиенните правила, препоръките на лекаря, ранното спиране на лекарствата - всичко това може да доведе до появата на инфекциозен процес. В допълнение към неприятната миризма, изхвърлянето е твърде тъмно на цвят. Възможно повишаване на температурата.\nТъмният разряд със съсиреци може едновременно да сигнализира за наличието на различни заболявания и да бъде вариант на нормата. Необходими са повече изследвания, за да се изключи патологията..\nМного съвременни момичета, които не искат да се отказват от физически натоварвания при никакви обстоятелства, търсят...\nКак да различим нормалното от патологичното кървене\nПознавайки характеристиките на вашето тяло, можете да разпознаете патологичните процеси, които протичат в него. Трябва да отидете в болницата в следните случаи:\nколичеството, цвета и миризмата на секрети са се променили;\nздравословното състояние се влошава, появява се температура (над 38 градуса).\nНай-често няма менструация след прочистване поради аборт. Оскъдните месечни или тежки, чести закъснения не са рядкост при хормонална недостатъчност в организма. Замразената бременност също е стрес за организма и изисква дълго възстановяване.\nПатологичният разряд е само признак на усложнения, зад които могат да се крият сериозни нарушения.\nГинекологичното кюретаж е сериозна операция, след която са възможни усложнения. Отначало е много важно да слушате тялото и при наличие на някакви патологични промени да се консултирате с гинеколог.\nразкъсвания или порязвания;\nувреждане на дълбоките слоеве на ендометриума;\nнепълно кюретаж на плода, плацентата, ендометриума.\nПерфорацията на матката е възможна след като кюретажът се извърши сляпо или поради невнимателни действия на лекар. Има сложна и неусложнена перфорация. В сложни случаи се нараняват не само матката, но и близките тазови органи: чревни бримки, придатъци, салници, пикочен мехур, както и съдове и нерви. Симптомите на перфорация са: остра болка (първо локална, а след това замъглена), треска, мускулно напрежение, понижено налягане, замаяност и гадене. Перфорацията трябва да се диагностицира по време на почистване. Лечението зависи от клиничната картина..\nСълзи или разфасовки са възможни, когато инструментът се изплъзне. Малки щети ще се влачат от само себе си. С тежки сълзи трябва да шиете.\nМного обилното освобождаване от отговорност може да говори за инфекциозни процеси. Те водят до заболявания като ендометрит, салпингоофорит..\nНай-опасното усложнение е увреждането на базалния слой на ендометриума. Увреждането може да предотврати възстановяването на функционалния слой, което ще доведе до безплодие. Менструацията няма да настъпи.\nМомичетата винаги са се грижили и ще се грижат за външния си вид. Всички тези прически, грим, процедури от козметик и...\nВакуумният аспирация е по-малко травматичен. След вакуумно почистване обаче са възможни и усложнения. Те включват:\nНепълно отстраняване на съдържанието на матката. Поради невъзможността визуално да контролира процеса, голяма вероятност да напусне част от ендометриума, части от плода и др. В този случай е необходима повторна процедура..\nТравма на цервикалния канал.\nМаточно кървене, причинено най-често от разкъсване на кръвоносните съдове. Може да причини отстраняване на матката.\nИнфекция Най-често поради неспазване на стерилността.\nОтслабване на шийката на матката. В бъдеще може да е причина за спонтанен аборт.\nАко процедурата за кюретаж е била успешна, лигавицата се възстановява, хормоналният фон е стабилизиран. Ако няма менструация след 5 седмици (7 седмици в случай на аборт) - това е повод да се консултирате с лекар.\nВ допълнение към цервикалния спазъм, хормонални нарушения и възпаления, бременността може да бъде причина за забавянето. Една жена може да забременее, 2 седмици след кюретаж, така че е необходимо да се използват контрацептиви. В допълнение, незащитеният полов акт може да допринесе за инфекция..\nНай-краткият период на възстановяване преди зачеването е шест месеца. Бременността преди този период може да причини усложнения и дори спонтанен аборт..\nКак да възстановим и поддържаме менструален цикъл\nПредпоставка за успешно лечение е стриктното спазване на препоръките на гинеколога.\nХормоналните нарушения се диагностицират и предписват само от лекар. Самолечението може да навреди на тялото. Може да се предписват перорални контрацептиви за хормонална корекция..\nМожете да правите секс 2 седмици след операцията. Използването на презерватив е необходимо, за да се защити тялото от инфекция и бременност. Ако по време на полов акт има болезнени усещания, е необходимо да се консултирате с лекар.\nИма много различни мнения по тази тема. Някои духовници казват, че по време на менструацията...\nЗа да се избегнат инфекции, е забранено:\nвземете баня (използвайте душа);\nпосещение на бани, сауни, басейни.\nВсичко по-горе може да причини инфекция в матката, причинявайки усложнения на лечебния процес.\nВажно е да се спазва хигиената на гениталиите. По-добре е да не използвате козметика и сапуни, а да се ограничите до топла вода.\nЗа да възстановите бързо тялото, трябва много да се отпуснете. В първите дни след операцията е необходима почивка на легло. Препоръчва се да започнете да спортувате не по-рано от месец, въпреки че са разрешени малки натоварвания след няколко седмици.\nПравилното хранене е друга гаранция за бързо възстановяване. Необходимо е да се изключат мастни, пържени, сладки храни, алкохол. Можете да разнообразите диетата си със зеленчуци и плодове, млечни продукти.\nСлед неуспешна бременност, една жена може да се нуждае от помощта на психолог. Депресирано психологическо състояние ще повлияе на цялото тяло, забавяйки и усложнявайки възстановяването. Подкрепата от близките ще помогне за бързо подобряване на психологическото състояние.\nНеобходимо е да се наблюдават всички промени в организма. Успехът на операцията ще зависи не само от професионализма на лекаря, но и от спазването на всички инструкции от пациента.\nКюретажът е травматична и трудна, но в някои случаи необходима процедура. Всяка намеса в организма изисква добра подготовка и период на възстановяване..\nПри условие, че операцията се извършва правилно и се спазват всички препоръки на лекаря, усложненията са малко вероятни. Ако има някакви патологични симптоми, консултирайте се с гинеколог.\nЗдравейте скъпи читатели. Гърдите ви болят по време на овулация и подозирате ли най-лошото? Без паника! Нека да разберем!2 думи за дискомфорт в гърдитеАко по време на периода на овулация вашите млечни жлези се разболеят и след това спрете - това явление се нарича от лекарите циклична мастодиния и се нарича нормално..


Villa Irina - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\n17B Bistrica Str, Voska, Охрид, Македония - Покажи на картата\nПовече за Villa Irina\nVilla Irina се намира на 150 метра от централния плаж на Охридското езеро и предлага стаи с безплатен Wi-Fi достъп и ресторант с възможност за ал-фреско хранене в градината. Всички стаи в Irina разполагат с подова настилка от мокет и телевизор. Самостоятелната баня разполага с душ. В ресторанта се сервират много македонски специалитети, от които най-известна е охридската пъстърва. При заявка собствениците организират екскурзии до града. Самуиловата крепост се намира на 300 метра, а центърът на града е на 700 метра от Villa Irina.\nЗа гарантиране на Вашия престой се изисква заплащане на депозит по банков път. Персоналът на Villa Irina ще се свърже с Вас с указания след резервацията. Общата стойност на резервирания престой се заплаща директно при пристигане. Моля да имате предвид, че плащането в брой може да бъде направено в местната валута македонски денар (MKD) и в EUR. Моля, уведомете предварително Villa Irina за очаквания час на пристигането ви.\nВсички типове туристи (54)Двойка (22)Самостоятелно пътуващ (1)Семейство с малки деца (9)Семейство с големи деца (7)Група (15)


10 Рецепти за вкусни и здравословни десерти - Nutritions.bg\nКогато за първи път отидох на фитнес, казах на инструктора си, че вече няма да консумирам сладко. Изсмя ми се и отговори: “Разбира се, всички така казват”. Какво да се прави, не познавам човек, на който да не му се приисква да похапне нещо сладичко от време на време. Дори и стриктно спазващите хранителен режим не бива да се обвиняват заради прокрадващите се сладки мисли, защото подходящите продукти, правилното им комбиниране и умерената консумация биха били изключително здравословни за организма.\nВсе по-приятно впечатление ми правят появилите се в по-големите градове заведения тип фреш-барове. Това са доста уютни местенца, с приятна атмосфера, където може да намерите богато разнообразие от храни по вкуса ви. Предлагат се различни видове соленки, мюсли, салати, супи, фрешове, основни ястия с екзотични съставки, като например любимата ми мусака с кокосов кашкавал. Такъв тип заведения са много подходящи за работещите хора, защото могат да хапват вкусно, разнообразно и здравословно, а не да посещават най-близките закусвални.\nТрябва да се съгласим, обаче, че ако искаме да се храним по най-добрия начин, то това означава да приготвяме храната си вкъщи с подбрани продукти. Здравословното хранене изисква време и енергия, които, разбираемо, след работа клонят към нула. Също така трябва да сме склонни за по-голяма инвестиция, но с качеството на храната не бива да се допускат компромиси. Отделете време, превърнете готвенето в разпускащо занимание след края на работния ден и доставете на себе си и близките си удоволствие от вкусната, приготвена собственоръчно и поднесена с любов храна.\nИ понеже ние не обичаме да се ограничаваме, в тази статия сме ви приготвили десет от най-вкусните и здравословни рецепти за десерти.\nЕто списък с любимите ни десерти, и техните здравословни рецепти:\nКекс от Овесени Ядки\nЗдравословен десерт с череши\nДесертен крем с авокадо и извара\n1. Ябълков сладкиш\n¼ чаша пшенично брашно\n2 ч.л. мазнина (зехтин, рапично олио, кокосово масло)\n1 голяма ябълка, като половината от нея се настъргва, а другата се нарязва на тънки резенчета\n2 с.л нарязани ядки\n1 ч.л. кафява захар за поръсване\nСмесете сухите съставки в малка купа. Добавете към тях нектара и киселото мляко. Объркайте настърганата ябълка с ядките. Получената топка тесто притиснете в покрита с хартия за печене форма, докато се получи тънък блат. Отгоре добавете резените ябълка и поръсете с ядки, кафява захар и канела. Пече се на 180° за около 20 минути.\n2. Кекс от овесени ядки\n100 мл. белтък\nДобавка към сместа:\n2/3 чаени чаши смлян бадем\n1 ч.ч. мюсли с плодове без добавена захар\n1 ч.л. брашно от овесени ядки\nРазбъркайте всички съставки с миксер. Към получената смес добавете смлените бадеми, мюслито и брашното. Поставете във форма за кекс. Пече се 40 минути в предварително загрята на 180° фурна.\n3. Шоколадова торта с малини\nмазнина за формата – кокосово масло\n1ч.ч захар от фурми\nОт предната вечер накиснете киноата във вода в съотношение едно към едно.\nНа следващия ден всички съставки се блендират. Намажете формата с кокосовото масло и печете на долен реотан. Извадете от фурната и след като изстине разрежете напречно блата на две.\nЗа крема: Загрейте млякото като през това време блендирайте всички останали съставки. На бавна струя сипете млякото към тях. Важно е яйцата да са добре разбити. Върнете на котлона и бъркайте непрекъснато докато се сгъсти добре сместа.\nЗалейте първия блат с крема и поръсете с орехи. Нанесете втория блат и повторете процедурата. Приберете тортата в хладилника. След няколко часа настържете шоколада върху нея. Украсата е по ваш избор.\n4. Кокосов сладкиш с ягоди и череши:\n70гр. кокосово брашно\n50гр. смлян бадем или лешници\n30гр. сурово белено слънчогледово семе\n4-5 с.л нектар от агаве\n100мл. кокосово мляко\n4с.л. семена от чиа\nНакиснете семената чиа в кокосовото мляко. Обезкостете черешите и нарежете ягодите. Добавете плодовете към кокосовото брашно, заедно с кокосовите стърготини, смлените ядки, семената, кокосовото масло, подсладителя и накиснатите семена чиа. Разбъркайте всичко до хомогенност и печете във форма, в предварително загрята на 180° фурна за около 40 минути, докато сладкишът придобие златист цвят. Нарежете след като сте оставили сладкиша да изстине.\n5. Какаово кексче\nВ купа смесете брашното със содата. След това добавете захарта и какаото. Постепенно прибавяйте олиото, оцета и водата. По желание може да прибавите и счукани орехи. След като се получи хомогенна смес, изсипете в намазнена и набрашнена тава.\nПече се в предварително загрята фурна на 180°. След като кексът изстине може да го поръсите с пудра захар или мармалад по избор.\n6. Кекс с череши и банани\n6с.л. сироп от фурми\n100гр. череши без костилка\nЯйцата и подсладителите се разбиват на сняг с миксер. Добавете брашното и бакпулвера и разбъркайте до хомогенна смес. Изсипете в покрита с хартия за печене тава и добавете банана и черешите. Печете в предварително загрята фурна на 180°. По желание може да поднесете с топка сладолед.\n7. Здравословен десерт с киноа\n¾ ч.ч. киноа\n¼ ч.ч. сушени кайсии\nКиноата се слага в тенджера, залива се с три чаши мляко и щом кипне, котлонът се намаля и сместа се вари на бавен огън 15 минути. Захарта се смесва с меда, яйцата и останалото мляко. Тази смес се прибавя към млякото на котлона като непрекъснато разбърквате. Добавят се стафидите и кайсиите. Сместа се вари на бавен огън 5 минути, докато едновременно разбърквате. Изливате във форма за пудинг и оставяте в хладилника за 4 часа.\n8. Бананов крем със смокини\n3-4с.л кокосови стърготини\nВсички продукти се поставят в чопър и се блендират до желаната хомогенна смес. Декорацията е по желание.\n9. Здравословен десерт с череши\n3с.л. семена чиа\n1к.ч. сладко от череши\nРазбърквате киселото мляко с овесените ядки, семената чиа, половината плодове и малко от сладкото от череши. Добавяте настъргано коренче от джинджифил и разбърквате добре.\nОставяте в хладилника за една нощ, за да набъбнат семената и овесените ядките.\nНа сутринта сипвате десерта в чиния и гарнирате със сладкото от череши.\n10. Десертен крем с авокадо и извара\n2бр. меко авокадо\n2с.л. кленов сироп\nОбелвате и почиствате авокадото. Пасирате го заедно с какаото до получаване на хомогенна смес. Добавяте кленовия сироп и изварата и пасирате отново. Сипвате крема в купички и прибирате в хладилника за около три часа. След това десертът е готов за консумация.\n11. Ето още няколко рецепти за здравословни десерти, които публикувахме по-рано:\nПротеинова панакота с ягоди\nЕ, какво ще кажете? След разнообразните и здравословни рецепти, които ви предложихме, дори и най-сериозният противник на сладкото би размислил. Вече не е необходимо да се обвинявате неоснователно, заради това че не можете да откажете сладкото, защото както виждате не е необходимо. Тези десерти са доказателство за това, че правилно подбраните продукти могат да бъдат едновременно много вкусни и полезни, без това да нарушава хранителния ни режим.\nВидно е, също така, че времето за приготвянето им няма да наруши натоварения ви график.\nС приготвената вкъщи храна сте сигурни, че давате най-доброто на тялото си, което е първата крачка към по-добро здраве и физическа форма.\nДруги плюсове могат да бъдат времето прекарано с любимите ви хора, както и удовлетворението, което получавате от това, че сте създали, че сте сътворили нещо вкусно.\nЗдравословната, домашна храна не е въпрос на много усилия, а на тактика.\nПРЕДИШНА СТАТИЯ 10те най-добри фитнес зали в света Следваща СТАТИЯ 10 грешки, които правим в опита си да отслабнем


„Една красива любовна история“ – Чарлс Буковски / разказ – Magnifisonz\nмар. 9 venezia\nПак бях без пукнат цент в джоба, но този път ми се случи във френския квартал на Ню Орлианс. Джо Бланшар, издател на ъндърграунд вестника „Преврат“, ме заведе в една от онези бели, мръсни сгради със зелени капаци на прозорците и почти вертикални стълби. Беше неделя и чаках пари от едни авторски права. Всъщност само един аванс за просташката книга, която бях написал за немците. Те ми пращаха писма, пълни с глупости за собственика, чийто баща бил алкохолик, и че имали проблеми, защото старецът теглел пари от банката, за да чука и пие, и така нямали възможност да ми ги изпратят, но веднага след като изхвърлели онзи кретен, тогава…\nБланшар позвъни на вратата.\nДебелата възрастна жена, която ни отвори вратата, тежеше около сто и трийсет кила. Носеше някакъв огромен чаршаф вместо рокля и имаше много малки очи. Единственото малко нещо, което имаше. Казваше се Мари Главиано и беше собственичка на някакво кафене във френската махала, на едно малко кафене. Ето още нещо, което не беше голямо при нея: кафенето й. Беше красиво, с червени и бели покривки, скъпо меню и приятна атмосфера. Една възстара, черна мадама стоеше на входа. Старата мадама символизираше доброто време, старото време, доброто старо време, но доброто старо време беше вече отминало. Само туристите се разхождаха там сега. Обичаха да скитат и да зяпат. Не влизаха в кафенетата. Не се напиваха. Нищо не се случваше. Отмина доброто време. Всички бяха заебали всичко, никой нямаше пари, а ако имаше, ги беше скътал. Новото време беше май доста скучно. Всички се забавляваха, наблюдавайки как революционерите и свинете се ръфат помежду си. Качествено и евтино забавление. И така пазеха си мангизите в джоба, ако изобщо ги имаха.\nБланшар каза: „Здравей, Мари. Мари, да ти представя Чарли Шъркин. Чарли, това е Мари.“\n„Здравей“ — казах.\n„Здрасти“ — каза Мари.\n„Мари, може ли да влезем за минутка?“ — попита Бланшар.\n(Парата имаше две лоши страни — да бъде много малко и прекалено много. А аз за пореден път имах много малко.)\nКачихме се по стълбите и я последвахме по един дълъг, тесен коридор, ама много дълъг и много тесен, и влязохме в кухнята. Мари отвори три бутилки бира. Седна.\n„Та така, Мари — каза Бланшар. — Чарли е гений. Но много е натясно напоследък. Ще се справи, сигурен съм, но дотогава… дотогава няма къде да живее.“\nМари ме погледна. „Гений ли си?“\nУдарих една голяма глътка бира. „Ами, да ти кажа право, трудно ми е да определя. Повече се чувствам като ненормален. Нали разбираш — с големи бели празни пространства в главата си.“\n„Може да остане“ — каза Мари.\nБеше понеделник, единственият почивен ден на Мари. Бланшар стана и ни остави да седим там, в кухнята. Чухме входната врата да се отваря и затваря и пичът изчезна.\n„Какво работиш?“ — попита Мари.\n„Живея с късмета си“ — казах.\n„Напомнящ ми Марти“ — каза.\n„Марти ли?“ — казах и си помислих: „Господи, ето, ще го каже.“ И го каза.\n„Знаеш ли, че си грозен. Тоест не исках да кажа грозен, а опустошен, нали разбираш. И наистина си опустошен, дори повече и от Марти. А Марти беше боксьор. Ти боксьор ли си?“\n„Това е един от моите проблеми. Никога не съм успял да ударя някого свястно.“\n„Карай, но много приличаш на Марти. Тъпкали са те, но си добър. Разбирам твоя тип хора. Когато видя един мъж, веднага разбирам дали е истински мъж. Харесвам мутрата ти. Имаш хубава мутра.“\nПонеже не можах да кажа нищо за нейната, попитах: „Имаш ли някакви цигари, Мари?“\n„Да, сладурче, разбира се.“ Порови из чаршафа, който беше навлякла вместо рокля, и извади измежду гърдите си един пълен пакет. Можеше да скрие покупките за цяла седмица там вътре. Беше смешна. Отвори още една бира. Дръпнах една солидна глътка и казах: „Хващам се на бас, че мога да те еба, докато се разплачеш.“\n„Виж, Чарли — каза. — Не търпя такива приказки. Аз съм порядъчно момиче. Мама ме възпита добре. Ако продължиш да ми говориш така, ще те изгоня оттука.“\n„Извинявай, Мари, пошегувах се.“\n„Не обичам такива шеги.“\n„Добре, разбрах. Имаш ли уиски?“\nДонесе почти цял галон. Две големи чаши. Сипахме уиски и вода. Мацето познаваше добре пиацата. Това вече беше очевидно. Движеше се там десет години повече от мен. Е, старостта не е престъпление. Само че повечето хора остаряват грозно.\n„Отрязал си главата на Марти“ — каза.\n„Не приличаш на никоя от жените, които съм познавал.“\n„Харесваш ли ме?“ — попита.\n„Сигурно“ — казах и тя не подхвърли нищо по този повод. Пихме още около два часа, главно бира и от време на време по едно мъничко уиски, а после ме заведе до леглото ми. По пътя минахме покрай една стая и тя с естествен глас каза: „Ето, аз спя тук.“ Огромно легло. Моето беше в съседната стая. Много странно. Но това нищо не означаваше. „Можеш да спиш, в което от двете ти хареса. Или и на двете.“ — каза Мари.\nНещо ми замириса на отблъскване…\nКакто се очакваше, сутринта се събудих с главоболие. Чувах как се мотае из кухнята, но не обърнах внимание, както би направил всеки. Чух я да пуска телевизора за сутрешните новини, чух кафето да ври, миришеше хубаво, но миризмата от яйцата, шунката и картофите ме дразнеше и утринните новини ме дразнеха, а и ми се пикаеше, и бях жаден, но не исках Мари да разбере, че съм се събудил, и така чаках, полунапикан (да, да, ха, ха), с единственото желание да остана сам, с единственото желание да ми принадлежи, само на мен, магазинът, но тя продължаваше да се мотае, и накрая я чух, забързана, някъде край леглото ми…\n„Трябва да вървя — каза. — Закъсняла съм.“\n„Чао, Мари“ — казах.\nКогато затвори вратата, станах, отидох до кенефа, изпиках се, изсрах се. Стоях там, в Ню Орлианс, далеч от моя дом, какъвто и да е той, и гледах как един паяк ме наблюдава от своя ъгъл, плетейки паяжината си. Сега знаех много добре, че този паяк стоеше там от доста време. Повече от мен. В началото си помислих да го убия. Но беше толкова дебел и грозен, и щастлив, сякаш кенефът му принадлежеше. Ще се наложи да почакам малко, докато му дойде времето. Станах, избърсах задника си, дръпнах казанчето. Като излизах, паякът ми намигна.\nНе исках да започвам с уискито, което беше останало, и така стоях гол в кухнята, и се чудех защо хората ми имат такова доверие. Кой бях аз? Хората са луди. Хората са прости. Ядосах се. Дявол да го вземе, наистина се ядосах. Десет години вече живеех, без да работя. Хората ми даваха пари, храна, дом, за да живея. Не ме интересуваше за какво ме смятат. За глупак или за гений. Знаех какво съм. Нито едното, нито другото. Това, което караше хората да ми правят подаръци, не ме интересуваше. Вземах ги без никакво чувство за победа, без да се чувствам задължен към тях. Единственият ми принцип бе, нищо да не искам. И като че ли не стигаше всичко това, ами в главата ми се въртеше една грамофонна плоча и постоянно свиреше една и съща песен: не се опитвай, не се опитвай. Идеята ми се виждаше добра. Когато Мари вече беше тръгнала, седнах и изпих три бутилки бира, които намерих в хладилника. Никога не съм обичал да ям особено много. Чувал съм за това, колко много другите хора обичат яденето. Аз смятах, че е скучна работа. Пиенето беше хубаво нещо. Обичах и срането, обичах да сера, обичах лайната, но беше голям зор да ги изработя.\nСлед трите бутилки бира видях на стола до мен едно портмоне. Сигурно Мари беше взела със себе си друго портмоне. Беше глупава или толкова добра, че да пръска така парите си. Отворих го. Десет долара.\nМари ме изпитваше и аз щях да оправдая това, което очакваше от мен.\nВзех парите, отидох до стаята, облякох се. Чувствах се добре. В крайна сметка какво ни е нужно, за да живеем? Нищо. Наистина. Имах и ключ от къщата.\nИзлязох, заключих вратата, за да се опазим от крадците (ха-ха-ха) и ето ме на улицата, във френския квартал, това глупаво място, но щях да се справя. Всичко трябва да ми е наред, това е. Значи… а, да, вървях по улицата, но проблемът с френския квартал е, че нямаше пивници, както винаги става с порядъчните места на този свят. Може би го правеха нарочно. Може би по такъв начин искаха да лансират ужасните лайняни дупки, които се самоназоваваха барове. Първото нещо, което ми идеше да направя, когато влизах в тези шикозни заведения на френския квартал, беше да се издрайфам. И най-често драйфах, тичайки до мръсните им клозетни дупки, пропити от миризмите на пикнята. Тонове пържени яйца и мазни картофи. Връщах се пак и ги оглеждах. По-самотни от полусмахнатите съдържатели бяха единствено барманите, особено ако магазинът беше техен. И така мотаех се, знаейки, че баровете са фалш, и да ви кажа ли откъде купих бирата си? От една малка бакалница със застоял хляб, олющена мазилка по стените, жалка усмивка на самотата… помогни ми… помогни ми… ужасно, да, дори не могат да прекарат ток дотук, електричеството е скъпо, и ето ме мен, единственият, който е купил тук бира от седемнайсет дни насам. Осемнайсетгодишен и о, Господи, почти се изпразни върху касата… Дойде ми прекалено много. Не можах да изтрая. Грабнах рестото и бирата и изчезнах в жегата на ненормалния френски квартал.\nСложих останалите пари в портмонето и го оставих отворено, за да го види Мари. Седнах и взех една бира.\nМного е хубаво да си сам. Но не бях сам. Всеки път, когато отивах да пикая, виждах паяка и си мислех: „Виж, паяко, трябва бързо да изчезнеш оттука. Как да ти го обясня бе, момче, не обичам да те виждам как хващаш мухи и хлебарчици, и им смучеш кръвта. Нали разбираш, Господин Паяк, ти си лош. А аз съм добър. Поне искам да вярвам в това. Ти си просто един ужасяващ, черен, абсурден кладенец на смъртта. Ето какво си. Бозаеш лайна. И на теб ти дойде времето.“\nНамерих една метла в задния двор, влязох в банята, свалих го от паяжината му и го размазах. О’кей, хубаво, о’кей, стоеше там преди мен, но аз ли съм виновен? Как можеше Мари да слага дебелия си задник върху тоалетната чиния и да сере, гледайки това същество? Изобщо дали го виждаше? Може би не.\nОтидох в кухнята, изпих още една бира. Включих телевизора. Книжни хора. Стъклени хора. Почувствах, че ще се побъркам, и го изключих. Пиех. Сварих две яйца и изпържих две парчета шунка. Успях да хапна. Много често забравях. Слънцето влизаше през пердетата. Пих цял ден. Празните бутилки хвърлях на боклука. Времето минаваше. Вратата се отвори широко — беше Мари…\n„Господи — изписка. — Знаеш ли какво се случи?“\n„Не, не, не знам.“\n„О, дявол да го вземе.“\n„Какво се е случило, бейби?“\n„А, сериозно ли?“\nТичаше насам-натам из кухнята, поклащайки големия си задник. Смахната. Бедната дебела путка.\n„Бях сложила ягодите във фурната, когато влезе една туристка, една богата кучка, първият клиент за деня, и хареса шапчиците, които правя, нали ги знаеш… И така тя е хубавичка, всички шапки й стоят добре, не знае коя да избере, а по едно време почнахме да си говорим за Детройт, познаваше някого в Детройт, когото познавах и аз, нали разбираш, и изведнъж НЕЩО МИ ЗАМИРИСА!!! ЯГОДИТЕ ИЗГАРЯТ! Затичах се към кухнята, но вече беше късно… каква бъркотия! Ягодите бяха изкипели, бяха пръснати наоколо и миришеха, и бяха изгорели, нищо не можеше да се спаси, нищо! А, дявол да го вземе!“\n„Съжалявам. Продаде ли й шапка?“\n„Две. Не можа да реши.“\n„Съжалявам за ягодите. А, убих паяка.“\n„Помислих си, че няма да знаеш.“\n„Какво да знам? Какво представляват паяците ли? Да не са дървеници?“\n„Казвали са ми, че паяците не са дървеници. Има някаква разлика в броя на краката… Не знам и не ме интересува.“\n„Паякът не е дървеница!? Какви глупости ми говориш, бе!“\n„Не е. Поне така казват. Но аз убих това мръсно същество.“\n„Отварял ли си ми портфейла?“\n„Разбира се. Щом си го оставила… Трябваше да купя бира.“\n„Нужно ли е да се наливаш с бира през цялото време?“\n„Голяма беля си отворих. Ял ли си нещо?“\n„Две яйца и две парчета шунка.“\n„Гладен ли си?“\n„Да. Но ти си уморена. Успокой се. Изпий нещо.“\n„Готвенето ме отморява. Само първо да се измия.“ „Добре, иди.“\n„О’кей“ — включи телевизора и влезе в банята. Бях длъжен да го слушам. Новини. Страшно грозен е този лайнар. Три ноздри. Абсолютно отвратително копеле, облечено като малка идиотска кукла, изпотено, поглежда ме и срича думи, които не разбирам, и не ме интересуват. Знаех, че Мари с часове гледаше телевизия, и трябваше да свиквам. Когато се върна, ме намери да гледам право в мрака — нещо, което я накара да се чувства по-добре. Бях толкова безгласен, колкото и човекът, потънал в спортната страница или в играта на шах.\nМари се върна омотана в нови дрехи. Би могла да бъде и апетитна, ако не беше толкова дебела. Е, какво да се прави, поне не спях в парка.\n„Искаш ли да сготвя аз, Мари?“\n„Не, не се притеснявай, вече си поотпочинах.“\nЗапочна да приготвя яденето. Когато станах да взема бира, я целунах зад ухото.\n„Ти си добър човек, Мари.“\n„Имаш ли пиене за довечера?“ — попита.\n„Да, бейби. А има и още малко уиски. Няма проблеми. Единственото нещо, което искам, е да гледам телевизия и да те слушам как говориш. Нали?“\nСеднах. Нещо вреше на огъня. Миришеше хубаво. Беше добра готвачка. От стените се вдигаше пара от топлата миризма на манджата. Затова беше толкова дебела: добра готвачка — яко лапане. Мари готвеше месо със зеленчуци. Често ставаше и пускаше по нещо в тенджерата. Една глава лук. Малко зеле. Няколко моркова. Знаеше. А аз пиех и гледах това отпуснато, старо момиче. Тя седеше и правеше своите вълшебни шапки, ръцете й препускаха — най-напред панделката и цветята, обръщаше я, зашиваше я, слагаше си я и от сламата ставаше чудо. Мари твореше шедьоври, тайната на които никой никога нямаше да открие — шедьоври, които се движеха по улиците върху главата на една или друга кучка.\nРаботейки и наглеждайки яденето, говореше.\n„Нещата не са като преди. Хората нямат пари. Всичко става с чекове и кредитни карти. Няма пари. Или не ги носят със себе си. Всичко е на кредит. Щом вземат заплатата си, я разпределят. Ипотекират целия си живот, за да купят къща, и не се успокояват, докато не я напълнят с лайна, и не купят кола. Те са в капана на къщата и гарваните, които създават законите, го знаят и ги облагат до смърт с данъци за собствеността. Никой няма пари. Малките предприятия вече не могат да оцелеят.“\nСеднахме да ядем, месото беше съвършено. След вечерята сипахме уиски, сложи ми две пури, гледахме телевизия и не говорихме много. Чувствах се така, сякаш живеех там от години. Оправяше шапките си, подхвърляше по някоя дума от време на време и аз отговарях — разбира се, така е, наистина ли. Готовите шапки излизаха с невероятна скорост от ръцете й. Шедьоври.\n„Мари — казах, — уморен съм, отивам да си легна.“\nКаза ми да взема уискито със себе си. Взех го. Но вместо да отида в леглото си, отидох в нейното, дръпнах завивките и се мушнах вътре. След като се съблякох, разбира се. Хубав дюшек, хубаво легло. Стар модел с балдахин.\nМисля, че ако можеш да чукаш, докато ти падне купола на главата, ще си шампион. Никога нямаше да мога да съборя купола без помощта на боговете.\nМари гледаше телевизия и правеше шапки… После я чух да изключва апарата, да угасва лампата в кухнята, да идва към стаята, да минава през нея, без да ме види, и да влиза в тоалетната. Остана там за малко, излезе, съблече се и сложи една широка, розова нощница. Опипа малко мутрата си, изостави тая работа, зави две ролки на косата си, обърна се, приближи се до леглото и ме видя.\n„Господи! Чарли, сбъркал си леглото.“\n„Виж, миличък, аз не съм такава жена.“\n„Ох, спри с тия глупости и ела!“\nДойде. Боже мой, месо, безкрайно месо. Ако трябва да съм искрен, малко се уплаших. Какво бих могъл да направя с тази маса? Бях в капан. Леглото от страната на Мари потъна съвсем.\nГрабнах главата й, обърнах я, стори ми се, че плаче, запуших й устата с моята. Целунахме се. Дявол да го вземе, почна да ми става. Господи, какво пък беше това?\n„Чарли — каза, — не си длъжен да го правиш.“\nВзех ръката й и я сложих върху хуя си.\n„Лайна — каза, — о, лайна.“\nЦелуна ме, мушна вътре езика си. Имаше малък език — поне това й беше малко и го движеше навън-навътре, май пълен със слюнка и страсти.\nВзех бутилката, отпих доста, оставих я долу, вдигнах огромната й нощница, почнах да търся и не знам какво хващах, но сигурно беше то, много малко, но на мястото си. Да, беше нейното котенце. Докоснах го с моето патенце. Хвана го и го мушна вътре. Още едно чудо — беше тясна, почти ме одра. Почнахме. Бавех се, но въобще не ми пукаше. Побърка ме. Едно от най-добрите ебания в моя живот. Мучах и виках, свърших, отдръпнах се. Невероятно. Когато излезе от банята, поприказвахме малко, после заспа. Но хъркаше и аз отидох в леглото си. Сутринта се събудих, когато тя тръгваше за работа.\n„Трябва да побързам, Чарли“ — каза.\nКогато излезе, влязох в кухнята и изпих една чаша вино. Беше оставила портмонето си. Десет долара. Не ги взех. Отидох пак в банята, ударих едно хубаво сране, измих си зъбите, повърнах малко. Някъде намерих химикалка и парче хартия:\nМари, обичам те. Много си мила с мен, но трябва да си отида. И не знам точно защо. Изглежда съм луд. Сбогом.\nСложих бележката върху телевизора. Не се чувствах добре. Плачеше ми се. Беше спокойно там, при нея, спокойно по начина, по който обичах. Дори и фурната, и хладилникът изглеждаха човешки, имам предвид човешки в добрия смисъл — сякаш имаха ръце и гласове и казваха — остани момченце, добре е тук, толкова хубаво е тук. Изпих останалото уиски. Намерих една бира в хладилника. Изпих и нея. После станах, минах през тесния коридор, видя ми се много дълъг, поне сто метра. Когато стигнах до вратата, се сетих, че ключът беше у мен. Върнах се обратно и го оставих до бележката. Погледнах пак портфейла с десетте долара. Не ги докоснах. Минах пак по коридора. Когато се намерих пред входната врата, вече знаех, че ако я затворя, няма да има връщане. Затворих я. Окончателно. Слязох по стълбите. Още веднъж бях съвсем сам и на никой не му пукаше от това. Потеглих на юг, завих надясно. Вървях, докато изляза от френския квартал. Прекосих улица „Канал“. Минах няколко пресечки, пресякох още една улица, завих и пак завих. Не знаех къде отивам. От една врата вляво някакъв човек ме извика:\n„Приятелю, търсиш ли работа?“\nПогледнах вътре и видях цяла дузина мъже да седят пред дървени маси и да удрят с чук нещо като раци или омари. Чупеха черупките и правеха нещо с месото. Беше много мрачно там вътре и беше сякаш удряха собствените си тела с чуковете, и беше сякаш изхвърляха каквото бе останало от тях, и казах на пича:\n„Не, не търся работа.“\nВървях срещу слънцето.\nИ имах седемдесет и четири цента в джоба.\nСлънцето беше о’кей.\nПревод : Румен Баросов, Панос Статоянис


Марин Чилич - Рафаел Надал на живо: 02.09.2019 | BGPrognozi.info\nМарин Чилич - Рафаел Надал на живо: 02.09.2019\n» Тенис прогнози » Марин Чилич - Рафаел Надал на живо: 02.09.2019\nВ тази среща от 1/8-финалите на Откритото първенство на САЩ Марин Чилич излиза срещу Рафаел Надал. Хърватинът е тотално отписван от всички в едно подобно съперничество, което не е толкова изненадващо. Той определено не се намира в най-доброто си състояние, като си проличаха много сериозни пробойни в играта му в изминалите 3 двубоя от надпреварата. Въпреки това той намери начин да се наложи над Мартин Клижан, Седрик-Марсел Щебе и Джон Иснър. Определено програмата му беше такава, че включваше изиграването само на един по-труден, на пръв поглед двубой, до достигането до място на 1/8-финалите (срещу Иснър, който на свой ред въобще не е в най-доброто си състояние), така че определено хърватинът имаше късмет при жребия. За негово най-голямо съжаление ще трябва толкова рано в хода на турнира да се изправи срещу един от големите претенденти за трофея. Точно такъв е Рафаел Надал, който от началото на турнира не остави никакви съмнения в безкрайното си превъзходство срещу Джон Милман и Хьон Чун. И в двата случая той се наложи с по 3-0 сета, а между въпросните съперничества следваше да се изправи срещу Танаси Кокинакис, но опонентът му се отказа още преди самото начало.\nСамо преди няколко седмици Надал се наложи и в Монреал, където спечели така силния турнир (в който също стигна до една "служебна" победа (същата като тази срещу Кокинакис след отказване на съперника още преди началото на двубоя, като тогава това беше Гаел Монфис)). Последната победа за испанеца беше на 1/2-финалите на "Уимбълдън" от Роджър Федерер с 3-1 сета. Определено през последните години Рафа се чувства много по-добре както на твърди кортове, че даже и на трева, като това са настилките, които по принцип той желае да избягва. Марин Чилич има отличен вкус точно към заключителния за годината турнир от календара на "Големия шлем" - Откритото първенство на САЩ след като точно в тази надпревара той спечели единствения си трофей от подобен калибър (преди няколко години срещу Кей Нишикори). Чилич е голям любител на играта от основната линия, а ако ударите му започнат да се получават (най-вече от форхенд страната) той ще създаде огромни затруднения даже за тенисист от класата на Надал. Очаквам един много по-оспорван двубой от това, което по-голямата част от предвижданията за развоя на този сблъсък считаха за задължително да се случи. Чилич ще е в състояние да направи така, че да се изиграят поне 34 гейма в срещата.\nнад 33.5 гейма\n100% до 200 лв 1.85


След късен гол Арсенал оцеля срещу Уест Хям в дербито на Лондон от Висшата лига\nСлед късен гол Арсенал оцеля срещу Уест Хям...\n19 Сеп 2020, 23:57 1021 0\nОтборът на Арсенал постигна трудна победа над Уест Хям с 2:1 като домакин в лондонското дерби от втория кръг на Висшата лига. В герой за "топчиите" се превърна младока Еди Нкетия, който вкара победния гол в самия край на срещата на "Емиратс".\nВ 25-ата минута Пиер-Емерик Обамеянг бе изведен в коридор. Последва центриране към Александър Лаказет, който засече подаването с глава, за да открие резултата. В самия край на първата част обаче Уест Хям успя да изравни, след като Райън Фредерикс намери Михаил Антонио в пеналтерията и последният прониза мрежата на Бернд Лено.\nОтборът на Манчестър Юнайтед допусна изненадващо поражение к...\nПрез втората част "арлитеристите" трудно създаваха положения пред вратата на Уест Хям, докато "чуковете" пропиляха два шанса за пълен обрат - и двата открили се пред голмайстора от първата част Антонио. Четири минути преди изтичането на редовните 90 минути Арсенал все пак стигна до победата след гол на Нкетия, дошъл след асистенция на Дани Себайос.\nС победата Арсенал запази 100-процентовата си успеваемост от началото на сезона във Висшата лига и вече разполага с 6 точки. Уест Хям пък регистрира второ поражение, след като и в миналия кръг падна от Нюкасъл.