IC XC NI КA | Православието по света / Orthodox highlights | Страница 2\nТой прости на всички\nИлиана Александрова, ПравославиеБГ\nПреди доста години прочетох в отминалия вече вестник „Демокрация“ следните редове: „Само смъртта на дядо Максим може да промени ръководството на БПЦ, а не тромав орган, какъвто е Църковно-народният събор…“ Бях от новоначалните тогава и по детски бързо и окончателно определих отношението си към разкола през тази статия.\nТя говореше, най-вече на интуицията ми, не просто за изкривено църковно съзнание, но и за липсата на човешко здраво. Не повярвах сякаш, че можеш да напишеш такова нещо пред очите на човека, за когото се отнася. Бил той патриарх или не. Толкова за църковния дух на онази демокрация. Но гледайки разкола, постепенно научавах, че не всичко, което пише, крещи или проповядва християнски лозунги, е църква. В това число и православна. Че Църквата е семейство, а семейството е там, където си обичан и обичащ. Пък любовта не може да се сбърка.\nПатриарх Максим си отиде. Години след като отмина този разкол, докато идват и отшумяват нови удари върху Църквата в България, нови трудности и нови грешки… Той беше верен на обетите си, верен на Църквата, верен на убежденията си, че с мир и търпение трябва да се търси решение на конфликтите. Верен на служението си. Отиде си някак неочаквано, въпреки напредналата си възраст. И мълчаливо отвори един огромен въпрос пред църковната общност в България: бяхме ли ние верни.\nДа си верен не означава просто да вярваш, или да се подчинявяш, или да служиш. Да си верен значи да обичаш и да се доверяваш. Обичахме ли ние, българите, нашата Църква, нашия Патриарх, от когото очаквахме толкова много? Включително и да поеме отговорност и да попие цялата омраза на политическите трагедии в най-новата ни история, истерията на своите и на външните, личните амбиции и борби в Църквата и около нея, новите политически и бизнес заигравания с Църквата… Обичахме ли?\nМедиите днес разпространяват изявление на Балканското Атонско сдружение, което говори за чудеса около смъртта на Патриарха. Духовниците виждат знамение в червените петна по иконата „Достойно есть“, която пристигна преди дни в България, и в бурята през нощта на смъртта му. Не съм виждала иконата, но живея близо до Университетската болница „Лозенец“. И наистина, в онази нощ се събудихме от ураган, който бучеше и буквално тресеше сградите. Помислих, че никога, при всички кодове червено, не е имало такава буря. Вечерта беше топла и спокойна, сутринта също. Не знам какви сили раздвижиха въздуха онази нощ, но бяха силни! И си казах, че може би действително природната стихия в часа, когато Патриархът е предавал духа си, дойде, за да разтърси съня ни. Най-вече духовния. Да подсети, че мълчанието на Патриарха невидимо държеше много стихии, пред които Църквата, разбирайте – ние, удобно спеше през последните години. И че е време да се събудим, защото когато той няма повече да бди над този сън, и когато няма да има кого да подозираме, обвиняваме или жертваме, ще трябва сами да се изправим срещу стихиите. Като Църква, не просто като общество, което интригантства, политиканства и търси своето.\nВ медиите се появиха първите анализи, предупреждения и препоръки за това как да се избере нов патриарх. Бързо стана. Но не това е най-тъжното. А неспособността да погледнем на това събитие иначе, освен политически. Един професор по философия, църковен човек, призова журналистите да разследват добре досиетата на кандидатите за нов патриарх. Да разследват. Журналистите. Чудех се, ако така мислят за Църквата философите, какво ли мислят тези, които не са фило-софи. Патриархът нямаше досие. Но и това не се оказа достатъчно, защото може пък и да е имал, казваха журналисти, и да е изчезнало. Понеже нали знаем, че за всичко може да се каже всичко… дотогава, докато нямаме критерий да подредим това всичко. Но ако критерият е Христос, не е важно какво се е случило, а къде е истината; истината не е в случките, а там, където е Христос. И тогава няма ли да е по-лесно да приемем, че Господ повече от журналистически разследвания може да яви това, което е за явяване, и да случи това, което е добро и полезно? И че не в бъбривите тенденциозни писания (освен ако някой не вярва в безстрастието на българските медии), а в простите молитви на църковния народ има сила, която спасява и утвърждава.\nИ друго си помислих, като си спомних онази буря. Колко самота и болка има в това да си български патриарх. Това е вярно за всяка публична фигура; и сигурно е най-вярно за публичните фигури в България. Но патриарх не е просто публична фигура, а Църквата не е просто публика. Църквата е общество, семейство, „род избран“… А Патриарх означава глава на този род, пръв по старшинство… Означава също баща. И така ние, които често в годините роптаехме и се чувствахме необгрижени от Църквата, и търсехме сметка на Патриарха за неговите избори, пак да се попитаме, когато се прощаваме с него, дали ние го обичахме синовно. За да бъде това наистина прощаване! И ако не разбрахме докрай начина, по който той се грижеше за Църквата, да се попитаме за нашата способност да се грижим и да обичаме.\nПатриархът си отиде тихо, след като прости на всички всичко, което понесе. Отиде си с болката да осъзнае, че вече не може да влияе на решенията за управление на Църквата. Можеше само да се моли. И вярвам, че ще продължи да се моли за нас и за Църквата в България там, където е сега. Вечна му памет!\nДа се помолим и ние.\non 08.11.2012 at 18:31 Вашият коментар\nВсяко време ражда светци. Те могат да просияят чак след векове, но тукашното им удостояване с титула святост не променя небесната им участ да множат славата на Бога далеч преди и хората да са научили за светостта им.\nНякой каза, че патриарх Максим рано или късно ще бъде канонизиран за светец. И този човек беше прав. Защото с кротостта си патриархът успя да преведе кораба на църквата неразломен през този коварен и метежен почти половин век, през който я оглавяваше. Много лаеха срещу него. Пред кротостта му беше лесно да лаеш. Но сега, когато за неговата душа се грижат вече неговите молитвени застъпници, светците, дано лаят най-сетне да секне. Защото, казано накъсо и съвсем просто, да разсърдиш светците е малко страшничко.\nИ какво ще излезе, ако приемем казанато дотук? Че ние, днешните люде, сме имали светец до нас, и не сме го познали.\nДали сме били в състояние да открием тази святост – сега, днес и тук? Не знам. Нашият човешки ръст е малък, колкото и да се изправяме на пръсти, не можем да надзърнем в небесните тайни. Но все пак мисля, че ако напрегнем паметта си, ще открием поне веднъж или дваж ласката на онзи тих полъх, който не може да бъде сбъркан с полъха на вятъра.\nЩе ви разкажа две мои свидетелства за този полъх. Може би си въобразявам. А може би – не.\nПървото е за една моя среща с патриарх Максим. Преди години баща ми беше постъпил в правителствена болница поради съмнения за рак на белите дробове. Тогава редакцията на в. „Сега” където тогава работех, беше на бул. „Джеймс Баучер”. След работа ходех на свиждане на баща ми. Носех му портокали, банани, сокове. При едно от свижданията наша позната лекарка, която работеше в болницата, ми каза, че вътре лежал и патриарх Максим. Журналистическият ми инстинкт веднага оголи зъби, още повече, че тогава пак се разискваха някакви щекотливи за църквата въпроси. Изпратих баща ми до фоайето на болницата и сетне свих по коридора към другото крило. Влязох забързан през летящата стъклена врата, някакъв санитар ме попита къде отивам и аз все така делово и забързано отвърнах – при патриарх Максим, той не ме спря и ето че вече вървях по коридора, където в една от стаите лежеше патриархът. Проверих батериите на касетофончето си, работеше. Сетне почуках на вратата, влязох в антренцето и отворих втората врата, на стаята. Дядо Максим лежеше полуизправен на висока възглавница, целунах му ръка и взех благословия, казах му, че съм журналист; въпреки вълнението ми журналистическият трън продължаваше да ме ръчка и аз го попитах дали ще отговори на няколко въпроса. Тогава той каза: Търпение трябва, само търпение. Изведнъж разбрах, че моят бъдещ журналистически удар да взема пръв от колегията интервю от самия патриарх, е по-скоро чиста суета, отколкото желание реално да допринеса за оздравяването на проблемите и чини точно колкото шепа шикалки. Поклоних се и излязох от стаята. Бях щастлив, че успях да взема благословия и също толкова щастлив, че от интервюто нищо не излезе. Защото и без бялото си було, и без мантията, и без златния жезъл това беше патриархът. Той виждаше с друго зрение, това успях да проумея от краткото си посещение.\nДругият случай е съвсем пресен, отпреди няколко дни. Бях в журито на един конкурс за сборник с къси разкази, организиран от община Карнобат. С жена ми пристигнахме с рейса в Карнобат към три следобед. Настанихме се в хотела и излязохме да се разходим в бистрия есенен ден. В единия край на площада се намираше църквата „Св. Йоан Богослов”. Влязохме вътре да запалим свещички. Течеше вечерната служба. На клироса четеше псалтира едно малко момиченце, във втори-трети клас, а още две момиченца стърчаха до него и му помагаха с отгръщането на страниците на голямата книга. Едното момиченце беше на негова възраст, а другото съвсем малко. И трите бяха забрадени с бели забрадчици. Малката на клироса четеше 85 псалом: „Наклони, Господи, ухото Си и чуй молитвата ми, защото съм беден и сиромах.” Четеше ясно, звънливо и хубаво. И докато четеше, тактуваше с пръстчета върху главичката на най-малката.\nИзлязох в притвора при продавачката на свещи и я попитах: Кои са тези момиченца? Дъщерите на свещеника, отвърна ми тя, на о. Павел Гърбов. Той има и още една, по-голяма, днес я няма, но и тя чете и пее много хубаво. И сетне Деспа, така се казваше клисарката, ми изреди имената на дъщеричките – Теодора, най-голямата, на 12 години, Василия – най-малката, на 4 години, това беше тази, която отгръщаше страниците, осемгодишната Йоана четеше молитвата на Давид, а третото момиченце в храма беше Юлияна, тя пък беше на 9 годинки и нещо. Освен нас други хора в храма нямаше. Но тази вечерна служба, с бащата свещеник и с трите дъщерички на клироса беше толкова ангелска, че изкупваше греха на недошлите.\n„Но Ти, Господи, Боже, който си щедър и добросърдечен, дълготърпелив, многомилостив и истинен… покажи ми личби за добро, та да видят ония, които ме мразят, и да се засрамят, защото Ти, Господи, ми помогна и ме утеши” – четеше малката Йоана и гласът й стигаше чак до купола на храма „Св. Йоан Богослов”, а сигурно и по-нагоре.\nИ сега си викам и това – щом при патриарх Максим се възпитаха и ръкоположиха такива млади свещеници, които и в едно градче накрай света вършат тъй своята служба, сякаш ги вижда самият патриарх, по-голяма хвалба за пастирските му заслуги не може да има.\nВ своята „Книга за трите пустини” Жорж Алда пише: „Ужасявам се от проповедите. Не е моя работа да поучавам. Само установявам и назовавам. Твърдя, че обществената пустиня може да създава ред, йерархии, закони, санкции; но никога не би могла, по силата на собствената си природа, да породи по-добро качество на съществуване сред света. Нито да стори човека повече човек. Поради тази причина Христос е казал «не», трижди «не», на властта. Която управлява «царството на този свят», където предимство имат силовите отношения. Пак Христос е този, който ще открехне вратите към другото царство: което е вътре в нас. Царството на любящата връзка с Извора преди всичко, която, от своя страна, подхранва връзката със съществата. Живата вода на най-важния оазис. Какво друго може да означава това? Че не трябва да се осланяме на общество, каквото и да е то. Нито на неговите институции, каквито и да са те. Несъвършени, безсилни, пагубни – такива ще са винаги. Единствено отделните същества, в качеството им на личности, обречени на смърт по силата на своето земно тяло, но обречени по силата на вътрешното си тяло на това отвъдно спрямо смъртта, каквато е връзката с Извора, да, единствено тези личности с начина си на съществуване могат да сторят обществената пустиня обитаема.»\nПрости ни, дядо Максиме! И моли Бога за нас!\non 08.11.2012 at 17:41 Вашият коментар\nIn memoriam. Патриарх на три епохи\nМомчил Методиев, портал Култура\nПатриарх Максим вече е част от историята – не само на Българската православна църква, но и на цялото общество. Беше станал част от историята дълго преди кончината си. Не само заради дълголетието си, но и заради споровете, с които се свързваше неговата личност. Патриарх Максим беше последният висш духовник, свидетел и участник в три епохи от живота на Българската църква. През 1944 г. той е 30-годишен монах. През 1971 г., вече със сериозен стаж като митрополит, е избран за патриарх на 56 годишна възраст. Промените през 1989 г. посреща на достолепните 75 години. През тези четиридесет и една години на патриаршеско служение той преведе Църквата през атеистичната пропаганда на комунистическия режим, през бурните години на политическия преход и църковния разкол. След преживените публични обиди и хули, той доживя хората да говорят за него като за „дядо Максим”, а всички членове на Св. Синод на БПЦ да се крият зад неговия авторитет. Доживя да бъде почитан като патриарх не само в буквалния, но и в преносния смисъл. Като всяка личност, живяла през противоречиви времена, той ще бъде оценяван през пристрастията на хората към епохата. А неговият наследник, за добро или лошо, ще бъде съизмерван с него.\nЗащо приживе толкова много хора – и особено силните на деня – не го обичаха? Защо имаше толкова поляризирани мнения за неговата личност? Описван често като слаб човек и патриарх, със сравнително невидимо публично присъствие (подозиран даже в тесни връзки с властта по времето на комунизма), според мнозина той не съумя да задоволи публичните очаквания към него и неговото служение.\nОсновната причина е в това, че той не беше политик. Погледнат от светска гледна точка, патриархът може би изглеждаше точно така – слаб и отдалечен от своето паство. Комунистическият режим нанесе много поражения върху църковния живот, но най-непреодолимото му наследство е, че се опита да превърне Църквата в средство, в инструмент. В зависимост от собствените си пристрастия всеки очакваше Църквата и нейният предстоятел да бъдат инструмент – за „опазване на българщината”, за „съхраняване на морала”, за изпълнение на социална мисия или за нещо друго. Малцина бяха хората, които гледаха на Църквата като цел и като път. Сред тях беше и патриархът. От светска гледна точка това го правеше да изглежда слаб, но от църковна гледна точка в това се състоеше неговата сила.\nМоже би това е най-доброто обобщение на неговото служение – успехът му да превърне слабостта си в сила. Големият успех, който никой не може да му отнеме е, че успя да съхрани единството на Църквата. Тъй като това единство не беше подложено на изпитание само в годините на разкола, а и в годините на комунизма.\nПатриарх Максим не успя да задоволи и друго обществено очакване – че българският патриарх трябва да прилича на римския папа или поне на руския патриарх. Да бъде монарх, който почти еднолично управлява Църквата, допитвайки се, но налагайки мнението си над Св. Синод. Но уставът на БПЦ, а и православните традиции повеляват, че патриархът е само пръв сред равните нему епископи и е почти лишен от административни права по отношение на останалите митрополити. Същинската власт в Църквата принадлежи на Синода, съставен от митрополитите, управляващи съответните епархии.\nПътят му до патриаршеските избори през 1971 г. е известен. Роден през 1914 г. със светско име Марин Найденов Минков, той завършва Софийската духовна семинария през 1935 г. и Богословския факултет през 1942 г. Постриган за монах през 1941 г., през следващите десетилетия той извървява пътя към висшето духовенство. Духовният му път е свързан с Троянския манастир, чийто игумен архим. Климент (Коевски) го въвежда в монашеството и го насърчава да се образова. Към монашеството го насочва и Врачанският митрополит Паисий, който му става духовен старец. През 1950 г. архимандрит Максим заминава като представител на Българската църква към Московската патриаршия. В този момент държавата го оценява като „благонадежден и с прогресивни разбирания”, но най-голямо значение отдава на произхода му от „бедно селско семейство”. Завръща се в България през 1955 г., като на следващата година е ръкоположен за Браницки епископ, а до 1960 г. е главен секретар на Св. Синод. Като главен секретар на Св. Синод епископ Максим е свидетел на последните дни на бившия екзарх Стефан, починал в заточение през 1957 г. През 1960 г. е избран за Ловчански митрополит, с което става на практика вторият митрополит, избран в годините на същинския комунизъм (ако не броим избора на Сливенския митрополит Никодим през 1947 г.). Първият е Неврокопският Пимен, избран през 1952 г. и утвърден за нов митрополит след дълги спорове в Синода. Още през тези години се вижда разликата между Максим и Пимен – първият избягва конфронтацията и публичните скандали, вторият не бяга от тях.\nПатриарх Кирил умира на 7 март 1971 г. В този момент публичното влияние на Православната църква е вече сведено до минимум. От 1965 г. се въвеждат милиционерските кордони около храмовете на Великден. В началото на 70-те години набира сила кампанията за налагане на гражданските ритуали, чиято цел е изграждането на нова обредна система без връзка с религиозните празници. Църквите и манастирите се превръщат – видимо или символично – в паметници на културата. Въпреки това някои държавни институции отстояват позицията, че Църквата твърде успешно възстановява авторитета си и укрепва финансовото си състояние – привеждат се данни за увеличените продажби на свещи и за нарасналия брой на отслужените ритуали. Според статистически данни 80 на сто от всички погребения се извършват по църковен ритуал, включително на починали членове на партията. Тезата за активизирането на Църквата е защитавана от Министерството на вътрешните работи, по-конкретно – от Държавна сигурност, която настоява за засилване на административната репресия над обикновените свещеници. На друго мнение е Комитетът по църковни въпроси – според неговия дългогодишен председател Михаил Кючуков административната репресия заплашва да отчужди определена част от населението от държавата.\nРешението за издигането на Максим за патриарх е взето от Политбюро ден след смъртта на патриарх Кирил. „За глава на БПЦ да се предложи и поддържа кандидатурата на Ловешки митрополит Максим” – пише в него. Предложението е на председателя на Комитета по църковни въпроси Михаил Кючуков. На пръв поглед изборът е чиста формалност. Въпреки това избухва спор, оставил отпечатък върху цялото служение на патриарх Максим. Трима от авторитетните членове на Синода се подписват с особено мнение, с което искат изборът за патриарх да бъде отложен, докато не бъдат проведени избори за цялата църковна пирамида. На практика епархийските избиратели, които през 1971 г. избират членовете на Патриаршеския избирателен събор, са нелегитимни. Което прави нелегитимни и всички митрополити, избрани след 1955 г., когато е изтекъл мандатът на последните редовно избрани епархийски избиратели. Но през 1971 г. искането църковната пирамида да бъде възстановена преди свикването на Патриаршеския избирателен събор е нереалистично. Причината е ясна – те могат да възродят църковния живот – нещо, нежелано от БКП. Освен това през 1971 г. на референдум е подложена новата „Живковска” конституция, последвана от граждански избори. Провеждането на реални църковни избори през 1971 г. се е приемало като провокация. Така се стига до свикването на Патриаршеския избирателен събор и на 4 юли 1971 г. Ловчанският митрополит Максим официално е интронизиран за нов патриарх.\nВ годините на служението на патриарх Кирил държавата е имала интерес от наличието на силен патриарх, когото да държи отговорен за състоянието на Църквата. В началото подобно изглежда и отношението към новия патриарх. Но това мнение бързо се променя. Центробежните сили завладяват църковния живот почти веднага след избора на патриарх Максим. Към средата на 70-те години вече ясно личи, че държавата предпочита да прокарва политиката си чрез други фаворити, които имат възможността да наложат мнението си в Св. Синод, като дори пренебрегват мнението на предстоятеля на БПЦ.\nОценката за отношенията между патриарха и комунистическия режим винаги ще си остане двузначна. От една страна е ясно, че той никога не е бил „дисидент” в тясно политическия смисъл на думата. Не успява да спре атеистичната кампания на държавата, да се противопостави на налагането на гражданските ритуали, да защити редовите свещеници от административния произвол на местните власти. Но той постига и малки победи в стремежа си да съхрани църковния живот, които никой не може да му отнеме. През 1978 г., по време на една от редките си официални срещи с Тодор Живков, спасява от събаряне църквата „Св. Иван Рилски” в Перник. Малко преди това той прави известното си посещение в Америка – другите членове на делегацията са сътрудници на Държавна сигурност, които след завръщането подготвят специален доклад, който започва така: „предвид особената важност на мисията (…), считаме за необходимо, ръководени от съзнанието за патриотичен дълг – да споделим строго поверително още някои констатации…”. В началото на 80-те години патриархът успява да се пребори и за ново издание на Библията. В този момент обаче нито патриархът, нито Синодът могат да управляват тиража и начина на нейното разпространение, които са изцяло контролирани от държавата.\nВъпросът за легитимността на неговия избор избухва отново през 1992 г., когато част от митрополитите отново оспорват този избор и създават т. нар. „Алтернативен синод”, с което поставят началото на разкола в Българската православна църква. В годините на разкола много се изписа за връзките на патриарх Максим с Държавна сигурност, което стана причина да бъде наричан с различни обидни имена и епитети. Изписа се толкова много, че и днес има хора, които не могат да повярват на Комисията по досиетата, която през януари 2012 г. излезе с решение, че 11 от 15-те действащи митрополити са били сътрудници на Държавна сигурност. Но не и патриархът. Независимо от историческата логика на този факт.\nПреодоляването на този разкол и най-вече на раните от него са най-големият успех на патриарх Максим. Съхраняването на църковното единство стана възможно именно благодарение на неговото търпение и нежелание да взима еднолични решения. Винаги внимателен, готов да съгласува всяко тежко решение със Синода, по време на неговото служение митрополитите отново се превърнаха в център на църковната политика – нещо, което има както своите положителни, така и отрицателни страни. Ала такава бе цената за съхраняването на църковното единство, това е и наследството, върху което ще стъпи неговият наследник.\nПри оценката на личността на патриарх Максим трябва да се имат предвид и някои видими, но често пренебрегвани обстоятелства. Първото и по-маловажното е неговото дълголетие. Роден в годините на Първата световна война, свидетел на църковните битки в годините на Втората световна война и на ранния период на налагане на комунистическата държава, най-вероятно той е имал съзнание за тленността и преходността на политическите режими. За разлика от много от неговите съвременници – както в Църквата, така и извън нея.\nДругото, по-важно обстоятелство, е неговото монашество, намерило израз в скромния му начин на живот. Наистина това са качества, очаквани от българския патриарх, а и от другите висшите духовници, макар че напоследък започнахме да си даваме сметка колко малко се спазва това изискване. Можем да си представим колко бързо един български патриарх може да се окаже в центъра на държавната политика, обграден от богати „спомоществователи”, които да го пазят от публичните критики. Личният пример на патриарх Максим се състоеше именно в отказа от тези видими признаци на властта, които не останаха чужди на някои от другите митрополити, както показа случая с „архонтите”.\nПатриархът едва ли ще бъде запомнен със своята скромност и монашеска добродетел. Това са качества, които могат да бъдат оценени, само когато отсъстват. Като всяка историческа личност, живяла през противоречиви и изпълнени с напрежение времена, оценката за патриарх Максим зависи от пристрастията на хората към цялата епоха. А нашата епоха не е пристрастена към Бога. За разлика от него.\non 08.11.2012 at 17:30 Вашият коментар\nПредстави се в Господа Негово Светейшество Българският патриарх Максим+\nОтиде си от света един от Бога пратен пастир. Съдено му е да преведе православния ни народ през страшни времена. Успява да съхрани Църквата от унищожение в годините на тиранията, с цената на дипломация, компромиси и разум да спаси обители, храмове и свещеници от разрушение и гонение. Без съпротива, но и без подчинение на тираничния режим. С ясно съзнание за непреходната роля на Църквата.\nНегова заслуга е връщането на монасите в Рилския манастир, превърнат от комунистите в музей, съхраняването на българския характер на Зографския манастор в Света Гора, когато за игумен е избран румънски монах, спасяването на миньорската църква в Перник, нарочена за разрушаване, както и отказът му Църквата да се ангажира с „възродителния“ процес срещу българските мюсулмани.\nПрез втората половина от патриаршеството му Църквата бе подложена на сатанинския разкол, на човешка алчност, на просташката самондеяност на новото време, на политическо плиткоумие, на разблуден клир.\nТози човек изпита плодовете на омраза, клевети, хули, предателства, продажничество и всякакви низости.\nИ никога не каза една лоша дума за друг човек, никога не отговори на обидите, никога не показа, че човешката му природа е засегната от страстите на времето.\nСтаромодната дума, която напълно описва мъдрото му присъствие е Благотърпелив. Това е, което липсваше на цялото ни общество през последните 20 години, на миряни и клир, на политици и хора на духа, и което Бог изпрати чрез него.\nБезкрайно търпение, смирение и кротост. Това излъчваше този Патриарх, който до последната си литургия служеше безупречно, с достолепието на патриарх, но със смирението на монах. Той беше лидер без да е звезда. Не парадираше с бедност, нито с богатство, нито дори с това, че не парадира… Тепърва ще го оценим.\nБог го награди да завърши своята мисия и да ни преведе през морето на тиранията и през морето на изкушенията. Пред очите ни един след друг си отиваха зложелателите на патриаха, алчните мечтатели за бялото му було, користните му хулители. Разколниците се смиха като прах и онези, които ги подкрепяха. А той си стоеше, и служеше по канона, телесно немощен, но с бистър ум, сам пишеше и четеше посланията си и ни прекръстваше с десницата си, до последната си св. литургия.\n98 години са Божи знак. Най-възрастният монах в България. Последният, подстриган преди комунизма. Най-възрастният архиерей на целия православен свят.\nМаринчо от Орешака, роден поднаник на Цар Фердинанд, отишъл си гражданин на Европейския съюз, съвременник на всички прищевки на историята.\nЧовекът, с чийто лик върху църковното календарче израснах. Един от невидимите членове на семейството ми.\nПресели се монахът Максим. Бог да го прости!\nА нас, Бог да ни пази!\non 06.11.2012 at 10:10 Вашият коментар\nНегово Светейшество патриарх Максим+ на 98 години!\nНегово светейшество българският Патриарх Максим+ и Софийски митрополит навърши 98 години! На многая лета Владико!\non 29.10.2012 at 13:49 Вашият коментар\nЗа балканския етнофилетизъм\nПрез лятото на тази година в град Волос (Гърция) се проведе всеправославен богословски семинар, посветен на болезнения проблем за етнофилетизма (букв. привързаност към етноса, разделяне на едната, всецяла Православна църква на етнически принцип). Макар, като правило, подобни форуми да не успяват да концентрират медийното внимание, обсъжданият въпрос е наистина изключително съществен за Православието, а освен това придобива и съвсем актуални измерения. Именно върху тях бяха концентрирани и предизвикалите най-горещи дискусии доклади на семинара. Струва ми се обаче, че и след този семинар все още не е направен изчерпателен опит за изясняване на най-дълбоките корени на тази изключително опасна болест на православната църковност. Нещо повече – у нас, в България тя дори не е идентифицирана в общата историческа и историко-църковна литература. Известно е, че „етнофилетизмът” получава това свое наименование и е осъден като ерес (през 1872 г.) именно по повод едностранното и „революционно” обявяване от страна на трима български епископи на независимостта (отделянето) им от Константинополската патриаршия. В трудовете по национална история (и в учебниците, по които учат учениците ни и до днес) това и последвалите го събития се описват като „първи етап от борбата ни за национално освобождение” и се определят еднозначно като нещо положително и справедливо. Според мен е крайно време обаче, поне православната ни интелигенция да погледне по един по-общ и обективен начин на случилото се тогава, защото то представлява само най-острия епизод от един далеч по-широк процес, който е протекъл между Православната църква и зараждащите се новоевропейски нации между 17-ти – 18-ти и началото на 20-ти в., като е поставил Православието в една ситуация, твърде тежка, проблемна и която именно обуславя необходимостта от връщането днес към проблема с етнофилетизма.\nТози исторически процес, за който говоря, бих си позволил да нарека инструментализация на Православието за национално-строителни (държавно-строителни) цели, като, според мен, той е протекъл на цялата територия, на която православната вероизповед от векове е господстваща, макар въпросното „инструментализиране” да се е извършило по два специфични начина – сред православните на Балканския полуостров и в земите на Петербургска Русия. В тази бележка ще се концентрирам върху „балканския случай”.\nИ тъй, на територията на разпространението на православната църковност на Балканите, както е известно, нациите от новоевропейски тип възникват след продължително прекъсване на политическата независимост на народите тук, насилствено слети в едно, подчинено на Османската империя и вероизповедно дефинирано съобщество, наречено „рум-миллет” (т. е. „миллет”-а на ромеите, на християните в държавата). Това историческо обстоятелство води до не-органичното, идеологически конструирано, често умозрително и изкуствено създаване на модерните нации по тези земи (буквално „сътворявани” от определени интелектуално-политически местни елити по импортна, внесена от Западна Европа схема). Защото безспорно е, че средновековна Византия съвсем не е била държава „на гърците”, а на множество народи, обединени от „римското” културно и политическо поданство на Константинопол, както и че Българското „царство” никога не е включвало в себе си всички (славяно-) българи на Балканите и въобще не е било царство „на българите”, а по-скоро на българските (от 11-ти – 12-ти век и на кумано-българските ) владетели над различни славянски, влахо-илирийски и степни народности. По същия начин и сърбо-хърватските племена (поданици както на свои, така и на различни, чужди владетели) никога не са образували една нация в онази епоха.\nПовтарям, цялото това многоетнично и многоезично население на полуострова ни, след 15-ти в., под диктата на османо-мюсюлманските разбирания за устройството на обществото бива за дълги векове слято в едното цяло на християните по вяра, редопоставени със и подчинени на господстващия „миллет” на ислямските поданици на султана. И ето, с началото на създаването на нациите, общото православно изповедание на всички тези хора, тяхната православна църковност попада в особена ситуация. За разлика от католическата църква, която от началото на Новото време остава встрани от органично кристализиращите нации на католиците в Западна Европа (и по този начин не допуска да бъде национализирана), поначало непритежаващата единнен йерархически център православна църковност, устроена на териториално-поместен принцип, бива завихрена от националното „строителство” на пасомите си и – по различен начин и с различна радикалност на различните места – бива „мобилизирана” от тези последните за обособителските им каузи. Православието на балканските народи от рум-„миллета” става инструмент (един от инструментите, но един от инструментите на всички) за националното им строителство. Така православната църковност се инструментализира – нейната изконна структура, обединяваща териториално-поместните църкви в „събора” на вселенското Православие се превръща в структура на православни етнически – единни по своя език и бит православни групи, които – макар по канон всичките да продължават да бъдат обединени от едното си православие, в действителност се затварят една за друга от тези свои природно-битови характеристики. Това има неподценими в историко-църковен план последици, които именно трябва да се посочат с безкомпромисна яснота днес, за да можем (ние, православните на Балканите) да мислим с достатъчна отговорност и реализъм за бъдещето на Православието в нашата епоха.\nПърво и преди всичко, инструментализирането на православната църковност и превръщането й в национално-строителен инструмент за изграждащите се нации, поставя тази църковност в подчинено положение спрямо каузите на националното съобщество, а скоро след това – и спрямо целите и каузите на националните (му) държави.\nДа, мобилизирайки Православието за каузата на националното строителство, балканските нации в началото могат да използват това последното за идентифициращо-противопоставящ признак спрямо господарите на Османската империя, които са иноверни, но как биха могли да го сторят те за идентифицирането си една спрямо друга, освен ако не започнат да преподчертават, да превръщат в квази-вероизповедни, определени чисто „акцидентални” негови характеристики, които въобще нямат и не могат да имат собствено-църковен характер.\nТака в мобилизираното за националното строителство на българи и сърби Православие, до решаващ негов признак се издига това, че то е славяно-езично, за разлика то гръко-езичното на южните им съседи. В режим на остро езиково противопоставяне православните гърци и православните българи, макар да си остават православни (т. е. принадлежащи на „едната, свята, съборна и апостолска Църква”) започват да се изживяват като членуващи съответно в – гръко-православната и славяно-православната Църква (с това българската почти a priori става родствена най-вече с руската), които вече не могат да образуват истински, духовен „събор”. Ето го първият плод на националното инструментализиране на православната църковност. Още по-нататък: превърналото се в национално-строителен инструмент Православие както на гърците, така и на българите, на сърбите, на румънците бива обладано (при някои – като българите от 19-ти век – особено силно) от идола на „автокефалията”. Авто-кефалията (или правомощието да бъде самооглавяваща се, сама да ръкополага свои архиереи на територията си) би трябвало да бъде духовно-административна характеристика на една поместна църква, само когато е свързана с нейната църковна зрялост и дълбока, духовна (евхаристийна) консолидираност. Ако обаче Църквата е превърната в национален инструмент, автокефалията става именно механизъм за отделянето на едни православни от други православни (дори ако езикът им е общ) само защото те са православни на отделни нации, на отделни национални държави. И тази принадлежност (направо трябва да се признае – подчиненост) на отделните национални държави започва да разделя православните на българската автокефална, на гръцката автокефална, на сръбската автокефална църква по-дълбоко, отколкото ги едини общият за всички тях догматико-каноничен строй на самото Православие. Второстепенни и чисто административни признаци, както се вижда, започват да разделят Православието на „православия” в по-решаваща степен отколкото съществени и собствено църковни признаци би трябвало да ги единят.\nОще по-нататък: когато православната църковност бива мобилизирана като национално-строителен и национално-обособяващ инструмент от държавите на балканските православни, това неминуемо довежда и до преподчертаване, до издигане в статут на квази-съществена характеристика и от самите им архиереи, на специфичните местни църковни обичаи и практики. Макар такива да са съществували винаги и на всички места, те не са водили обаче до пагубните последици, до които води тяхното псевдо-освещаване в рамките на национално-инструментализираното Православие. Направо казано, в ръцете на националните строители (в каквито, пак казвам, се превръщат и повечето от архиереите на „автокефалиите”) православната църковност се провинциализира и на мястото на вселенското Православие, като събор от поместни православни църкви, се явяват православни провинции или провинциални „православия”, които практически (не в декларациите на богословския ум) не образуват (а затова и не могат да свикат до днес) вселенски събор на Православието\nНакрай, защо твърдя , че горчивите плодове на това „инструментализиране” на православната църковност за националните каузи на балканските православни държави след 18-ти в. стават особено осезателни днес и именно днес изискват от едни нови православни елити (колкото и нетрадиционно да звучи този израз) особено отговорни усилия? Ето защо. Защото към днешна дата каузите на националното обособяване вече безспорно са изчерпани, завършени, енергията им е угаснала, за да отвори място на съвсем други проблеми и предизвикателства. Държавите на тези нации отдавна са преживели и периода на своята модернизация и секуларизация. При това положение, така дълго битувалото като инструмент за извън-църковни цели Православие на Балканите, неминуемо бива намирано днес от неговите истински духовни ревнители като деградирало като обикновена съставляваща (нека дори и да е важна) от историческото наследство на нациите, които е образувало – т. е. в условията на модерността – в елемент от етнографското минало на тези нации, сиреч намира се като „музеизирано” (впрочем, като такова и можеше да го преглътне комунистическият тоталитаризъм в България и Румъния допреди две десетилетия). Битовизирането и рустифицирането на Православието на Балканите е трагичната цена, която то плаща в началото на 21-ви век за етно-националната му инструментализация през целия изминал период от началото на балканските „възраждания”.\nНо преди да се опитам да набележа насоките за излизането от това състояние, следващия път ще се вгледам в другия типичен начин на инструментализирането на Православната църква – това, извършило се (и изглежда продължаващо да се извършва) в Русия.\nИзточник: в-к Култура, 8.10.2012г.\non 09.10.2012 at 13:53 Вашият коментар\nЕвропа като съобщество\nОсмелявам се да утвърдя, че от края на Античността до Новото време две главни духовно-политически идеи са формирали специфичната историческа физиономия на нашия континент – на онова, което (не просто географски) наричаме „Европа”. Тези две фундаментални и дълговечно действали идеи имат обаче противоположни по своята насоченост енергии. Направо казано, ако едната е формирала единството на Европа, другата е довела до очертаването на главните разделителни линии в нея, до обособяването на основните нейни политически тела.\nПървата е идеята за Christianitas, сиреч за онази човешка общност, чиито членове са съ-общени в Христос – на които, отвъд различията в народността, потеклото, езика, им е общо „осиновлението” от Бога; които всичките – пак независимо от народностите представляват „съсъда” на спасяващите се в този свят. „Европа” е, следователно, съгласно тази идея, земята населявана от един-единствен – многоетничен, многоезичен – народ, от „лаоса” Божий, от народа на Църквата, в която „няма ни елин, ни иудеин”, но всички (племена и народи) са едно в Христа Иисуса (вж. Гал. 3:28). Christianitas – християнско съобщество, което в собствения смисъл населява Европа, чиято територия е Европа – поради рано появилото се различно разбиране за Църква на Изток и на Запад, се схваща в различни форми в Константинопол и в Рим, но все пак се интуира като едно-единно духовно общество.\nВтората идея, създаваща фундаменталната архитектура на историческата Европа, е идеята за „Римската империя” и още по-точно, за притежаването на imperium-а, на властта в Римската империя, която (практически до 19 век) никой в Европа не мисли като „загинала”, приключила в 4-ти или 5-ти век сл. Хр., а напротив – като резистиращата, почти вечна политическа рамка, в която продължава да живее покръстилото се население на нашия континент и в която са „патримонии” (наследствени по бащина линия владения) различните „кралства”, народностите, съставляващи Christianitas.\nИ ето, споровете по отношение на това кои са, в историята, носителите на римския imperium, кои са „стопаните” на архи-европейската Държава, образуват практически всички основни разделителни линии (граници) на нашия континент.\nПървият, най-старият конфликт, довел до отварянето на най-дълбоката и най-базисна „пукнатина” върху снагата на Европа е именно по повод на Римската империя. Кои са нейните „държатели”? Дали това са старите нейни народи – концентрирани след 4 в. около „Новия Рим” на св. Константин на Босфора – сиреч гърците, малоазийците, арменците, левантинските семити, които продължават да изживяват себе си като „римляни”-те (ромеите)? Ние сме римляните – убедени са неизменно тези изконни носители на класическата елино-римска парадигма на политическото. На Запад проникнаха и се поселиха народите на „варварите”, които застопанисваха обаче нашата, римска територия там. В нашето сърце е построен „Новия Рим” – Константинопол, от тук се управлява „Държавата”, на която би трябвало да се подчиняват и новите „варварски” крале на Запад. Конфликтът се „систематизира” когато, към единадесети век, вече окончателно, се оказва че западните, освен че са бивши „варвари”, освен че са „римляни” тъй да се каже, само по „осиновление” са и паднали в ерес. Те изповядват „Символа на вярата” повредено, те провъзгласяват първенствуващия по чест Римски епископ и за първи по власт, за „монарх” на Църквата Христова и т. н. Следователно те вече не са право-славни християни, а „филиоквисти”, „паписти”, обособили се от Империята – образували една нова, непокорна „Варвария”, пишеща на латински – сиреч земята на „латиняните”. Обратно: другите, западните, от времето на франкския крал Карл Велики заживяват с убеждението, че те представляват един „нов Израил”, нов и истински християнски народ в Римската империя, който и е призован да я спаси от непрестанните ереси, много векове идващи от Изток и особено от последната ерес – иконоборството – в която са паднали самите императори в Константинопол, предали се на духа на „лукавите” и „развалени” гърци, превърнали се поради това в „схизматици” на християнството, и поради това в „гърците”, т. е. в „не-католиците”, не-принадлежащите към „католическото” вселенското християнство.\nНай-старият конфликт, следователно, в Европа, разделящ я на познатите ни Изток и Запад, е в основата си конфликт разразил се по повод Римската империя. Тази архи-пукнатина – понеже енергията на образуващите я „тела” не се изчерпва през цялото Средновековие – поражда два политико-религиозни свята: pax-Byzantino-Slavica, т. е. политическия свят на старите римски народи от Ориента и формиращите се в техния кръг източнославянски и степни народи, и света на западните германски народи, обединени първоначално от франкския владетел Карл Велики, под егидата на Рим.\nНо и вторичният, последвал първия конфликт, вече в самия „латински” Запад отново е възникнал по повод римската имперска идея. Защото ако първата пукнатина отдели „старите римляни” – гръко-римляните и техните славянски „възпитаници” от „новите римляни” – латино-римляните, то втората се образува от спора, последвал царуването на обединителя на Запада, Карл Велики. Кои крале продължават да са носителите на истинския римски imperium, „прехвърлен” от „гърците” към Карл? Дали това са собствено франките (французите), чиито народностен крал е бил „императорът” или това са кралете на германските народи на изток от Елба – собствено германците, които продължават да получават короната на „Римската империя” от папата, от 10 в. насетне? Най-старото политическо разделение в самия, обособил се от Изтока, европейски Запад – това между „царските” (имперските) nationes в него – между французите и германците, води началото си не от нещо друго, а от спора за римската корона. Французите са особен народ, защото техният крал е от етноса на Карл Велики, и затова е крал, който (по средновековните понятия) е „император в своето отечество”. Напротив – изборният крал на съвкупността от германските народи, е глава на особено и върховно политическо тяло в Европа, защото е политическият наследник на Карл Велики и владението му е не нещо друго, а „Свещена римска империя”. Спорът следователно, за римския imperium на Карл отваря архи-западната пукнатина на съперничеството между Франция и Германия, което в дълбочината си е съперничество не (просто) на етносите, а на етносите заради Империята.\nНакрай и третата пукнатина – вече вътре в едно от двете политически тела на европейския Запад – германската „Свещена” империя – се образува по повод идеята за Рим. Дали ние, германските народи, сме чисто и просто „светския меч” на папата и eo ipso на отвъдалпийските италийци, или сме нещо самостоятелно – сиреч германци – питат се владетелите на огромната „гъба”, чиято глава е на север от Алпите, а чийто крак е Апенинския полуостров. Този въпрос поражда разделение и обособяване, извършило се вече в Новото време и родило, вътре в германското „тяло” на Запада две политически образования – проримската, католическа, „симфонизираща” до много късно както германски, тъй и западнославянски народи, Австро-Унгария и собствено Германия – първата същински етническа държава в европейския Запад. Но, както се вижда, отделянето и на това етническо политическо тяло пак се случва поради и по повод на „римската” идея, от нежеланието на част от германския свят да „потъва” в една доминирана от папата и от Италия „свещена” съвкупност. Смело може да се каже, че всички последващи национализми в Европа са възникнали „по модела” на германския. Тъй както северо-източните германци се отделят от „Римската империя” на виенските католически Хабсбурги, така сетне чехите, унгарците, италианците се отделят през 19 в. от същите тези „римски императори”. Малко по-късно, в недрата на угасващата Османска империя, гърците възраждат (в „Мегали-идеята”) политическият проект за една нова „Византия” на една реновирана православна империя на Константиновия „Рим” и с това провокират, в дълбочината си, антиромейски мотивираните национализми на балканските народи.\nВиждаме, следователно, че всички големи политически обособявания на нашия континент, исторически са произлезли от идеята (и спора) за „Римската империя”. Заради римската идея се обособяват в нея византийският православен Изток и латинския Запад. По повод на римската идея спорят и воюват векове наред двата „царски народа” на Запада – французите и германците, по повод на Римската империя и като реакция на нея, самите „германски светове” се обособяват като „римската” Австро-Унгария и анти-римската (протестантска) Германия, която следват по-малките национализми.\nВ Европа, следователно, сме наследници на две големи политико-образуващи идеи – едната обединяваща – тази за Christianitas и другата – разделяща – тази за Римската империя. Първата в секуларизиран вид продължава и до днес да действа с енергията на създателите (до един християн-демократи) на Европейския съюз, а втората – безсъзнателно да се носи от енергията на европейските национализми. И понеже историята на нашия континент в нейните класически образци е написана първо през 19 в. (и най-вече в академиите на собствено „германската” Германия), ролята на първата – и католическа и православна – идея за единната „ойкумена” (единен християнски свят) е силно неглижирана в нея и до днес. Ние продължаваме да четем историята на Европа през по преимущество „националистични” очила. А в това има известен анахронизъм, който – особено в най-последните времена на десекуларизация би следвало да бъде коригиран поне в науката.\nИзточник: в-к Култура, 1.10.2012\non 02.10.2012 at 14:01 Вашият коментар


BrainKing - Правила на играта (Логика)\nбял 68867 (39.02 %)\nчерен 69116 (39.16 %)\nРавни 38469 (21.80 %)\nТова е вариант за двама на популярната игра Бикове и крави. Всеки играч създава цветен код и първият, който реши комбинацията на противника, печели играта.\nВ началото играчите определят цветната си комбинация (кода). Имат на разположение 8 цвята и един цвят може да бъде ползван няколко пъти. Следната картинка показва редактора на цветове:\nСлед като и двамата играчи създадат своите кодове, се появява началната дъска:\nЛявата половина на дъската съдържа Вашия собствен код (най-отдолу) и ходовете на противника. Дясната половина е за Вашите ходове, а кодът на противника е скрит под черното каре (най-отгоре).\nКак да правим ходове\nКакто показва горната картинка, има един ред с 8 цвята за избиране, с които да познаем кода на противника. Играчът чуква на избрания цвят, а после на празно поле в реда за познаване (първия свободен от долу нагоре). Когато всички 5 колони в реда за познаване се запълнят, играчът записва хода си.\nЗа да се балансират шансовете на играчите, без значение кой е започнал играта, резултатът от предположенията им се показва чак когато и двамата запишат ходовете си. Това значи, че след като играе черния, резултатите се показват едновременно и то при следните правила:\nЧерна кегла - играчът е познал цвета и позицията.\nБяла кегла - играчът е познал само цвета, но не и позицията.\nКеглите се изобразяват от ляво надясно, първо черните. Редът им не е свързан с подредбата на противниковия цветен код.\nИграта приключва когато един или двата кода са познати. Тъй като резултатите от ходовете се определят едновременно, възможно е и двамата играчи да решат кода на противника в рамките на един и същ ход. В този случай играта е наравно. Иначе, този който реши кода е победител.\nАко всички редове са запълнени и никой не е познал кода, играта е наравно.\n27. октомври 2020, 02:21:57 (промени)


Свинско с необичайна плънка | Рецепта от Веселият Готвач\n• 100 г смлени бадеми\n• 200 г конфитюр от портокали или праскови\n• 600 г свинско филе\n• 40 г къри на прах\n• 600 мл бульон (от кубче)\n• 50-60 г препечено брашно\nБадемите се разбъркват с конфитюра. Филето се разрязва по-дължина, разтваря се и се начуква с чукче за пържоли. Слага се плънката, захлупва се и се забожда с клечки за зъби, след което се изпържва в половината мазнина от всички страни, до зачервяване. Оставя се на топло.\nЛука се нарязва на полукръгове, запържва се в останалото олио и се поръсва с кърито. Ориза се сварява и към него се прибавя ситно нарязан пресен лук. Към соса от пърженето на месото се прибавя бульона и щом кипне се слага брашното, предварително разтворено в малко хладка вода. Месото се подрежда в чиния, нарязано на филийки, гарнирано с ориза, изпържения лук и киселото мляко, на отделни купчинки. Соса се поднася отделно в купичка.\nРецептата е добавена от Vida на 27 Февруари 2009 г.\nЯстия със свинско месо ⋅ Свинско филе ⋅ Свинско с ориз ⋅ Екзотични ястия със свинско ⋅ Ястия с ориз\nАз също не запържвам или поне отбягвам да го правя. Във фурната месото загрява бавно, затова е по-добре да се пусне в много горещ тиган без мазнина, да се запече от всички страни, така му се запечатват порите и сока остава вътре. След това вече се слага в гореща фурна. 28 Фев 2009\nНезнам дали ще може, не съм го пробвала запечено! Предполагам че няма да има проблем! Ако пробваш да кажеш! Това е, един от любимите специалитети на семейството ми. Ако е хубаво и печено и аз ще го пробвам! 28 Фев 2009\nЗдравче, рецептата е добра, но искам да попитам дали може да се запечат във фурната, а не да се запържат. Защото аз не обичам да запържвам ястията си. Тази термична обработка не е здравословна за моето семейство и много рядко, да не кажа никога не запържвам ястията си. 27 Фев 2009


Затвориха за дезинфекцията отделения в транспортната болница в Пловдив - News.bg\nЗатвориха за пълна дезинфекция вътрешното и кардиологичното отделение на Транспортната болница в Пловдив. Лекарка там е с положителна проба за Covid-19. Изследват се контактните, съобщио БНР.\nСред новите случаи в Пловдив са пожарникар от екипа в Район "Тракия" и готвачка в детска градина "Щастливо детство", съобщи областният управител Дани Каназирева.\nИ на двете места се изпълняват предписаните от Регионалната здравна инспекция противоепидемични мерки, увери Дани Каназирева.\n"Друг случай имаме от село Костиево. Останалите случаи, които са мъж на 87 години, който е хоспитализиран в "Свети Георги", жена на 45 години от село Белащица в "Иван Рилски" е хоспитализирана", обясни областният управител.\nТя уточни, че е взето решение от областния медицинския щаб болните от коронавирус да се лекуват само в Университетската болница "Свети Георги" . Следващата седмица ще се обсъжда варианта и за още една резервна болница.\nНачало / У нас / Региони / Затвориха за дезинфекцията отделения в транспортната болница в Пловдив


Силният приток на капитали крие риск за азиатските страни\nНачало Силният приток на капитали крие риск за азиатските страни\nAзиатските страни ще постигнат тази година растеж от 5,7% и по този начин ще ръководят възстановяването на световната икономика, посочва доклад на фонда\n11:10 29.04.2013 88 ~ 1 мин. четене\nСилният приток на капитали в Азия ще увеличили рисковете, произтичащи от бързото нарастване на кредитите и растящите цени на активите, предупреждава доклад на Международния валутен фонд. Освен това азиатските страни ще постигнат тази година растеж от 5,7% и по този начин ще ръководят възстановяването на световната икономика, съобщава Financial Times, позовавайки се на доклад на Международният валутен фонд (МВФ).\nДокладът предупреждава за опасност от балонизиране при инвестиционните активи. В регионалния анализ на перспективите през Азия и Атлантика фондът отправя препоръки към икономиките да подготвят мерки, противодействащи на опасността от балон при активите, особено имотите, както и да подобрят ефективността на държавните институции. МВФ обръща внимание и върху необходимостта от либерализация на трудовия пазар, ако азиатските икономики искат да се доближат до стандартите на развитите страни.\nАнализаторите на фонда подчертават също така значението на повишаването на търсенето от Китай и мерките за стимулиране на икономиката, взети от японското правителство. „За някои от най-развитите страни с открита икономика търсенето от Китай и Япония е също толкова важно, колкото търсенето от Америка и Европа“, считат експертите.\nСпоред МВФ Индонезия, Филипините, Китай и Индонезия трябва да подобрят институциите си, отговарящи за икономическия подем. Филипините и Тайланд са изложени на най-голям риск от забавяне на растежа.\nМалайзия и Китай са държавите, класирани най-напред в класацията на МВФ по надеждност на институциите, докато Индия и Филипините са на дъното на класацията.\nБюджет и финанси 1536\nТИЛТ тръгва в 24 града в Германия


Кралство Корнукопия някога е било най-щастливото на света. Радвало се е на несметни съкровища, крал с най-изисканите мустаци, които можете да си представите, и месари, пекари и сиренари, чиято изключителна храна карала хората да танцуват от щастие, щом я опитали.\nВсичко било перфектно, с изключение на мъгливата Маршландия, намираща се на север, където, според легендите, живеел чудовищният Икабог. Всеки с малко ум в главата си знаел, че Икабог е просто легенда, с която да плашили непослушните деца. Но странното при легендите е, че понякога заживяват свой собствен живот.\nТип: Фентъзи и фантастика\nИнтереси: Митове и легенди


каталожен номер: 0845\nШпакловка от чисто варно мляко за матово гладко крайно покритие.\nRASATO DI CALCE FINE представлява антикондензно „дишащо” минерално покритие на основата на варно мляко от най-добро качество, изпечено в пещи на дърва, с дълъг период на узряване (наложително за гарантиране на стабилност и трайност на продукта), подбран и гранулометрично балансиран мраморен прах, добавки от растителен произход, добавки от органичен произход, по-малко от 5 % (сух остатък – съответствуващ на норма DIN 18363, 2.4.6), глини и неорганични оксиди. Използването на варта като свързващо вещество придава максимална изпаряемост, подпомагайки естествената дифузия на околната влажност през мазилката и зидарията; повишената алкалност на минералния компонент не позволява образуването и разпространението на плесени и бактерии, ако външни фактори не му модифицират рН-то; благодарение на процеса на карбонизация, се формира здрава и неизменяема във времето мрежа (решетка). RASATODICALCEFINE, благодарение на специалните използувани материали, се явява силно светоустойчив, не е запалим, не е токсичен, не замърсява околната среда. Поради специфичния си минерален състав, продуктът може да бъде предмет, в случай на външно приложение, на замърсявания и обезцветявания, имащи неравномерен характер: във фазата на полагане на различните поглъщания на носещата основа, по време на излагане на различни въздействия на околната среда; освен това, излагането на силен и продължителен дъжд през първите дни след полагането, особено, ако дъждът има киселинен характер, може да причини формирането на повърхностен белезникав слой (патина), дължащ се на химична реакция на още некарбонизиралия калциевия хидроокис, явление, което има тенденцията да изчезва във времето със следващите овлажнявания. Тези несъвършенства не могат да се смятат за недостатъци на продукта, а по-скоро характеристика на неговата естественост.\nRASATODICALCEFINE е специално предназначен за консервиращи реставрации на стари исторически сгради, като палати, вили, църкви, като от вътрешната страна, така и от външната страна; за реализиране на повърхности с повишена естетическа стойност във всичките места за обитаване, както модерни, така и класически: зали, стълбища, санитарни помещения, всекидневни; за постигане на елегантност на по-изискани обществени помещения като хотели, ресторанти, магазини и т.н. Освен това, представлява едно идеално решение за финално покритие върху вътрешни саниращи противовлажни мазилки.\nRASATODICALCEFINE може да се използува, както като основа за MARMODIVENEZIA ®, така и за крайно покритие за постигане на просветляващи ефекти на MARMORINO.\nВъншно – подготовка: препоръчва се полагане върху мазилки на варова основа. В случай на стари мазилки, последните трябва да бъдат остъргани и възстановени с нови мазилки на варова основа, тип ARCADIA ® INTONACO. Върху мазилки или стари боядисвания, здраво захванати към носещата основа, но особено ронливи, се препоръчва полагането на една ръка от ACCADEMIASILIKPRIMER, разреден с вода в съотношение 2:1 и положен до пълно насищане на носещата основа. При наличие на органични боядисвания или синтетични покрития, последните трябва да се свалят напълно докато бъде възстановена оригиналната мазилка и загладена повърхността с INTOCALCE с цел да се осигури подходяща и равномерна носеща основа за закрепване. В случай на прашни или особено сухи носещи основи, е необходимо да се намокри с вода повърхността преди полагането.\nПристъпва се към полагането на RASATODICALCEFINEчрез нанасяне със стоманена маламашка на една ръка за запълване върху носещата основа, като след изсъхването, се нанася втора ръка за нивелиране.\nMARMODIVENEZIA ®: продуктът е готов за употреба за следващо полагане (вж. съответната техническа карта).\nЕфект MARMORINOTRASLUCIDO(прозрачен): полага се трети слой с шпакла от RASATODICALCEFINEи върху оставения да изсъхне продукт, се обработва повърхността с енергично натискане на шпаклата до постигане на гладкост и прозрачност.


Автогуми General Tire Grabber AT 235/60 R16 100T, предлагани онлайн. Открий най-добрата цена!\nТук сте: Начало > Автомобили, мотоциклети > Автомобилни гуми > Всесезонни гуми > Всесезонни гуми General Tire > General Tire Grabber AT 235/60 R16 100T\nGeneral Tire Grabber AT 235/60 R16 100T Автомобилни гуми\n256,70 лв Още\nОферти за General Tire Grabber AT 235/60 R16 100T\nGeneral GRABBER AT ( 235/60 R16 100T , с шпангоут на джанта )\nОписание, детайли - General Tire Grabber AT 235/60 R16 100T\nОфроуд усещане от ново измерение. За кросоувъри, SUV и пикапи. Всетеренната гума на General Tire се нарича Grabber AT. Тя предоставя здраво сцепление и отлична управляемост, както офроуд, така и на пътища. Създадена в САЩ, General Tire предлага продукти за всички видове превозни средства, за всички сезони и терени. Изключително сцепление и и отлича ефективност при завиване офроуд. Перфектна за монтаж на автомобили като: Land Rover Discovery, Chevrolet Tahoe и VW Amarok. Гумите GENERAL...\nGeneral Tire Grabber AT 235/60 R16 100T пълно описание »\nЦенова графика - General Tire Grabber AT 235/60 R16 100T\n226,40 лв Toyo Open Country H/T 235/60 R16 100H (0 мнения) 188,80 лв Toyo Tranpath A11 235/60 R16 100H (0 мнения) от 167,10 лв Star Performer SPTS AS 235/60 R16 100H (0 мнения) от 167,10 лв Star Performer SPTS AS 235/60 R16 100T (0 мнения)\nНай-добрите оферти за General Tire Grabber AT 235/60 R16 100T в магазини от други държави:\nGeneral Tire Grabber AT 235/60 R16 100T\nОфроуд усещане от ново измерение. За кросоувъри, SUV и пикапи. Всетеренната гума на General Tire се нарича Grabber AT. Тя предоставя здраво сцепление и отлична управляемост, както офроуд, така и на пътища. Създадена в САЩ, General Tire предлага продукти за всички видове превозни средства, за всички сезони и терени. Изключително сцепление и и отлича ефективност при завиване офроуд. Перфектна за монтаж на автомобили като: Land Rover Discovery, Chevrolet Tahoe и VW Amarok. Гумите GENERAL GRABBER AT (*HTP) са предназначени за джипове и 4х4 автомобили, подходящи за вашите офроуд маршрути. Летните гуми GENERAL GRABBER AT (*HTP) имат еднакво добри характеристики при високи температури и мокри настилки. Продукт известен още и като Grabber AT 235 60 R 16 100 T, GrabberAT23560R16100T, Grabber A T 235/60 R16 100 T


Онлайн обучение Правни изследвания курсове - Курсове по Правни изследвания 2022\nОнлайн обучение курсове.Намерете онлайн курсове и краткосрочни курсове в Правни изследвания\nПравни изследвания ›\nОнлайн обучение Правни изследвания курсове и онлайн на краткосрочни курсове в Правни изследвания. Съберете цялата информация за онлайн курсове директно тук!\nOnline Базова програма\n13 резултата за Правни изследвания\nLPC Online - Пълно работно време\nЦелодневният онлайн курс на LPC поддържа онези, които имат юридическа степен или GDL и желаят да се обучават като адвокат чрез нашата поддържана опция за онлайн обучение. Учет ... +\nЦелодневният онлайн курс на LPC поддържа онези, които имат юридическа степен или GDL и желаят да се обучават като адвокат чрез нашата поддържана опция за онлайн обучение. Учете онлайн повече от 11 месеца (изисква се посещение). Приспособете курса си към вашите специализирани области на интерес чрез богат избор от избираеми предмети. Квалифицирайте се с LPC и магистърска награда (LLM) без допълнителни разходи. -\n41 - 44 седмици


Toyota Camry Solara V6 (2008) - технически характеристики, технически данни - максимална мощност, максимален въртящ момент, разход на гориво - градско/извънградско/комбиниран, максимална скорост, ускорение, тегло, габарити, двигател, окачване, джанти, гуми, спирачки, трансмисия/скоростна кутия и др.\nToyota Camry Solara V6 е 5-местен автомобил тип купе, който има FWD (предни задвижващи колела / предно предаване) и 2 врати. Първите бройки от модела са произведени през 2008 г. Размерите на автомобила са както следва: широчина - 1816.00 мм, дължина - 4889.00 мм и височина - 1424.00 мм. Колесната база е с дължина 2721.00 мм, предната следа е 1545.00 мм, а задната следа е 1534.00 мм. Пътният просвет е 150.00 мм. Собственото тегло на превозното средство е 1559 кг. Toyota Camry Solara V6 има 6-цилиндров двигател с по 4 клапана на цилиндър и работен обем 3311 cc. Това е двигател тип DOHC (два разпределителни вала над клапаните), с атмосферно пълнене. Разположен е отпред и е ориентиран напречно спрямо дължината на автомобила. Цилиндрите в двигателя са V-образно подредени. Буталата имат ход с дължина 83.00 мм, а цилиндрите са с диаметър 92.00 мм. Степента на сгъстяване е 10.80:1. Двигателят има максимална мощност от 157 кВт / 214 к.с. при 5600 об/мин и максимален въртящ момент от 298 Нм при 3600 об/мин. Горивната система на автомобила е MPFI (многоточково електронно впръскване на горивото). Двигателят е с мазителна система тип мокър картер. Драг коефициентът е 0.29. Toyota Camry Solara V6 има автоматична, 5-степенна скоростна кутия. Максималното предавателно число е 0.76:1. Диференциалното/крайното предавателно отношение е 3.29:1. Вместимостта на резервоара е 70.10 л. Използваният кормилен механизъм е тип зъбна рейка-зъбно колело (пиньон) с усилване. Броят завъртания на волана от едно крайно положение до друго е 3.06. 6.5 x 16 е размерът на предните джанти. Размерът на задните джанти е 6.5 x 16. Предните гуми са P215/60 R 16. Задните гуми са P215/60 R 16. Предната спирачна система включва вентилирани дискове. Задната спирачна система включва дискове, серво усилвател, антиблокираща система (ABS). Диаметърът на задните спирачни дискове е 269.00 мм, а на предните - 296.00 мм.\n3311 cc (кубически сантиметра)\nБроят обороти, които воланът може да извърши от едно крайно положение до друго, например от крайно ляво до крайно дясно. 3.06


Отсам екрана: Най-мрачните тайни на Холивуд :: New Me\nОтсам екрана: Най-мрачните тайни на Холивуд\nTitles: House of Cards People: Kevin Spacey, Robin Wright © 2016 Netflix\nЗнаете ли по какво си приличат скандалите и хитовете в Холивуд? Винаги в основата си са пълна глупост, която така ни навират в гърлата, че накрая се съгласяваме с каквото кажат. И цялата бутафорна шумотевица около продуцента Уайнстийн е точно това – небивалица, която се опитват да ни пробутат и да направят модерна.\nНека да започнем с шокиращите разкрития на „Ню Йорк Таймс“. За да разкриеш нещо, първо се предполага, че то трябва да е скрито. Сексуалните посегателства в Холивуд не са тайна и никога не са били.\nЕдно интервю, за което много-много не се говори, е на модела Анджи Евърхарт. Една от многото, която е преживяла сексуално малтретиране от Харви. За разлика от другите жертви, Анджи не е мълчала, а е споделила на хората за случилото се. Това, което й казали, било: „ами той, Харви, просто си е такъв“.\nТочно толкова им пука на хората, които живеят в онези лъскави къщи с гигантските басейни в двора, а и на всички около тях!\nВ свое интервю актрисата Джули Дрей заяви в прав текст: „всички в Лос Анджелис знаят за тези неща“. Нейна колежка, Роуз Макгоуън, написа в Туитър, че всички „златни момчета“ са лъжци и са били в течение на случващото се, визирайки една определена група знаменитости, които побързаха да се направят, че само са чували слухове или че изобщо не са наясно за какво иде реч.\nКуентин Тарантино се опита да замаже положението, като се извини, че досега не направил нищо, което прозвуча абсурдно, като се има предвид, че работи с Уайнстийн от десетилетия. Мат Деймън и Бен Афлек (които дължат кариерите си изцяло на скандалния продуцент) пък се опитват да се измъкнат от ситуацията с разни недомлъвки и празни високомерни приказки, но едва ли някой ще повярва, че двамата не са знаели за ситуацията.\nИ лицемерието не свършва дотук. Хората, които сега се надпреварват да плюят по продуцента, всъщност го издигаха в изявите си ПРЕДИ скандала, но СЛЕД като вече въпросният ги е малтретирал. Вземете Гуинет Полтроу и речта й на Оскарите, когато печели статуетката за изпълнението си във „Влюбеният Шекспир“.\nТук, където през сълзи благодари на Уайнстийн, вече отдавна е била малтретирана.\nТака че, когато говорим за „разкрития“, кое по-точно разкриха „Ню Йорк Таймс“? Нещо, което всички са знаели, и с което дори официално си правеха майтапи в сериали и по предавания? Та Сет МакФарлън обяви през 2013-та година номинациите за Оскар при дамите и каза: „Хайде, честито, вече няма нужда да се правите, че Уайнстийн ви привлича сексуално“.\nИ всъщност лошото е там, че покрай цялата тази бутафория истинските проблеми остават в периферията. Неловко е да се правим, че става дума за холивудски скандал. Опитват се да ни го пробутат като такъв, но истината е, че мащабите му са далеч по-големи, говорим и за политика, и за медии.\nШарън Уаксман е име, което може и да не ви говори нищо, но напоследък се върти особено много из медиите (е, в другите държави). Бивш репортер именно на „Ню Йорк Таймс“, тя твърди, че подобен материал е щял да излезе още преди близо десетилетие, но заради натиск от Уайнстийн и холивудски знаменитости от ранга на Мат Деймън и Ръсел Кроу, материалът е бил тотално разбит.\nТака е бил орязан и натикан нейде из страниците, че всъщност никой нищо не разбрал от това, което Уаксман била открила. А днес този вестник се бие в гърдите, че е направил „разкрития“ и се изживява като стожер на правата на жените.\nНо за да се изясни картинката още малко, или по-скоро да я замацаме, нека да посоча още неща, които по принцип не са тайна, само много-много не се говори за тях.\nУайнстийн се срина доста неприятно в последно време. Той беше „Бог“ (както го нарече също нищо неподозиращата Мерил Стрийп) в Холивуд … и във Вашингтон, но напоследък не му се получаваше много. Като продуцент Харви се издъни жестоко с „Треска за лалета“, за който бяха хвърлени 25 млн. тази година, а като политически деец (или както там се нарича да хвърляш пари по нечия кампания) крахът дойде, когато Хилари Клинтън отстъпи пред Доналд Тръмп. За тези, които не знаят – г-н Уайнстийн щедро даряваше за кампаниите на Хилари. Впрочем, за тези на Барак Обама - също (но затова, по-нататък).\nКъм това ще припомня и не често споменавания факт, че цел на следващия филм на Майкъл Муур е Доналд Тръмп. Лентата ще се казва „Фаренхайт 11/9“ (Най-известната творба на Мур е „Фаренхайт 9/11“, с която буквално срина президента Буш преди години). А кой мислите е продуцент на новия филм?\nДоналд Тръмп, впрочем, също коментира скандала: „Познавам Уайнстийн от много отдавна и въобще не съм изненадан“.\nПредшествениците му в Белия дом обаче имаха друго мнение за продуцента (преди скандала, де). Госпожа Обама не се свенеше да го нарича „прекрасно човешко същество“и „добър приятел“. А Малия Обама, дъщерята на бившия президент, дори стажува в продуцентската компания. След скандала семейство Обама заявиха, че са „отвратени“ от постъпките на Уайнстийн и го осъдиха доста строго.\nС други думи, не става въпрос само за филмовия бизнес, но именно той пое скандала. Защото той се храни с такива сензации, а пък в политиката и медиите (когато е за тях) е обратното, гледат да ги избягват. И затова сега ние ставаме свидетели на една измислена холивудска драма, а на реалните проблеми никой не обръща внимание.\nЕстествено, някогашният гигант на Холивуд вече е отлъчен от всякакви академии, комисии и прочее, че дори и от собствената си компания. Всички си измиха ръцете – политици, репортери, редактори, актьори, режисьори … направиха се, че за първи път чуват, че никога не са знаели за токова нещо, започнаха приказките за правата на жените и прочее. И цялата тая мътилка се вдига, защото просто е много удобна за всички.\nСега много дами ще направят име като върли феминистки, а пък разни знаменитости ще се пишат борци за правата на жените. Ще се вдигнат доста позападнали акции, така да го кажем. От друга страна, моментът за лов на вещици е идеален (а Холивуд много го бива в това), вече започнаха да гърмят разни други режисьори и продуценти.\nДаже Кевин Спейси беше замесен в скандала, а най-смешното е, че той дори и не отрече и почти се измъкна от ситуацията, като изключим, че хитовият му сериал „Къща от карти“ беше спрян.\nЛесно обаче се забелязва, че големите играчи пак никой не ги закача. Всички са малтретирани,но освен за Уайнстийн никой не смее да си отвори устата за друг голям продуцент. Пак всичко остава в рамките на „едни хора“, „определени кръгове“, „даден човек“. Някъде там, сред недомлъвките, остана и, че част от пострадалите всъщност са се съгласили да вземат пари и да си мълчат.\nА актрисите с разбити от Уайнстийн кариери? Ами и те се обадиха, обаче никой не ги отрази. Обикновено за тях се споменава с по един ред, между другото, защото те не са интересни. И всъщност още повече бива засилвано посланието, че не си ли звезда, значи нямаш право и да се оплакваш, защото никой не те чува. А нали уж за това ставаше въпрос - че млади момичета са принуждавани да спят с разни дъртаци, защото иначе няма как да се издигнат? Е, явно не.\nСкандалите в шоубизнеса са като хитовете - правени са по същата „рецепта“. Много шум, подбрана на случаен принцип хубава кауза (за която на никой от участниците не му пука), някоя и друга звезда, малко пикантни подробности … и разбира се добър злодей. Защото всеки сценарист знае, че без качествен „лош“ не се получават нещата. И от Уайнстийн по-подходящ за ролята нямаше.


Профил на boliarkabg в Blog.bg\nПрофил на boliarkabg\n-Върви, върви подире ми, не се озъртай - смъмри я свекърва й кога надвечер се промъкваха из пустите сокаци. Старата вървеше напред, безплътна и суха като сянка. Носеше вързоп в едната ръка. Младата пристъпяше навела глава след нея, а с...\nПрочетен: 263\tКоментари: 0\tГласове: 9\n28.05 15:19 - Там, където...\nДали да се върнеш там, от където си тръгнал преди повече от половин век.\nВръщах се в годините доста пъти. Не много често в началото, после по-рядко, а след това на 10 дена в продължение на почти 20 години. Е, вече не беше същото, минав...\nПрочетен: 379\tКоментари: 4\tГласове: 6\n25.05 09:57 - Жената, която знаеше как\nДенят беше топъл и хубав. Слънцето не беше отслабнало, но се усещаше вече умората му. Зърното беше прибрано по къщята. Добра година имаше, лятото без дъжд. Бог даде време да се прибере всичко.\nМъжът гледаше към двора и сърцето му прелива...\nПрочетен: 178\tКоментари: 0\tГласове: 5\nПоследна промяна: 25.05 09:57\n21.05 12:57 - Надежда за нова Летопис\nПрииска ми се да открия интересен разказ, който съм пропуснала да споделя тук. Отворих папките, зачетох се. Зная ги почти наизуст, но винаги зачитайки се откривам къде и какво би могло да стане по-добре, по-изразителн...\n18.05 13:44 - Животът, за който не подозираме\nНови жители на селото\nЛеля Ганка още на вечерята снощи ме предупреди, че днес ще ме запознае с една от новите заселнички тук. Нямам търпение. Много интересни дни ме очакват в моето любимо село. Утринта е прохладна, изпълнена с птичи пес...\nПрочетен: 535\tКоментари: 0\tГласове: 7


Метронидазол - инструкции за употреба и форма на освобождаване, индикации, дозировка, състав и цена - Симптоми - July\nСпоред инструкциите лекарството е предназначено да се приема през устата. Единична доза, приета след хранене, измита с обилно количество вода. Дневните дози зависят от формата на освобождаване, възрастта на пациента, диагнозата и особеностите на патогенния патоген. Ако нарушите дневната доза увеличава се натоварването на черния дроб и органите на централната нервна система. Коригирането на лечението се извършва индивидуално.\nИнструкциите за употреба описват подробно режима на лечение за конкретна инфекциозна болест. Курсът на лечение е 5-7 дни без прекъсване:\nГлардиаза. Възрастните приемат 750-1000 мг на ден. Дозата за деца на възраст 2-5 години е 250 mg, на възраст 5–10 години - 375 mg, на 10–15 години - 500 mg на ден. С лямблиоза лекарството се пие след хранене 2-3 пъти на ден в рамките на 5 дни.\nЛечение на анаеробни инфекции. Дозата при възрастни пациенти е 1–1,5 g дневно за 5-7 дни терапия.\nПрепоръчваната доза за пациенти на възраст над 12 години е 500 mg интравенозно при скорост на капково пропускане от 5 ml / min. Интервалът между процедурите е 8 часа Максималната дневна доза е 4 г. Пациентите на възраст под 12 години се предписват три пъти в дози от 7,5 mg / kg телесно тегло със скорост 5 ml / min. За профилактика на инфекции след операцията се предписва доза от 500-1000 mg на ден при хирургическа интервенция, на следващия ден - при доза от 1500 mg на ден.\nЛекарството Метронидазол се използва интравагинално. Препоръчителната доза за възрастни пациенти е 1 свещ 1-2 пъти дневно, в зависимост от естеството на патологичния процес. Курсът на лекарствена терапия е 7-10 дни без прекъсване. Супозиториите се поставят дълбоко във влагалището, след известно време трябва да останете в хоризонтално положение. Положителна динамика се наблюдава след 3-5 дни редовна употреба.\nВъншният гел. Мехлемът с метронидазол се прилага върху гнездото на патологията с тънък слой два пъти дневно (сутрин и вечер) в продължение на 4-6 седмици.\nАнтимикробният препарат не може да се комбинира с амоксицилин при пациенти на възраст под 18 години.\nАктивното вещество на лекарството при перорално приложение прониква през плацентарната бариера. През първия триместър на бременността, такова лекарствено предписание е противопоказано, в 2-ри и 3-ти триместър е позволено по медицински причини. Когато кърменето повдига въпроса за временното спиране на кърменето, или пациентът избира други лекарства с нежно действие.\nИнструкции за употреба таблетки Метронидазол\nЛекарството "Метронидазол" има широк спектър на действие и се използва за лечение на различни заболявания. Ефективно се бори с различни вредни бактерии и често се предписва на пациенти. Лекарството се предлага в няколко лекарствени форми, но таблетките стават особено популярни. Преди да използвате Metronidazole, е необходимо внимателно да прочетете инструкциите, тъй като лекарството има противопоказания и странични ефекти. Така че, днес ще говорим за показанията за употреба на лекарството Metronidazole.\nЛекарството метронидазол се отнася до тези лекарства, които имат широк спектър на действие срещу не само микробната, но и протозойната флора. Може да се използва не само при инфекциозни заболявания на урогениталната област, но и при лечение на възпалителни процеси на стомашно-чревния тракт, в стоматологията и дерматологията. Бактерицидното действие се основава на нарушаването на процеса на метаболизма на кислорода в клетъчната структура на патогена.\nТова се постига чрез директните ефекти на нитро-агента, освободен от метронидазол в процеса на размножаване в тъканите на различни органи. Поради това лекарството може успешно да се използва срещу инфекции, причинени от бактерии от анаеробната група. Успешно преминава терапия на заболявания, причинени от въвеждането на най-простите микроорганизми в живите клетки на човешкото тяло.\nБактерицидна активност е отбелязана по отношение на по-голямата част от грамовете на положителни и отрицателни микроорганизми. В комбинация с други антибактериални средства, Helicobacter pylori може да се използва за ерадикация, която е основната причина за развитието на ерозия на стомашната лигавица и появата на улцерозни лезии.\nСъстав и лекарствена форма на лекарството метронидазол\nДопълнителни вещества: в таблетки - картофено нишесте, цетилоцетна киселина, стеатит. В крема - пропантриол, вазелиново масло, емулсионен восък, пропандиол, нипагин, двойка оксибензоена киселина, пропилетер, натриева сол, стерилна вода. В свещта - полиетилен гликол 400, полиетилен гликол 1500. В разтвор - натриев дихидроген фосфат, лимонена киселина, натриев хлорид, пречистена вода.\nОпаковка: в един блистер са 10 таблетки; 1 таблетка съдържа 0,25 г метронидозол; 1% крем се поставя в 25 g епруветка. 1 g крем съдържа 10 mg метронидазол;\nИма 7 вагинални свещички в 1 клетъчна опаковка. 1 свещ съдържа 500 mg метронидазол; 10 ml разтвор е в 1 бутилка за инфузии. 1 ml от разтвора съдържа 5 mg метронидазол; в 1 флакон инжекционен разтвор 0,5% е 20 ml от лекарството. 1 ml от разтвора съдържа 5 mg метронидазол.\nПоказания за употреба на метронидазол\nинфекции, причинени от вида Bactoroides - коремната кухина, включително перитонит и абсцес на черния дроб, тазовите органи, включително ендомиометрит, ендометрит, инфекции на влагалищния нос след операция, абсцес на фалопиевите тръби и яйчниците, както и инфекции на меки тъкани и кожа;\nинфекции, причинени от видове Bacteroides и Clostridium - сепсис; Гастрит или дуоденални язви, причинени от Helicobacter pylori;\nпротозойни инфекции - чревни амебиази, балантидиазис, екстраинтестинал амебиаза, трихомониаза, включително амебно абсцес на черния дроб, трихомонаден вагинит, лямблиазис, кожен лейшманиоза, трихомонаден уретрит;\nинфекции, причинени от Bacteroides spp., включително B. distasonis, B. fragilis, B. vulgalus B. ovatus, B. thetaiotaomicron - инфекции на ставите, костите, централната нервна система, включително абсцес на мозъка и менингит, както и пневмония, бактериален ендокардит, емпиема и белодробен абсцес;\nСъщо така, метронидазол се използва съгласно инструкциите: за предотвратяване на следоперативни усложнения в околоректалната област и дебелото черво, гинекологични операции и апендектомия; За лъчетерапия в онкологията, като радиочувствителен агент. Свещи Метронидазол се използва при урогенитална трихомониаза и бактериален вагинит, които причиняват микроорганизми, чувствителни към лекарството.\nФорма на освобождаване, състав и опаковка на таблетки метронидазол\nАктивна срещу Trichomonas vaginalis, Entamoeba histolytica, Gardnerella vaginalis. Giardia intestinalis, Lamblia spp., Както и задължителни анаероби Bacteroidcs spp. (Включително Bacteroides Fragilis, Bacteroides distasonis, Bacteroides ovatus, Bacteroides thetaiotaomicron, Bacleroides vulgatus), Fusobacterium SPP., Veillonela SPP., Prevotella (P.bivia, P.buccae, P.disiens), както и някои грам-положителни бактерии ( Eubacterium spp., Clostridium spp., Peptococcus spp., Peptostreptococcus spp.). Минималната инхибираща концентрация за тези щамове е 0.125-6.25 ug / ml.\nАеробни микроорганизми и факултативни анаероби не са чувствителни към метронидазол, но в присъствието на смесена флора (аеробна и анаеробна) метронидазол действа синергично с антибиотици, които са ефективни срещу конвенционалните аероби. Увеличава чувствителността на туморите към радиация, причинява сенсибилизация към алкохол (дисулфирамоподобно действие), стимулира репаративните процеси.\nКак да приемате метронидазол правилно\nДозировката и схемата на приложение на лекарството зависи от възрастта на пациента и заболяването, за което се провежда лечението. Вземете Metronidazole точно както Ви е предписал Вашият лекар. Не променяйте дозата или продължителността на лечението без съгласието на лекаря.\nMetronidazole таблетки (ретард форми) трябва да се приемат на празен стомах (1 час преди хранене или 2 часа след хранене). Не дъвчете и не търкайте таблетките на метронидазол, тъй като това може да доведе до нарушаване на ефективността на лекарството или до голяма доза от лекарството, която бързо влиза в кръвния поток.\nМетронидазол може да повлияе на резултатите от някои медицински изследвания, така че преди да се направи какъвто и да е тест, уведомете Вашия лекар, че приемате това лекарство. Съхранявайте Метронидазол при стайна температура на сухо и тъмно място.\nДозировка и приложение на лекарството метронидазол\nС трихомониаза - 250 мг 2 пъти дневно в продължение на 10 дни или 400 мг 2 пъти дневно в продължение на 5-8 дни. Жените трябва допълнително да назначат метронидазол под формата на вагинални свещички или таблетки. Ако е необходимо, можете да повторите лечението или да увеличите дозата до 0.75-1 g / ден. Между курсовете трябва да направите почивка от 3-4 седмици с повтарящи се лабораторни изследвания. Алтернативен режим на лечение е назначаването на 2 g веднъж на пациент и неговия сексуален партньор;\nдеца на възраст 2-5 години - 250 mg / ден; 5-10 години - 250-375 mg / ден, над 10 години - 500 mg / ден. Дневната доза трябва да се раздели на 2 дози. Курсът на лечение е 10 дни;\nАнаеробни бактериални инфекции: деца - 7 мг / кг на всеки 8 часа, курсът на лечение - 7-10 дни;\nGiardiasis: деца 2-5 години - 200 мг / ден, 5-10 години - 300 мг / ден, 10-15 години - 400 мг / ден. Продължителността на лечението за лямблиоза е 5 дни. Курсът на лечение може да се повтори след 10-15 дни;\nПарентерално. Възрастни и деца над 12-годишна възраст в начална доза от 0,5-1 g IV капково (продължителност на инфузиите - 30-40 минути), а след това на всеки 8 часа при 500 mg при скорост 5 ml / min. С добра преносимост след първите 2-3 инфузии отидете на инжектиране на струята. Курсът на лечение е 7 дни. Ако е необходимо, в / у въвеждането продължават за по-дълго време. Максималната дневна доза е 4 г. Според показанията се прави преход към поддържащо поглъщане в доза от 400 mg 3 пъти дневно. Деца на възраст под 12 години се предписват по същата схема в единична доза - 7,5 mg / kg;\nс гнойно-септични заболявания, обикновено се провежда 1 курс на лечение;\nза профилактични цели, възрастни и деца над 12 години се предписват интравенозно в капка по 0,5-1 g в навечерието на операцията, в деня на операцията и на следващия ден - 1,5 g / ден (500 mg на всеки 8 часа). След 1-2 дни, отидете на поддържаща терапия вътре. Пациентите с ХБН и СК по-малко от 30 ml / min и / или чернодробна недостатъчност имат максимална дневна доза от не повече от 1 g, честотата на приложение е 2 пъти дневно;\nкато радиосенсибилизиращо лекарство се прилага интравенозно капене със скорост 160 mg / kg или 4-6 g / m2 телесна повърхност 0,5–1 h преди началото на облъчването. Нанесете преди всяка сесия за 1-2 седмици. В оставащия период на лъчетерапия не се използва метронидазол. Максималната еднократна доза не трябва да надвишава 10 g, обменният курс - 60 г. За облекчаване на интоксикацията, предизвикана от облъчване, нанесете капкова инжекция от 5% разтвор на декстроза, хемодез или 0,9% разтвор на NaCl;\nпри рак на шийката и тялото на матката се използва рак на кожата под формата на локално приложение (3 g разтворен в 10% DMSO разтвор), навлажнени тампони, които се прилагат локално, 1,5-2 часа преди облъчване). При слаба регресия по време на целия лъчева терапия се извършват подути приложения. С положителна динамика на почистване на тумора от некроза - през първите 2 седмици от лечението.\nСтранични ефекти на лекарството метронидазол\nПри лечение с метронидазол (интравенозни и интрамускулни инжекции), методът може да прояви нежелани ефекти:\nсухота в устата, гадене, колики, загуба на апетит, вкус на метал в устата;\nдиария, повръщане, запек, стоматит;\nзагуба на съзнание, некоординираност, дисбаланс, нервност, униниеност, прекомерна активност, апатия, слабост, нарушение на съня, мигрена,\nкоприва, обрив на кожата, хрема, хрема;\nнарушение на уринирането, възпаление на пикочния мехур, повишаване на уринирането, кандидоза, кафяво оцветяване на урината;\nтромбоза (подуване и болка на мястото на инжектиране);\nнамаляване на броя на неутрофилите, намаляване на броя на левкоцитите;\nприпадъци, спазми, илюзии;\nПо време на лечението с метронидазол в идеята за таблетки, нежеланите реакции могат да се появят под формата на\nспазми, скованост на крайниците. В този случай лекарството се спира и трябва да се консултирате с лекар;\nгадене, повръщане, диария, загуба на тегло, колики, мигрена;\nметален вкус в устата, стоматит;\nнамаляване на броя на левкоцитите в кръвта, намаляване на броя на тромбоцитите;\nприпадъци, припадъци, загуба на баланс, объркване, нарушения на съня, раздразнителност, слабост;\nкоприва обрив, хрема, сухота в устата, влагалището, треска, забавени алергични реакции.\nКогато се използва метронидазол под формата на гел, количеството му в плазмата е незначително, поради което рискът от нежелани ефекти е толкова малък.\nкоприва, обрив на кожата, лющене, сухота и изгаряне на кожата, сълзене на очите;\nнежеланите ефекти на метронидазол в наклонената черта могат да бъдат следните: t\nкоприва, обрив на кожата;\nпарене на лигавиците, често уриниране, сърбеж, пареща болка в областта на външните гениталии;\nпромяна на вкуса, вкус на метала в устата, загуба на съзнание, сухота в устата, гадене, повръщане, загуба на апетит, колики, запек, диария, намаляване на нивото на белите кръвни клетки в кръвта.\nв случай на прекратяване на употребата на лекарството е възможно проявата на вагинална кандидоза.\nВзаимодействие на метронидазол с лекарства\nНе е желателно да се използва метронидазол с лекарства, които спират намаляването на мускулните влакна (норкурон). Стрептоцидът активира антибактериалния ефект на метронидазол.\nСпециални инструкции за лечение с метронидазол\nПо време на лечението етанолът е противопоказан (може да се развие реакция, подобна на дисулфирам: спастична коремна болка, гадене, повръщане, главоболие, внезапно зачервяване). В комбинация с амоксицилин не се препоръчва употребата при пациенти под 18 години.\nПри продължителна терапия е необходимо да се контролира кръвната картина. В случай на левкопения, възможността за продължаване на лечението зависи от риска от развитие на инфекциозен процес. Появата на атаксия, световъртеж и всяко друго влошаване на неврологичния статус на пациентите изисква прекъсване на лечението. Бои урина в тъмен цвят.\nЦистоскопията е ендоскопски тип диагноза, използвана за изследване на вътрешната повърхност на пикочния мехур. Методът е инвазивен, тъй като се съпровожда от проникването на специална оптична система (цистоскоп) в кухината на пикочния мехур през уретрата (уретрата).


МОН осигурява 12,8 млн.лв. за тестовете за ученици\n19 ноември, 15:04 / Tribune\nДо момента МОН е получило от МЗ общо 851 000 теста за учениците от I до IV клас\nВ края на октомври т.г. кабинетът отпусна на МЗ 13 млн. лв., с които в момента се купуват тестове. Заедно с допълнителните 12,8 млн. лв. парите ще стигнат за изследване на учениците от I до XII клас до края на 2021 година. Целта е не само всички да учат присъствено, но и безопасната среда в училище да бъде гарантирана поне до коледната ваканция.\nТази сутрин министърът на образованието и науката акад. Николай Денков гостува в рубриката „Властта говори! Открито“ във Фейсбук профила на Министерския съвет. За 60 минути акад. Денков отговори на 49 въпроса, свързани главно с тестването и възстановяването на присъственото обучение в училищата. Интервюто на министър Денков е гледано на живо от около 26 000 души в различните канали, които го излъчваха.\nЕтикети Министерството на образованието и науката, МОН, тестове, ученици


Блогът на tatiana :: Не пипай тази книга - Ян ван Хелсинг - 36 ч.\nПрочетен: 8242 Коментари: 12\tГласове:\nТагове: вяра, чип,\n1. deteidiot - Когато започнах да чета тази книга ...\nКогато започнах да чета тази книга бях доста резервирана и подходих с недоверие на твърдението, че тя ще ме промени. Но истината е, че тя разпали интереса ми на тази тематика и започнах да чета още и още и може да се каже, че наистина ме промени :) Поздрави. Желая прекрасен ден пълен с усмивки :)\nкнигата наистина е много интересна! :) Поздрави!\n3. ckarlet - Не съм чела книгата, но от това пр...\nНе съм чела книгата, но от това представяне ми се видя доста завладяваща и мисля, че ще ми бъде много интересно да я прочета. Трябва да я потърся.\n4. bven - Благодаря ти, deteidiot\nМоето желание хората да знаят и други истини и сами да взимат решенията, отнасящи се за тях. Ако това е началото на промяна с тази и други книги, аз съм ЗА!! Благодаря за мнението и ти желая лек и хубав ден :)\n5. bven - На 2:\nФерди, добре дошъл и приятно четене! Лек ден!\n6. bven - Да, ckarlet, Книгата се чете на един дъх -\nрадвам се, че имаш интерес към нея. Желая ти лек и хубав ден:):)\n7. stela50 - Благодаря ,Бвен ...докосваш ме отново до тази книга .\n8. bven - Добре дошла, Стела50 -\nрадвам се да се срещнем на литературното поприще! Лек ден и приятна почивка :):):))))))\n9. taidzi - С тази част от книгата на Ван Хелзинк ...\nС тази част от книгата на Ван Хелзинк сякаш допълвате моите днешни постинги . Хубаво съвпадение е.\n10. bven - На 9: Особено като знаем, че\nнищо не е случайно !!!\n11. magnoliya - Наистина,\nмного ми стана интересно, трябва да я потърся!\n12. bven - На 11: Книгата е много хубава , magnoliya -\nсамото заглавие го подсказва :):)


Светът е в очакване на Олимпийските игри - Artleksikon.bg\nin Спортна мозайка / by Наталия Ценова / on August 5, 2016 at 08:28 /\nСнимка: БФХГ Facebook\nЩе станем свидетели на пищна и грандиозна откриваща церемония. Ще дойде моментът, в който страните гордо ще излязат предвождани от знаменосците си и тогава вече битката официално ще започне. Няма да има милост, а състезания каквито не сме виждали досега. Всички спортисти там са жадни за победа, а това е най-голямата сцена, на която могат да се изяват. Многомилионната аудитория ще има на разположение около 2 седмици, за да се наслади и преизпълни с емоции за следващите 4 години. Слаби мачове няма да има, само битки на титаните, най-добрите от всеки континент. Все пак това е най-големият спортен форум: Олимпийските игри.\nМиналата олимпиада се нагледахме на такива мачове и срещи: зрелищни и спиращи дъха. Имаше и разочарования, но и нечовешко добри изпълнения и моменти. В някои от великите моменти присъстваше и България: четвъртото място на националния ни отбор по волейбол и среброто на невероятната Станка Златева. Това беше и последната олимпиада, в която можехме да наблюдаваме великия Йордан Йовчев.\nЕдно е сигурно. На тази олимпиада няма да видим нито един от тези наши представители да повтарят тези постижения, но имаме нови надежди на българския спорт, жадни да се качат на почетната стълбичка и да изпеят химна на фона на извисения ни трибагреник по средата.\nОт утре всичко става възможно и чудеса са на път да се случват.\nДали ще видим достойни български представяния все още не се знае, но е факт, че тази олимпиада няма да е като другите. Не само от спортна гледна точка, но и от човешка. Към всичките страни, които ще вземат участие, се прибавя и още един отбор: този на бежанците. Без държава и народ, които ги обединяват, но със сходни и тежки съдби, които събрани заедно ги правят по-силни и са пример за милиони хора по света в тяхното положение.\nЕдва ли някой ще се заеме да дава точни прогнози за това какво ще се случи на игрите, но една прогноза я дават всички. 31-те Олимпийски игри в Рио целят да сплотят хората и да покажат, че спортът е начин на живот, начин на мислене и справяне с трудностите заедно, като всички спортисти станат част от един отбор.\nЕ, следващите две седмици, ние феновете, ще можем да станем част от този отбор и да вникнем в истинското значение на думата “спорт”.\nTags: 31-те Олимпийски игри в Рио, битки, медали, откриване, спортисти