Психология, психиатрия, за психолога: Развитие на юридическата психология\nРазвитието и утвърждаването на приложните клонове на психологията се реализира през двадесетото столетие. Този процес се обуславя както от непрекъснато нарастващите нужди на социалната практика от психологически знания, така и от интензивното развитие на фундаменталните клонове на тази наука.\nЕдва ли може да има съмнение в това, че интензифицирането на социалните дейности през периода на индустриалното и постиндустриалното общество е невъзможно без използуване на постиженията на психологическата наука. Реализирането на този процес задължително преминава през развитието на приложните клонове на тази наука.\nРазбира се няма да бъдем точни и прецизни в научно отношение, ако свързваме интересът към тази наука само и главно с промените в социалните отношения и социалната практика през двадесетото столетие. Напротив, такъв интерес е имали и преди това, но той е бил свързан главно с търсенето на възможности за по-прецизно изясняване на живота и поведението на хората, за по-успешното реализиране на обучението и възпитанието на подрастващите и за по ефективна намеса при възникване на смущения в психиката и поведението на хората. Ролята на човешкият фактор за интензифицирането на отделните дейности като проблеми е оставал извън полезрението на тези науки.\nРеално това едва ли е било възможно на един по-ранен период от развитието на психологията като наука. Както е известно от историята на тази наука, дълго време в изследователската работа е господствал обяснителния подход, което не е позволявало да се изяснят по-дълбоко и по-всестранно движещите сили на духовния живот на човека, а оттук и стимулите за интензифициране на неговите дейности.\nРазвитието на социалните, биологичните и медицинските науки в края на XIX в. и началото на двадесетото столетие реално допринесе за успешното преодоляване на тази едностранчивост при изследването на психологичните явления. Под влиянието на тези постижения в психологията се промениха две съществени неща, изключително важни за усъвършенстване на научно-изследователската работа:\nпостепенно бе преодолян дуализма при изясняване същността на движещите сили на духовния живот на хората. Човешката психика се развива на базата на определени биологични дадености, но тя е, и си остава социално обусловено явление. Това с пълна сила важи и за формирането на личността;\nкакто същността, така и особеностите на човешката психика не могат да се изяснят вън и независимо от човешкото съзнание. То играе ролята на специфичен интегриращ фактор в психичния живот на хората. Чрез него човек има възможност да осмисля, да насочва, да регулира и контролира своето поведение. Без съзнанието е невъзможно и нормативното регулиране на взаимоотношенията в човешкото общежитие.\nРешаването на тези два проблема изигра важна роля за развитието както на фундаменталните, така и на приложните клонове на психологията. В първия случай става дума за изясняване на психологическите закономерности, обуславящи формирането и развитието на личността, а във втория – за възможностите за по-успешно изпълнение на една или друга дейност.\nЕдва към средата на двадесетото столетие на базата на така очертаващите се успехи в развитието на фундаменталните клонове на психологията се създадоха благоприятни условия и за развитието на приложните клонове на тази наука. Инициативи и преди това е имало, но те не са довели до реални и значими резултати.\nТози извод с пълна сила важи и за юридическата психология като приложен клон на психологическите науки, насочен към пряко обслужване на наказателно-процесуалната практика.\nНа два пъти в развитието на човешката цивилизация при организирането и реализирането на наказателно-процесуалната практика са търсени възможности за постигане на по-голяма справедливост при наказателното преследване на граждани, включително и за съобразяване с техните индивидуални особености като личности. Това са възраждането и буржоазната революция през XVIII и XIX век.\nГлавно през тези два периода изтъкнати философи и юристи от Западна Европа и Русия поставят въпроса за диференцирания подход към правонарушителите, съобразен с техните индивидуални особености, при организирането и реализирането на наказателно-процесуални действия. Те изхождат от презумпцията, че престъплението не е и не може да бъде иманентна същност на човека. Те дълбоко вярват, че независимо от характера на правонарушението всеки човек може да се поправи и да преодолее едни или други увлечения.\nАнонсирането на тази идея не е загубила своята актуалност и днес, обособявала се е не толкова с дълбоко познаване на психичните закономерности, които обуславят престъпното поведение, а главно с хуманни стремежи и желания. Интелектуалците от тези две исторически епохи са ратували за по-голяма социална справедливост, за по-добър обществен порядък, за законност. Те са били дълбоко убедени, че всичко това не може да се постигне без грижи за хората, включително и за тези, които са нарушили правните норми. Реално противодействие на престъпността може да се постигне само чрез зачитане на човешките нравствени добродетели.\nПрез XVIII и XIX век хуманистичните тенденции в правоприлагането са стимулирали юристите и към активно търсене на знания за човешката психика и човешката личност при обосноваване на концепции за закони и при създаване на организации за тяхното прилагане.\nНаучните постижения в развитието на психологията през този период не винаги позволявали да се обосноват прецизно застъпваните тези. Това разбира се не е било причина да не се търси активно научна информация за човешката психика и човешкото поведение. Нещо повече, много често практикуващи юристи са се опитвали да обосновават свои тези за наказателно-процесуални действия чрез позоваване на знания за човешката психика и за факторите, обуславящи човешкото поведение.\nВсички тези идеи, оценени на базата на съвременните постижения на психологическите науки, са твърде неточни и непрецизни. За времето си обаче, те са изиграли важна роля за създаване на интерес към психологическото знание и за неговото използване в юристпруденцията.\nВ развитието на психологията като наука са лансирани много идеи, създадени са много теории за човешката психика и човешката личност. Някои от тях са имали временен и ситуативен характер и не са изиграли съществена роля за развитието на тази наука. Други са имали фундаментално значение, както за времето, когато са създадени, така и за съвременните тенденции в развитието на тази наука. Тези постижения са изиграли важна роля за развитието на приложните клонове на психологията, в това число и на юридическата психология.\nВ следващото изложение ще се спра накратко на някои от основните постижения на психологическата наука, допринесли и за утвърждаването на юридическата психология:\nВекове преди възникването на психологията като наука за психиката, душата като особен феномен е интерпретирана в различни религиозни и философски учения. Писмени паметници, които потвърждават това становище са открити през VI век преди новата ера (т.е. преди Христа). Такива паметници са открити в Китай, Индия и Египет, а малко по-късно в Гърция и Рим.\nПреди Аристотел душата се е интерпретирала като движещ принцип на всички неща. Разбирането за всеобщата одушевеност на материалния свят във философията е известно като хилопсихизъм.\nС философските учения на Платон и Аристотел се слага началото на идеализма и материализма във философията и психологията.\nЗа Платон душата (идеалното) е начало на всички живи същества. За Аристотел богатството на света е свързано с конкретните неща, които възприемаме с нашите сетива. Те се възприемат и опознават от човека.\nБогословието придава на душата мирогледно съдържание. Тя е неотменна същност, която съществува в тялото. Човешката душа понася възмездие за постъпки, извършени приживе.\nС философското учение на Рене Декарт (1596-1650) се поставя началото на качествено нов подход при изучаване на психичните явления. В своето учение той акцентира върху съзнанието, което свързва с човека. Последното е присъщ само на човека.\nИдеите на Декарт за съзнанието се доразвиват с и обогатяват от философи, като Бенедикт Спиноза (1632-1677), Джон Лок (1632-1704), Джордж Беркли (1685-1753), Дейвид Юм (1711-1776) и др.\nПрез XVIII век и началото на XIX век Йохан Хербърт (1776-1841), Ернст Вебер (1795-1878) и Густав Фехнер (1801-1887) правят първите опити за изследване на психични процеси. Те правят първите експериментални изследвания на усещанията, като по този начин поставят началото на истинската емпирична психология.\nРазвитието на философията и на естествените науки през XIX век е дало възможност и за утвърждаване на психологията като самостоятелна наука.\nВилхем Вунд (1832-1920) слага началото на системните психологични изследвания чрез психологическа лаборатория, която създава в Лайпцигския университет.\nСпоред Вунд предмет на психологията е само непосредствения опит. Това са само достъпните за наблюдение явления и факти на съзнанието.\nВисшите психични процеси като мислене, реч и воля са недостатъчни за експериментално изследване. Те следва да се изучават чрез културно-историческия метод.\nСамо чрез изучаване на културното наследство можем да си обясним мисловната и волевата дейност на хората от определена историческа епоха.\nСпоред него съществува три вида познание: сетивно, разсъдъчно, разумно.\nСамият термин психология има древногръцки произход и означава “наука за душата”. Използва се за първи път през XVI век.\nТерминът е използван най-напред от римския философ-схоластик Рудолф Коклениус през 1590 г. Става дума за книгата му “Психология”.\nГлавно през XIX и първата половина на XX век в психологията се създава множество теории за обяснение на човешката психика и човешката личност. Те са изиграли важна роля както за обогатяване на психологическите знания, така и за развиването на тази наука.\nРазвива се на базата на философското учение на Огюст Кант за позитивизма. Според това учение всички обобщения трябва да се правят само на базата на емпирични факти.\nОсвен философското учение на Кант трайно влияние върху психологическите изследвания оказва емпириокритицизма на Ернст Мах (1863-1816) и Рихард Авенариус (1843-1896). Неутралните елементи на опита свеждат до усещанията и техните функционални връзки.\nКато психологическа теория той е своебразен антипод на структурализма на В.Вунд. Както е известно той структурира психиката на елементи, а не се разглежда като нещо общо, единно цяло. Това не се постига и от представителите на позитивистичната школа, които свеждат познанието и опита до усещанията.\nСъздател на бихевиористичната школа в психологията е Джон Уотсън (1878-1959). През 1913 г. излиза неговата статия “Психологията от гледна точка на бихевиориста”. Създателят на тази теория използва английската дума behavior – поведение. И на тази база той прави извода, че психологията може да се развива като наука само ако съсредоточи своите усилия върху човешкото поведение. Бихевиористите предлагат психологията да стане наука за човешкото поведение, т.е. за всичко онова, което се вижда, и което може да се констатира. Психологията изучава поведението на живите същества.\nСпоред бихевиористите в психологията не бива да се изучават такива субективни състояния, като: усещания, възприятия, желания, мислене и др. Всъщност те предлагат да се изучава поведението, но без психиката, т.е. без това, което реално го обуславя.\nПо-известни представители на тази школа в психологията са: Д.Вейс (1879-1931), У.Хънтър (1889-1954), К.Лешли (1890-1958) и др.\nНеобихевиорстичното направление отделя по-голямо внимание на проблема за стимулите на човешкото поведение, по известно като (S – R). Представителите на това направление са по-известни с теорията за оперативното поведение. Те въвеждат понятието “подкрепление”.\nПодкреплението според необихевиористите се постига както от средата, така и от такива междинни звена, като: знания, очаквания, намерения и др.\nВ) Функционална психология\nТази теория е опит за съчетаване на психологията на съзнанието с учението на Дарвин за приспособяването на животните и човека към околната среда.\nПсихологията като наука не трябва да изучава психичните процеси, а само операциите, функциите, осигуряващи приспособяването към околната среда.\nТази теория се разработва главно от френски психолози. По-известни от тях са: Теодюм Рибо (1839-1916), Франц Брентино (1838-1917), Едуард Клапаред (1873-1940). В САЩ последователите на тази теория са: Уйлям Джеймс (1842-1910), Джон Дюи (1859-1952).\nВ психологическите теории до средата на XIX век се отделя по-голямо внимание на сетивния опит и сравнително малко на специфичната роля на съзнанието.\nФеноменът съзнание си остава недостатъчно проучен и от представителите на функционалната психология, въпреки, че отчитат неговата роля при приспособяването на човека към средата.\nПри изясняване на човешкото поведение те обръщат по-голямо внимание на т.н. дълбочинни процеси, които не са под контрола на съзнанието. Те отделят изключително внимание за изучаване на несъзнателното.\nВ началото на 20-то столетие в духовния живот на Западна Европа и особено в Австрия се отделя особено внимание на ролята на несъзнаваните стимули. Просто се приема, че човек е подвластен на тези стимули. Този интерес намира отражение както в литературата, така и в философията и психологията.\nВ психологията несъззнателното, неподвластното на съзнанието, се свързва главно с ролята на инстинктите.\nИдеята на Фройд за особената роля на инстинктите в човешкото поведение се оформя при изследване на човешките неврози. В началото той работи като практикуващ лекар-невролог. До към 1900 г. той използва психоанализата като метод за лечение на неврозите. През следващото десетилетие Фройд я лансира като общопсихологическа теория, а през 30-те години – като философска теория.\nВ своята психологическа и философска теория той изтъква водещата роля на несъзнателното. Често изтъква, че човешката психика е свързана с непрекъснатата борба на съзнателно и несъзнателно.\nВ сферата на несъзнателното се изтласкват непрекъснато различни преживявания, които в последствие водят до различни психични разстройства. Човек е принуден да изтласква непрекъснато различни преживявания, притиснат от “цензурата на социалните норми”.\nФройд разглежда човешката психика на три нива: съзнателно, предсъзнателно и безсъзнателно.\nАлфред Адлер (1870-1937) е последовател на Фройд, но внася корекции в неговата теория за инстинктите. Според Адлер не сексуалните влечения, а чувството за малоценност и вродената необходимост за компенсиране на дефектите, играят важна роля за развитието на всеки човек.\nЧувството за непълноценност се предизвиква както от органични недостатъци, така и от субективни фактори, свързани с различни преживявания. Човек се стреми постепенно да преодолее своята непълноценност. И това играе много важна роля при формиране на “стила на живот” на всеки човек.\nлица с физически недостатъци;\nлица, които са “изнежени” и поради това трудно преодоляват трудности в живота;\nбезсърдечни лица, които трудно се интегрират в социалната среда.\nДефектът, свързан с чувството за непълноценност е преодолим, но всеки човек трябва да извърви своя индивидуален път, за да го компенсира и по този начин да преодолее смущенията, които го съпътстват. Това е и основанието на Адлер да пледира неговата теория да се определя като индивидуална психология.\nАдлер изтъква особената мотивираща роля на чувството за съпринадлежност (“социално чувство”), което се корени дълбоко в психиката на детето.\nАдлер се спира обстойно и на чувството за страх, което съпътства живота на всеки човек. Това чувство е особено характерно за онези, които са извършвали нередни неща в своя живот.\nМакар, че и той, както и Фройд, се позовава на вродени особености, а не на обективно обусловени възможности на човека да оценява себе си, и да сравнява резултатите от своята дейност с постиженията на другите човеци, все пак подчертава, че човек е активно съзнателно същество, което се стреми да преодолее и да компенсира всичко, което му пречи да изпълнява една или друга съзнателна роля.\nЧувството за малоценност стимулира, но и травмира човека. И в единия, и в другия случай пътят на личността е строго индивидуален, а не предопределен, както изтъква Фройд в своята теория за ролята на инстинктите.\nВ историята на психологията много често се споменава още един психолог, последовател на Фройд, който опонирайки на своя учител, създава ново направление в дълбочинната психология. Това е Карл Густав Юнг (1875-1961). Той разработва теорията на аналитичната психология.\nСпоред Юнг в безсъзнателното е включено и преживяното от човечеството през ранните етапи от неговото съществуване. На тази база той разделя безсъзнателното на лично и колективно.\nВ личното безсъзнателно се включва всичко, което е свързано с индивидуалния опит и е изтласкано от съзнанието, от което личността се е опитала да се освободи..\nКолективното безсъзнателно е свръхлична, най-древна психика, идваща от животинския мир и от минали поколения. То е свързано с различни национални, расови, етнически и други митове и вярвания, предразсъдъци, а също и качества унаследени от животните.\nЧовек търси уют не само в малките общности, с които го свързва ежедневието, но и в големите, с които го свързва историята. Той се чувства добре и спокойно в такива общности без да може да отчете, коя е причината за това. Вероятно става дума за позитивни емоции, причините за които не винаги отчитаме.\nВлиянието, свързано с историческата принадлежност към определена общност не винаги може да се осъзнае и оцени от личността. При определени обстоятелства то може да играе съществена роля за извършване и на противоправни действия. Става дума за мотивиране на действия, свързани със съпреживяване (невинаги ясно осъзнато), повлияно от архетипите на дадена личност.\nАрхетипа Юнг определя като състояние на “свободата на предварителния избор, състояние на вяра, която не е зависима от доказателства”. Той съществува дотолкова, доколкото се вярва в него.\nАрхетипа, според Юнг, е “колективно неосъзнато” съвкупност от неопределен брой психични формирования, присъщи на хората от определена културна общност. Освен това той изтъква, че архетипът може би е свързан с хората от определена културна общност. Освен това той изтъква, че архетипът може би е свързан изобщо с човешката същност. Архетипът е своебразен енергетичен център, тъй като стимулира към извършване на действия, които не винаги са свързани с ясно доказани мотиви.\nКритиците на Юнг оспорват реалното съществуване на архетипите. Според тях няма биологичен механизъм, който би осигурил съхраняване по наследствен път на особености, свързани с културата на поведение. Може би по-вероятно е това, че всеки човек усвоявайки определена култура на поведение се приобщава не само към малките, но и към големите социални общности, с които не общува непосредствено. Той съпреживява с тях, той се ангажира в извършването на различни действия, без да може да отчете ясно причината за това.\nЮнг посочва, че при хората съществуват две базисни установки – екстравертираност и интровертираност.\nПоявява се през 30-те години на XX век. Основните идеи на това направление се формират на базата на лечението на невротически тип болни лица. Те се оплакват от неудачи, от безпокойство и трудна приспособимост, а не от някои чисто невротични симптоми.\nКарол Хорни (1885-1952) изтъква социалната обусловеност на човешкия характер и на неврозите. Невротическият конфликт е силно повлиян от външните социални препятствия. Причините за неврозите тя търси в характеровите особености на личността и в условията на живот и дейност в определена социална общност.\nЕрих Фром (1900-1980) е създал теорията за т.н. “радикално-хуманистичен психоанализ”. Според него човешката психика е обществено-исторически обусловено явление. Причина за неврозите са социалните условия, а не половия нагон.\nЕрик Ериксън (1902) се подготвя като психоаналитик в Австрия. След 1930 работи в САЩ. Той провежда изследвания върху живота на индианците. Констатира, че при тях съществува разкъсване между миналия и настоящия начин на живот. Те се чувстват отхвърлени от културата на белите. На базата на тези изследвания той разработва своята научна концепция за “жизнения път на личността”.\nВ жизнения път на личността съществуват 8 етапа с двуполюсни състояния, а именно:\nот 1 до 2 г. – доверие или недоверие;\nот 2 до 3 г. – автономност или съмнение;\nот 3 до 5 г.- инициативност или чувство за вина;\nот 6 до 11 г. – утвърждаване на способностите или малоценностни преживявания;\nот 12 до 18 г. – придобиване на социална идентичност или дифузия на социалните роли;\nранна младост – възраст на интимността или на изолацията;\nзряла възраст – генеративност (интерес и грижи към другите) или стагнативност (интерес и грижи за себе си и близките)\nзалез, свързан със самооценка от миналия живот – удовлетвореност или отчаяние.\nАнализът на възгледите на тези трима представители на неофройдисткото направление (Хорни, Фром и Ериксън) показва, че те без да отхвърлят категорично ролята на инстинктите, търсят причините за неврозите в социалната среда, в начина на живот, в безсилието на личността да реши жизнено важни проблеми на всеки етап от своето развитие.\nИ в този случай имаме основание да изтъкнем, че всяка крайност в психоаналитическите теории постепенно се преодолява, както в процеса на самата научноизследователска работа, така и при реализирането на конкретна практико-приложна дейност.\nЕ) Френска социологическа школа в психологията\nТази школа е изиграла важна роля за преодоляване на биологизаторския подход в психологията, свързан със Зигмунд Фройд.\nЕмил Дюркхайм (1858-1917)\nПо образование Дюркхайм е юрист. Изследва примитивното мислене и битовото право на изостаналите народи. Изяснява дълбоката роля на т.н. “колективни представи” в поведението на хората. Колективните представи се интериоризират (пренасят) в съзнанието на всеки индивид. Интериоризацията, т.е. осъзнаването на външната съзнателна дейност помага да се формират вътрешните структури на човешката психика.\nПри изостаналите народи “колективните представи” са афективно скрепени. Те се приемат без възражения и господстват над съзнанието на всеки човек.\nДюркхейм психологизира обществените отношения, свежда ги до съотношението на индивидуални и колективни представи.\nЛюсиен Леви-Брюи (1857-1939).\nСпоред него развитието на човешкото общество реално води не само до натрупване на знания, но и до смяна на типа мислене на хората. Обосновавайки тази своя идея той пише, че първобитното мислене е пралогическо, а съвременното – логическо.\nПралогическото мислене се реализира по закона за партиципацията (съпричастие). Сходните предмети притежават обща магическа сила. При първобитното мислене се изключва необходимостта от доказателства. Влиянието на социума при първобитния тип мислене се реализира чрез “колективните представи”, които имат религиозно-мистичен характер.\nПралогическото мислене не е стадий в развитието на логическото мислене. С развитието на човешката цивилизация то се измества от логическото мислене.\nВ мисленето на съвременния човек преобладават логически структури, но не са изместени изцяло и пралогическите. Умствената дейност на съвременния човек е както рационална, така и ирационална, т.е. мистична.\nЖан Уйлям Франц Пиаже (1896-1983)\nТипичен представител на френската социологическа теория. Развива идеята за социализацията на мисленето.\nбиологичен – няма нищо общо с обществото\nсоциален – свързан е с предаването на културата и възпитанието.\nекзомоторен – от раждането до 2 години;\nстадий на конкретното мислене – от 2 до 12 години’\nстадии на формалните операции – след навършване на 12 години. През този стадий се търси логическа връзка между фактите и събитията. В мисленето важна роля играят понятията, съжденията и умозаключенията.\nЖ) Холистично направление (гещалтпсихология)\nСамото понятие “холизъм” е свързано с гръцката дума holon (цяло, цялостност). Това е философска теория, според която цялото не се покрива със сбора на съставящите го части. Теорията е създадена през 30-те години на XX век от Джон Холдейн.\nТази теория е пренесена в психологията от Феликс Кругер (1874-1948) като гещалтпсихология, (от немски gestalt – образ, структура, цяло).\nГещалтпсихологическият подгод се противопоставя на атомистичния подход в психологията. Трябва да се изследва цялото (възприятията), а не частите (усещанията).\nПонятието “гещалт” в психологията е въведено от Хриситан Ерекфелс (1859-1932). Според него цялостният образ винаги се различава в качествено отношение от съставящите го части. Качествата на гещалта се характеризират със свръхсумарност и транспонируемост.\nПредставителите на гещалтпсихологията отделят специално внимание за изследване на т.н. “скробоскопичен ефект”, “ефект на измамното възприятие”, “ефект на мнимото движение” и др.\nВ съдопроизводствто актуално значение има проблема за зрителната измама. Това е актуален проблем за точността на свидетелските показания.\nПсихологическа теория за полето на Курт Левин (1890-1947). Понятието е взаимствано от физиката. Вещите и явленията според Курт Левин се намират в определени взаимоотношения, а не са изолирани едни от други.\nСпоред К.Левин психологията трябва да възприеме начина на мислене, характерен за точните науки. Психичните явления според него са детерминират от сили, действащи в определено поле.\nПредмет на психологията е не човешкото поведение, а личността на човека с нейните потребности и мотиви. Той свързва в едно поле намеренията, мотивите и обектите, към които е целеустремен индивида.\nЗ) Екзистенциална психология\nПредставителите на това направление се ръководят от силни хуманистични подбуди. По-значимо направление в нея е това на персоналистичната психология на Уйлям Щерн (1871-1938).\nПредмет на психологията е живaта, уникална и неповторима персона. Тя е пресечната точка на унаследеното и придобитото в индивидуалния живот на човека.\nтенденция към себесъхранение;\nтенденция към себеразгръщане.\nПсихичното и органичното са различни страни на едно и също начало.\nКъм екзистенциалната психология се отнася и хуманистичната психология на Уйлям Джеймс. Според него към личността следва да се причисли всичко, което човек счита за свое. Той изтъква, че съществуват четири форми на Аз-а:\nАз-социално – всичко, свързано с изискванията за престиж, за положителна оценка от другите;\nАз-духовно – носител на процесите на съзнанието, способностите;\nЧистото Аз – лична идентичност, образ на органичните усещания.\nАктуален проблем в неговата психологическа теория е този за самооценката. Той използва популярната формула за определянето й:\nСамоуважение = ------------------\nЛичността постоянно се стреми към действие, към постигане на лични успехи. Тези успехи трябва да се търсят не в емпиричното-социално, а в социума на идеалното. Това той свързва с Абсолютния разум, с Всевишния и др.\nНа базата на тази идея на Уйлям Джеймс се обосновават основополагащите идеи на екзистенциалистите за социалното действие като излишно бреме, като безсмислено по своя обективен резултат. За екзистенциалистите в лицето на Сартр, Ясперс, Хайдегер, човек е безсилен да се справи с враждебните сили в обществото. Загубена е вярата в човешкия разум и в прогреса на човешката цивилизация.\nИ представителите на екзистенциализма в философията и представителите на хуманистичната психология обръщат специално внимание на възможностите за преодоляване и неутрализиране на напрежението в живота и поведението на хората през първите няколко десетилетия на двадесетото столетие. Философите търсят спасение в идеалното, а психолозите във възможностите за постигане на по-голяма динамичност в Аз-концепцията на личността.\nЯрък представител на хуманистичната психология със значителен принос в тази наука е Карл Роджърс. Според него “Аз-концепцията” е фундаментален механизъм за саморегулиране на поведението. При липса на съответствие между непосредствен опит и Аз-концепция е напълно възможна дезорганизация на последната. Това може да доведе до психологическа дезадаптация.\nДруга съществена причина за възникване на дезадаптация и за невроза е противоречието между съществуващите три сфери на личността: истинско съдържание на личността; представите на човека за самия себе си (как се възприема и оценява); представите на човека за неговото идеално Аз (т.е.онова, което човек иска да постигне).\nЛичността не подтиска по принцип антисоциалните си импулси, както посочва Фройд, а само онези от тях, които противоречат на представата за себе си. Противоречието между определени представи за себе си и определен поведенчески акт винаги води до напрежение и до тревога. Нарастващата тревожност, породена от това противоречие, може да се преодолее и чрез промяна на отношението към себе си, т.е. на личните претенции.\nСпоред К.Роджърс психотерапевтичната помощ трябва да бъде насочена към стимулиране самоутвърждаването на пациента чрез създаване на климат на правдивост и искреност.\nЧовек не може да постигне повече от това за което е подготвен, от това, което му предоставят неговите индивидуални възможности. Аз-концепцията трябва да бъде изключително гъвкава по отношение на опита. Личният опит трябва да бъде най-висшия авторитет за всеки човек.\nРоджърс е дълбоко убеден, че съвременния хуманизъм (хуманизмът на XX столетие) се отличава съществено от хуманизма от предшестващите исторически епохи. Сега усилията са насочени към подпомагане на човека, включително и със средствата на психотерапевтичната помощ.\nВ съвременния свят трябва по-активно да се помага на хората за хуманизиране на своето поведение. хуманен свят може да се постигне чрез повече хуманни личности.\nТой е един от основателите на хуманистичната психология. Ратува за създаване на най-благоприятни условия за реализиране на човешките сили и възможности за съзнателен труд и творчество.\nЕ. Маслоу разработва йерархическата теория за потребностите. Своите идеи за потребностите и мотивацията на човешкото поведение развива в статията “Теория на човешката мотивация”, публикувана през 1943 г. и монографията “Мотивировката на личността”, публикувана през 1954 г.\nСпоред Маслоу съществуват пет типа йерархизирани потребности:\nпотребности от безопасност и съхранение, обезпечаващи човешкото съществуване;\nпотребности от общуване и любов;\nпотребности от самоутвърждаване;\nпотребности от самоактуализация, от реализация на потенциалните способности на личността.\nВажна роля за човешката активност играят метапотребностите (висша категория потребности). Тези потребности са свързани с постигане на красота, съвършенство, всестранност, самоактуализация. Потискането на тези потребности поражда психични разстройства. Тези разстройства той определя като метапатология.\nВ обществото според Маслоу живеят два типа хора: способни на висши преживявания, при които се актуализират метапотребности и неспособни на това. Първият тип хора са носители на ценни идеи и могат да играят важна роля за прогреса на човечеството. Вторият тип хора са по-податливи на манипулации.\nМного е трудна комуникацията между двата типа хора. Трудна е и комуникацията между хората, способни на висши преживявания. Преодоляването на трудности в общуването, обусловени от различията в потребностите, ценностите и стремежите на хората може да се постигне успешно чрез неформалните човешки общности.\nИдеите на Маслоу са приложими към всички сфери на социалната практика, включително и в дейността на специализираните държавни органи, ангажирани с противодействие на престъпността.\nОт научна и практическа гледна точка е много ценна неговата идея за двата типа хора – склонни и несклонни към висши преживявания. Така например девиациите в поведението по-трудно могат да се случат при лица, склонни към висши преживявания.\nПри психоподбора на кадри за специализираните държавни органи също трябва да се има предвид тази типология. Обществото е заинтересовано висшите потребности да се разглеждат като определящи в социалните отношения и социалната практика.\nАнализът на психологическите теории през втората половина на XIX и XX столетие показва, че е налице ясно изразена тенденция на все по-дълбоко навлизане в същността и особеностите на човешката психика и човешката личност. Човешкото съзнание е онази отличителна особеност на човешката психика, която гарантира възможността за саморегулация чрез приемането и спазването на общоприети норми. Нормативното регулиране на поведението се превръща в жизнена необходимост за човешкото общежитие, за живота и дейността на хората. Съзнанието, а не чувствата дава възможност социалната наука да се възприеме и оценява с единни и общовалидни критерии от хората.\nТози извод, който се налага и който е обусловен и от постиженията на психологията не се утвърждава без обструкции в правните науки. Дълго време в тях продължава да господствува тихо крайния субективен подход при интерпретирането на проблема за правоотношенията в обществото и за правното регулиране на човешкото поведение.\nМакар, че философите в Древна Гърция и Древен Рим са изяснили осъзнатата обществена необходимост от използуването на правни норми за регулиране на отношенията в човешкото общежитие, субектвивистичните възгледи господстват дълго време в правните науки.\nПравната теория много бавно и много трудно се освобождава от биогенетичните възгледи и теории за психиката и поведението. Много трудно се приема идеята, че е възможно постигането на по-големи успехи чрез правното регулиране на обществените отношения и обществената практика.\nВ подкрепа на тази теза биха могли да послужат възгледите на руския психолог и юрист Лев Йосифович Петрижицки (1867-1931). Според Петрижицки реално съществуват само психичните процеси, психичните възприятия и психичните преживявания. Всички социално-исторически образувания, включително и правото, са само техни външни проекции.\nЧовек стига до нормите само като “императивно-атрибутивно” преживяване (необходимо за мен, задължително за другите). Нормата е продукт на индивида, а не на общественото съзнание. Според него собствеността не е обективно обусловено явление, а такова, което съществува само в психиката на определени хора. Държавата също не е нещо реално, а само еманация на фанатизма.\nСпоред Петрижицки специфични правни преживявания имат както нормалните хора, така и тези, с потенциални смущения. Той изтъква, че е напълно възможно и съществуването и на суеверно право. Правни възгледи според Петрижицки могат да имат и хора, които са откъснати от конкретна социална среда.\nСпоред Петрижицки емоциите имат особена стимулираща роля по отношение на спазването на правните норми. Това са т.н. етически емоции, които той разделя на два вида – морални и правни. Моралните емоции според него са само императивни, а правните – императивно-атрибутивни. Правните оценки помагат на лицето да разбере да разбере, че другите хора изискват от него да върши определени неща.\nСпоред психологията на правото на Петрижицки, правното регулиране се схваща като процес идентичен на борбата за съществуване в природата. Това е безсъзнателен процес на социално-психологическо приспособяване, насочено към постигане на общото благо.\nЕдинственият възможен начин за усвояване на правните норми и правните норми е самонаблюдението, интроспективния метод. В това разбиране не само не се отчита, но и не се предполага реалната роля на човешкото съзнание за насочване и регулиране на човешкото поведение.\nОпределен интерес представляват и възгледите на представителите на диалектическо-материалистическата школа в психологията. Те са изиграли важна роля и за развитието на юридическата психология.\nПърви опит за интерпретиране на проблемите на психологията от позицията на диалектическия материализъм е направен през 20-те години на XX в. във Франция от Жорж Полицер (1903-1942) – философ и психолог от унгарски произход. В разработването на своята психологическа теория той се позовава на философските възгледи на К.Маркс и Ф.Енгелс.\nВ основата на своята “конкретна психология” той поставя цялостната личност, свързана с конкретна дейност. Важна роля за психическото развитие на човек играят всички събития, към които той е съпричастен.\nОсвен Полицер за развитието на френската “историческа психология” реално допринасят още двама психолози: Инес Майерсон (1888-1983) и Анри Валон (1879-1962). Майерсон обръща внимание на филогенетическото развитие на човешката психика, а Валон – на онтогенетическото.\nСпоред Майерсон човешката мисъл винаги е насочена към някакви реални продукти. Произвеждайки, човек е създал своите психологически функции. Психичният облик на човека се пресъздава, т.е. реконструира се при конкретни исторически условия.\nВ началния етап от развитието на човешката цивилизация не се обръща внимание на субективния свят, на преживяванията. Значими са били само действията на хората. Това е отразено и в литературата.\nВътрешният свят на човека става обект на особено внимание едва след разпадането на родовообщинния строй. Тогава започва да се отделя и по-особено внимание на индивидуалността, на индивидуалните възможности.\nАнри Валон е детски психолог и психиатър. Професор е в Сорбоната. Според Валон движещите сили за развитието на психиката са заложени в самата социална среда, в която е включен всеки човек. Основна движеща сила за развитие на детската психика е социалното обкръжение. На един по-късен етап определена стимулираща роля започват да играят и вътрешните позиции на личността.\nИдеите на историческата психология в Русия се развиват от Владимир Михайлович Бехтерев (1857-1927), Константин Николаевич Корнилов (1879-1957), Лев Сименович Виготски (1896-1934), Александър Романович Лурия (1902-1977), Алексей Николаевич Леонтиев (1903-1979), Сергей Лонидович Рубинщейн (1889-1960), Дмитрий Николаевич Узнадзе (1886-1950) и др.\nВладимир Мих. Бехтерев (1857-1927)\nСъздател на първата в Русия експериментално-психологическа лаборатория и Психоневрологичен институт (1908 г.). В своята изследователска работа се опира на учението на И.Сеченов за ролята на рефлексите в психичната дейност.\nТой се стреми да създаде естествено научно учение за психиката. Опитва се да обясни целия обществен живот чрез рефлексната теория за психиката. В това отношение той е много близък до бихейвиористичната теория.\nПоведението на човека се формира от вродени и индивидуално-придобити “съзнателни рефлекси”. Според него рефлексологията трябва да замени психологията при изучаване на човешкото поведение.\nКонстантин Николаевич Корнилов (1879-1957)\nПръв поставя въпроса за създаване на руска материалистическа психология. Психиката обяснява със своята концепция за реактологията, която противопоставя на рефлексологията. След 1930 г. се отказва официално от концепцията си.\nЛев Симеонович Виготски (1896-1934).\nСъратник е на културно-историческата теория за психиката и поведението. Културните знаци (знаците на оценка) играят важна роля при формиране на вътрешния свят на човека.\nВиготски различава два плана на човешко поведение, съединени в развитието на психиката:\nнатурален – резултатът от биологичната еволюция;\nкултурен – резултатът от историческото развитие на човечеството.\nКултурното поведение е опосредствано от оръдия и задачи. Първите са насочени навън, а вторите – навътре. Чрез вторите се осигурява управление на поведението.\nАлександър Романович Лурия (1902-1977)\nВ началото на своето развитие и утвърждаване като психолог поддържа културно-историческата теория за психиката. По-късно насочва своите научни изследвания в невропсихологията и психолингвистиката.\nАлексей Ник. Леонтиев (1903-1979)\nТой е един от психолозите в Русия, които активно работят за утвърждаване на културно-историческата теория за психиката. Активно работи върху проблема за развитието на психиката и съзнанието.\nСергей Леонидович Рубинщайн (1889-1960)\nРаботи върху философските и методологическите проблеми на психологията. Посвещава много свои изследвания на детерминизма в психологията. Работи върху проблемите на възприятието, паметта, речта и мисленето.\nСъздател е на руския вариант на теорията за установката. Своята теория за установката използва за обяснение на целенасочената активност на човека. Установката не е нищо друго освен готовност към определена активност в определени ситуации.\nИдеята за установката е лансирана от немския психолог Л.Ланге. Тази идея той обосновава при изследване на грешките при възприемането на действителността.\nПрегледът на основните психологически теории дава възможност да се направят няколко основни извода за развитието на психологията:\n- и в по-далечното и в по-близкото минало развитието на тази наука е силно повлияно от развитието на биологичните и социалните науки.\nЗакономерностите, специфични за развитието на човешката психика не могат да се изучат без съобразяване с нейния материален носител – нервната система. Това не може да се постигне и без отчитане на специфичната роля и значение на социалната среда.\nКакто развитието, така и смущенията в психиката и поведението не могат да се изяснят без и независимо от социалната ситуация, при която е протекъл този процес:\n съзнанието е основната отличителна особеност на човешката психика. То дава възможност на човека да насочва своите усилия към предварително уточнени цели и задачи. Съзнанието е необходима предпоставка за регулиране на поведението чрез общоприетите норми. С помощта на съзнанието човек може да разбира смисъла и значението на тези норми и да се подготвя за тяхното стриктно спазване при общуването със социалната среда и при извършването на една или друга дейност.\nВън и независимо от съзнанието е немислимо формирането на едни или други правоотношения в обществото. Не е възможно и регулирането на човешкото поведение чрез правни норми;\n всеки човек се ражда с определени анатомофизиологични предпоставки за психично развитие и за развитие на основните личностни качества. Психичното развитие зависи от социалната ситуация, от културно-историческите условия, при които се реализира този специфичен процес.\nВсяка историческа епоха създава както стимули, така и проблеми за социалното развитие на личността. Отклоненията в поведението също са обусловени от социалната ситуация и по-точно от характера на усвоявания социален опит.\nПриемането на тази теза съвсем не означава, че се подценяват или изключват биологичните предпоставки за възникване на отклонения в поведението.\nЗа разлика от представителите на животинския мир хората са в състояние да опознаят несъвършенствата на своята психика и да неутрализират тяхното влияние.\nТака представените идеи и теории в развитието на психологията като наука са играли съществена роля при изясняване на специфичните проблеми на юридическата психология.\nРазвитието на юридическата психология като наука преминава през три основни периода:\nранен период (XVII иXVIII век);\nпериод на утвърждаване на юридическата психология като приложен клон на психологията – XIX век;\nпериод на разширяване и усъвършенстване на научноизследователската дейност по проблемите на юридическата психология – XX век.\nРанният период в развитието на тази наука е свързан с активно търсене на повече знания за човека и за неговия душевен мир, крайно необходими за усъвършенстване на съдебната практика. През този ранен период знания за психиката се използват за обосновка на необходимостта от утвърждаване принципите на хуманизма при наказателното преследване на лице, извършило престъпления.\nПовечето авторитети от този ранен период нямат специална психологическа подготовка. Те се позовават на своя собствен опит като юристи или на публикации по проблемите на психиката.\nВ първите публикации по юридическа психология са актуални три основни идеи:\n- самата съдебна практика ще спечели, ако се утвърдят принципите на хуманизма в дейността на съдебните органи. Това становище се потвърждава от анализа на първите съчинения по юридическа психология, публикувани в края на XVIII и XIX век.\nРаботи през XVIII век. Привърженик е на идеите на хуманизма. Търси възможности за тяхното реализиране в съдебната практика. Идеите на хуманизма трябва да намерят реално приложение в съдебната практика.\nРеализирането на идеите на хуманизма в съдебната практика не може да се постигне без използване на постиженията на психологията. Наред с юридическите знания, юристите трябва да имат и много добра психологическа подготовка.\nТези свои идеи обосновава Екартсхаузен обосновава в съчинението си: “За необходимостта от психологически познания при обсъждане на престъпленията”.\nМ.М. Щербатов (1733-1790)\nВ своите съчинения той пледира за необходимостта от съобразяване на законите с индивидуалните възможности на хората. Пръв лансира идеята за използване на трудовата дейност при поправянето и превъзпитаването на правонарушителите. Трудът облагородява нравствената природа на човека.\nПръв поставя въпроса за необходимостта от предсрочно условно освобождаване от местата за лишаване от свобода. Тази възможност стимулира затворниците към усилия за подобряване на своето поведение.\nВ своите съчинения пледира за хуманен подход при разследване обвиняеми. Успешен разпит на обвиняем може да се постигне, ако се познават добре неговите индивидуални особености . Обвиняемият трябва да повярва, че органът на разследването има искрено отношение към него и неговите жизнени проблеми и иска да му помогне да изясни по-добре своите позиции по отношение на извършеното престъпление.\nПрави опит да класифицира престъпниците и да обоснове необходимостта от диференциран подход при техния разпит. Изтъква, че не всички извършители на престъпления са желали или очаквали настъпването на престъпен резултат.\nЗначителна част от извършителите на престъпления осъзнават и дълбоко съжаляват за стореното, т.е. настъпилия вредоносен резултат. Те са готови да анализират обстойно своите действия при извършване на престъплението.\nРазбира се има и извършители на престъпления, които са неискрени и се стремят да прикрият извършеното. Те упорито търсят и възможности за оневиняване.\nАктуален проблем от ранния период от развитието на юридическата психология са свидетелските показания. Повече и по-значителни публикации по този проблем има във Франция. Авторите, ангажирали се с изясняването на този проблем са силно повлияни от идеите на Френската буржоазна революция.\nПостигането на справедливост в съдебната практика не може да стане без осигуряване на по-голяма прецизност на свидетелските показания. Интересни мнения по този въпрос развива френския математик Лаплас в монографията “Опити върху философската теория на вероятностите”, публикувана 1814 г.\nВ тази своя публикация той анализира обстойно проблема за вероятността на свидетелските показания да съответстват на реалната действителност. По чисто логически път, съобразявайки се с философската теория за вероятностите, той обосновава четири възможни хипотези относно достоверността на свидетелските показания:\nсвидетелят не греши и не лъже;\nсвидетелят лъже, но прави това защото греши;\nсвидетелят не греши, но лъже;\nсвидетелят и лъже и греши.\nИдеята на Лаплас е първи опит за прилагане на научен подход при оценката на свидетелските показания. Категоризацията на свидетелските показания, освен от неискреност, от опити за лъжесвидетелствуване, може да бъде обусловена и от трудностите при възприемането и възпроизвеждането на определени факти и събития.\nНа един по-късен етап от развитието на юридическата психология изследователите изтъкват и опасността от изкривяване на обективната информация при опити за подпомагане на реминисценцията на свидетелите.\nВторият етап от развитието на юридическата психология, свързан и с обогатяване на идеята за развитието й като самостоятелен приложен клон на психологията, протича под влиянието на две основни събития:\n- бързото разрастване на престъпността и на необходимостта от усъвършенстване на арсенала от средства и методи за противодействие, включително и чрез наказателно-процесуалната практика.\n- развитието на психологията под силното влияние на естествените науки. През този период корените на човешката психика и поведение се търсят в анатомо-физиологичните особености на човека.\nТрайно отражение върху идеите, които се лансират в правните науки и юридическата психология оказват както антропологическите, така и социологическите теории в криминологията.\nРодоначалник на антропологичната теория в криминологията е италианският лекар-психиатър Чезаре Ломброзо.\nСоциологическите теории в криминологията се развиват под силното влияние на френските социалисти-утописти. Според тази теория причините за престъпността се търсят не в биогенетични фактори, а в самата социална среда. Хората не се раждат престъпници, както твърди Ч.Ломброзо и неговите последователи. Те се формират под силното влияние на неблагоприятните условия за живот и дейност.\nСпоровете между представителите на антропологическата и социологическата теории се отразяват главно върху изследванията на престъпното поведение и престъпната реализация на личността. Независимо от тези спорове и това противодействие, продължават психологичните изследвания върху съдопроизводството.\nЗадълбочават се и научните изследвания върху свидетелските показания. През XIX в. се обосновава и необходимостта от използуване на експерименталния метод при психологическото изследване на свидетелските показания. Френският психиатър Алфред Бине предлага да се използва експерименталния метод при изследване на влиянието на внушението върху свидетелските показания на деца. В своята монография “Внушаемост”, публикувана през 1900 г. А. Бине прави следните констатации:\nПри отговора на въпросите винаги съществува опасност от допускане на грешки и неточности;\nЗа да се избегнат неточностите, в протоколите за разпит трябва да се записват както въпросите, така и отговорите;\nС експерименталното изследване на свидетелките показания се занимава и немския психиатър Вилхем Щерн. Той насочва своите усилия главно към установяване степента на достоверност на свидетелските показания. Той застъпва крайни позиции. По принцип според него свидетелските показания са винаги неточни. И това е така, тъй като при човека забравянето е правило, а точното възпроизвеждане на факти и събития – изключение.\nПри обосновката на това свое становище Щерн се съобразява с персоналистическата теория за паметта. Според тази теория при възпроизвеждането (спомнянето) винаги има достатъчна доза субективно преувеличени елементи. Спомняйки си за факти и събития, човек винаги привнася и нещо свое. При спомнянето съществува естествен стремеж за “обогатяване” на образа.\nВъзгледът на Щерн за изначалната недостоверност на свидетелските показания в Русия се подкрепя от проф. Болдовксий от Петербургския университет и от професорите А.Заватский и А.Елистратов от Казанския университет. В свои публикации те изтъкват, че трябва да се приеме като напълно доказано становището на немския психолог Щерн, че недостоверността е отличителна особеност на свидетелските показания. Достоверността е изключение.\nПо проблемите на достоверността на свидетелските показания в Германия работят А.Крамер и В.Лист.\nВ Русия по психологическите проблеми на свидетелските показания работят: М.Хомяков, А.Берщайн, Е.Кулишер и др. Те се занимават главно с недостоверността на свидетелските показания.\nВъв Франция с тази проблематика се занимава известния френски психолог Лафает , а в САЩ – Майерсон.\nРуският юрист А.Ф.Кони се изказва доста критично по крайните позиции относно достоверността на свидетелските показания. Той изтъква, че позицията на Щерн е крайна и не следва да се подкрепя.\nНезависимо от възможностите за недостоверност и непрецизност, свидетелските показания са ценен източник на информация при разследване на конкретни престъпления.\nУчените от Казанския университет М.Лазарев и В.Вализин, на базата на анализ на конкретни дела изтъкват, че актуален проблем за разследването е не недостоверността на свидетелските показания, обусловени от особеностите на паметта, а лъжесвидетелствуването. При около ¾ от случаите свидетелите умишлено изкривяват информацията за инкриминираното деяние.\nДо края на 19-о и началото на 20-то столетие много психолози, работещи в областта на юридическата психология се противопоставят на антропологичната теория на Ламброзо за биогенетичната обусловеност на престъпленията. В редица публикации се изтъква, че това е краен възглед, който обяснява нормативната регулиране на човешкото поведение. Щом е невъзможна корекция, престъпниците трябва да се изолират пожизнено или да се унищожават.\nОт този анализ се налагат два основни извода:\nпсихологическото изследване е крайно необходимо за постигането на по-голяма ефективност на съдебната практика;\nпсихологическите изследвания трябва да се реализират от специалисти-психолози, които добре познават и проблемите на съдебната практика. Самите изследователи трябва да имат както психологическа, така и юридическа подготовка.\nВ края на 19-о и началото на 20-то столетие развитието на юридическата психология се намира под особено силно влияние на криминологията като най-обща наука за престъпността и престъпното поведение. Проведените криминологически изследвания през този период все по-определено налагат тезата за социалната и социално-психичната обусловеност на престъпността. Утвърждаването на тази теза е свързано с изследователската дейност на такива известни социолози и криминолози, като: Ж.Тетле, Е.Дюркхайм, М.Вебер, Л.Леви-Брюм и др.\nИзползването на статистическия метод при изследване на престъпността е дало възможност на тези изследователи да обосноват своята теза, че престъпността е явление, което се влияе от социалните аномалии – войни, икономически кризи, социални сътресения и др.\nПредставителите на американската социално-психологическа школа обръщат по-голямо внимание на влиянието на различните социално-психологически фактори, свързани с общуването на личността със социалната среда на микро и макро равнище. Особено внимание те обръщат на влиянието на криминализираната социална среда.\nИнтересни социално-психологически изследвания на престъпността и престъпното поведение реализират Р.Мортън, Ж.Сатърленд, Е.Глюк и др. Те изтъкват, че социално-икономическите фактори нямат непосредствено влияние. Те влияят опосредствено чрез социално-психическите.\nТези идеи, макар и разработени на базата на стабилни научни изследвания, се оспорват от представителите на неоломброзостичното и неофройдисткото направления в криминологията и психологията. Криминолозите се позовават главно на синдрома на Клайнфелд, а психолозите, на трудностите при контролиране на т.н. вродени влечения – либидо, стремеж към власт, влечение към разрушения.\nХромозомната теория за престъпността се позовава на т.н. хромозомна аномалия, която се среща по-често приз извършване на престъпления. Научно изследване, проведено от Американския център за психично здраве през 1970 г., не потвърждава тези изводи. Проведеното представително изследване показва, че хромозомни аномалии се срещат както при правонарушители, така и при лица със законопослушно поведение. При правонарушителите те са 0.7%, а при лицата неизвършили правонарушения – 0.1%.\nХромозомните аномалии са по-скоро предпоставка за появата на психични аномалии.\nНа международна конференция, проведена във Франция през 1972 г. се приема единодушно становище, че не се доказва статистически зависимостта между хромозомните аномалии и престъпността.\nНаучните изследвания на агресивността, реализирани от А. Бамндура, от Д.Бърковиц, А.Бъс и др. показват, че човешката агресия като явление е силно повлияна от смущения в социализацията на личността, от нейните възможности съзнателно да контролира своето поведение в конкретна жизнена ситуация. Човек не се ражда с готова програма за извършване на агресивни действия. Той се научава да върши това стихийно или организирано.\nТези изследвания са изиграли важна роля за преодоляване на едностранчивостта при изясняване на субективните причини за престъпността и за престъплението. В изследванията, проведени през втората половина на столетието предпоставките за отклоненията в поведението, свързани и с извършване на престъпления, се търсят в различни деформации на психични и личностни качества, възникнали в индивидуалния живот на личността и повлияни от конкретно сложила се жизнена ситуация.\nПозитивно отражение върху развитието на юридическата психология през втората половина на 20-то столетие са оказали и усилията за обогатяване на арсенала от средства и методи за психологически изследвания. Създадени са и оригинални методики за изследване на лица, извършили престъпления.\nПрез XX-то столетие с изследвания по юридическа психология се ангажират такива изтъкнати учени, като: Е.Щорн, Г.Мюстънберг, А.Ф.Кони, А.Л.Лурия, В.М.Бехтерев и др.\nИзследователската работа е насочена към решаване на такива научни проблеми като:\nобщи въпроси на юридическата психология;\nпсихологически изследвания на обвиняеми, потърпевши и свидетели;\nпсихологически изследвания на лица, ангажирани в дейността на правозащитните органи.\nНаучните изследвания се реализират във висшите учебни заведения и във ведомствените научно-изследователки институти. Положително отражение върху научноизследователската работа оказва и подготовката на специалисти с висше образование в областта на юридическата психология.\nЮридическата психология постепенно се утвърждава като основна учебна дисциплина при обучението на юристи и психолози във висшите учебни заведения.


2015 - Ивайло Иванов с Голям шлем в джудото\nНай-новата звезда на ЦСКА в джудото е Ивайло Иванов. През 2010 година той печели европейската титла за кадети, а три години по-късно вече е европейски шампион при мъжете. Най-големият триумф на Иванов до момента е Големият шлем в Абу Даби през 2015 година.\n2014 - Борис Борисов на световния връх\nБорис Борисов е най-новият световен шампион на армейското самбо. Той успява за завоюва световната титла през 2014 година и така показва, че самбото в ЦСКА продължава да е в световния елит.\n2011 - Иван Илиев с пет европейски титли\nАбсолютен рекордьор по медали в европейски и световни първенства е армеецът Иван Илиев. Той е петкратен европейски шампион за мъже в кат. над 100 кг. Извън това в колекцията си Илиев има още редица отличия на европейски и световни първенства.\n2009 - Доминацията на Мария Оряшкова\nМария Оряшкова е една от най-значимите фигури в самбото не само в България, но и в целия свят. В своята бляскава кариера Оряшкова стига до шест европейси и пет световни титли, което е абсолютен рекорд.\n2004 - Георги Георгиев с медал от Олимпиада\nНай-големият връх в историята на българското джудо е дело на състезателя на ЦСКА Георги Георгиев. На Олимпийските игри в Атина през 2004 година той печели брнозов медал и така армейското джудо стига и до отличие и на най-високия спортен форум в света.\n1987 - Световна титла за Георги Юсев\nГеорги Юсев е един от най-видните състезатели на клуба по самбо към ЦСКА. През 1987 година той става световен шампион, а след края на кариерата си продължава работа в клуба като треньор.\n1982 - На европейския връх\nВалентин Минев е една от най-ярките фигури в червеното самбо. Освен редица титли на републиканско ниво, той успява да покори и европейския връх на първенството във Варна през 1982 година, когато триумфира със златото в категория до 62 кг.\n1981 - Атанас Вълчев с първият златен медал\nАтанас Вълчев е първият българин, който успява да стигне до европейска титла в джудото в категория до 86 кг. През 1981 година Вълчев става шампион на Стария континент за младежи, което е и първият международен пробив на ЦСКА и България.


Трафик в почивните дни - Blog.Caspie.Net\nОще от Витиня започнах да ги броя катастрофите. Нова и нова през 2-3 километра, за щастие предимно леки. Колко хора още трябва да се изтрепят, за да се премине на по-толерантно и по-съвестно шофиране? Как да тръгна да изкарвам книжка, когато виждам всеки в какво се превръща? Не, благодаря! Добре съм си така. Друго си е да се возиш, да зяпаш през прозореца и чат-пат да си пийваш биричка, защото не си ти зад волана и на теб ти е позволено.\nИ така, пътуването, което трябваше да продължи час-час и половина, се проточи до безумните 4 часа. Че то за толкова време се стига до морето бре! Какво да ви кажа… Настроението ми се крепеше на това, че отивах да видя близките си, с които ще си купонясваме до късно с много хапване и пийване. Така и стана! Всичко мина без проблеми. На другия ден времето беше по-хубаво и сухо и прибирането си беше нормално.\nШофирайте внимателно! Каскадите са за филмите! Ако искате рискувайте живота си, но го правете на места, където не застрашавате живота и на другите!\nРазни157почивка, ПТП, трафик, уикенд, шофьори\n26.05.2010 в 13:56\nВ днешно време всеки се е разбързал на някъде. По добре карай по бавно и стигни по късно, но жив.\nBurnAware Free 2.1.5 »


Операцията на 14-годишното момче, блъснато от кола на НСО, премина успешно - Новинарник\nдек. 16, 2019 Катастрофа, кола, НСО, Операция, пострадало момче\nПриключи лицево-челюстната операция на 14-годишното момче, пострадало, преди няколко дни на бул. „Драган Цанков“ в София, съобщиха от Окръжна болница.\n„Извършено беше мануално-инструментално наместване на носни кости, извадиха се парчетата от счупените зъби на горна челюст и беше фиксирана фрактурата на долна челюст“ сподели д-р Константин Димов от клиника по ЛЧХ на УМБАЛ “Св. Анна“-София АД. „Операцията е успешна, но няма да е последна. На пациента му предстои и зъбна рехабилитация.“ Подчерта д-р Димов.\n14-годишното момче беше ударено на бул. „Драган Цанков“ от автомобил на НСО.\nМомчето е вън от опасност за живота.\nВъв вторник вероятно момчето ще претърпи втора операция, съобщи директорът на болница “Света Анна” д-р Славчо Близнаков относно текущото състояние на детето.\nОт НСО обявиха, че мястото на инцидента на столичния бул. “Драган Цанков” незабавно е било обезопасено. Информирани са компетентните органи в лицето на МВР и Военната прокуратура. В ход е досъдебно производство, което ще изясни причините за инцидента. От НСО увериха, че, ако бъде доказана вина на техния служител, той ще си понесе всички последици.\nЗнае се, че в автомобила не е имало пътници. Една от разследваните причини за инцидента е неправилно пресичане, но това е непотвърдена информация и разследването ще покаже дали е така.НСО кола блъснато момче.


Още нови случаи на птичи грип в Славяново — Радио и ТВ 999 новини от България и света, слушайте ни и онлайн по РАДИО 999\nОще нови случаи на птичи грип в Славяново\nДобавено на: 06.02.2021 13:23\nВ град Славяново продължават действията на Областната дирекция по безопасност на храните за овладяване на огнищата с птичи грип. Новите случаи са в два обекта на един собственик, който отглежда патици, съобщават от БНР.\nСегашните два случая не са свързани технологично с първия. Преди дни се потвърди огнище в птицеферма със 100 000 кокошки носачки, чието умъртвяване по хуманен начин е започнало.\nПтичи грип е открит в още две птицеферми за патици. Доктор Иван Йорданов, директор на областната дирекция по безопасност на храните, заяви:.\n„Сега има нови огнища във ферми за патици. Както в първото, така и в тези се действа. Унищожаваме патиците и ги загробваме, както и кокошките. Около 160 000 патици ще бъдат унищожени. При всички случаи това е притеснително, защото това са големи икономически загуби. Хората от този регион, които гледат кокошки, да ги затворят, да ги гледат на закрито и кметовете да имат информация кой какви птици в селищата отглежда. Няма да убиваме на хората птиците по домовете“.\nМаркери: храните, безопасност, Дирекция, птичи, грип, случаи, патици, Славяново


Appartement Zwicknagel - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nKreuzschiedstraße 366, Неукирхен ам Гросвенедигер, Нойкирхен-ам-Гросфенедигер, Австрия, 5741 - Много добро местоположение - вижте на картата\nПовече за Appartement Zwicknagel\nПри посещение в Нойкирхен-ам-Гросфенедигер, в Appartement Zwicknagel ще се почувствате като у дома си, защото предлага квалитетно настаняване и отлично обслужване. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nПредлагайки висококачествени услуги и широка гама от удобства, Appartement Zwicknagel Ви осигурява възможно най-комфортния престой. Докато са отседнали в този чудесен хотел, гостите могат да се насладят на семейна стая.\nВсички стаи се отличават с грижливо замислени удобства, което гарантира неповторимо усещане за комфорт. Независимо от това, дали сте фен на фитнеса или просто търсите начин да отпочинете след уморителен работен ден, в хотела ще намерите най-висококачествените съоръжения, такива като каране на ски, градина. С превъзходните си удобства и отличното си местоположение Appartement Zwicknagel е идеално място, в което можете да се насладите на престоя си в Нойкирхен-ам-Гросфенедигер.


Почина голямата Татяна Лолова - DC news\nПрез последните дни тя е била настанена в „Пирогов“, където е била лекувана от COVID-19.\nНа 87 години почина кралицата на българския театър Татяна Лолова. През последните дни тя е била настанена в „Пирогов“, където е била лекувана от COVID-19.\nХитовият ѝ моноспектакъл „Дуенде“ се радва на препълнени салони повече от 10 години в театър „199“, както и в турнетата и в страна и чужбина.\nЕдна от последните ѝ големи театрални роли бе в постановката на режисьора Стилиян Петров по мотиви на Марагьорит Дюрас – „Корабът нощ“ в Театър Азарян, НДК. Представлението за първи път събра заедно на една сцена големите български актриси Татяна Лолова, Цветана Манева, Пламена Гетова и Петя Силянова.\nНейната автобиографична книга „1/2 живот“ е рекордно преиздавана, дописвана и допълвана.\nТатяна Лолова посмъртно с „Икар“ за изключителен принос към театъра


От Банън, та до Орбан - вестник Дума\nОт Банън, та до Орбан\nАко Европа не открие жалоните в променящия се геополитически свят и не отсее кой е приятел, кой враг, тя наистина е обречена\n21. Август 2018 , брой: 161 465 0\nИ докато Брюксел в лицето на дългогодишните си лидери все още се чуди как да се нагоди към т.нар. туитър политика на Тръмп, как да реагира на привидната хаотичност на изявите и действията му, на европейска сцена се появи неговият гуру на предизборната му кампания Стив Банън. Независимо от ореола му на вече бивш сътрудник на американския президент, изгонен, както казват, от Белия дом с "освен работата, Банън си е загубил и ума" (Тръмп в туитър), този т.нар. идеолог на американските "алтернативни десни" създава поредната суматоха сред традиционните партии в Европа и повечето им лидери в Евросъюза. През последните години в западната преса се появиха повсеместни твърдения, че политиката на Кремъл в лицето на Путин към ЕС е насочена в посока разбиване и това минава чрез подкрепа на "дясно популистките партии", нароили се от Франция ("Национален фронт" на Льо Пен), през Германия ("Алтернатива за Германия"), Холандия ("Фламандски интерес"), Австрия (Партия на свободата), Великобритания (Партия на независимостта на Найджъл Фараж), Швеция (шведски демократи) и Италия ("Италианската лига" на Матео Салвини). В същото време Стив Банън обяви на висок глас, че създава фонд "Движение" с цел обединение на европейските крайно десни с централен офис в Брюксел. Обвиненията, че Москва финансира открито европейските ултрадесни сега изглеждат най-малкото надценени, когато Банън не само обикаля от година Европа, не само споделя планове да "научи на избирателна технология и да спечели 1/3 от гласовете на европейските избиратели за крайно десните популистки партии на изборите за европейски парламент през май 2019 г.", но и казват, че е в дъното на издигането на Матео Салвини на властови позиции в Италия. Явно има основание да твърди, че "щом проработи в Италия, ще проработи навсякъде" и така "Италианска лига" ще се разрасне до "Лига на лигите" в Европа, т.е. ще бъде модел за подражание. Ролята и влиянието на Москва сред тези алтернативни на статуквото партии в ЕС, както се твърдеше, ще се заеме от САЩ чрез Стив Банън? "Америка на първо място", което на практика е отказ от познатия през последните десетилетия глобализъм, ще се превърне в целенасочена политика на едноличен хегемон в световен мащаб, което изисква елиминиране на конкуренти като ЕС, Русия и Китай? И минава през съдействие за издигане на новите европейски движения и партии, които да контролират и в бъдеще политиките на Брюксел?\nВъпросите на този етап нямат отговор, но е повече от ясно, че поне у нас няма разбиране за характера на настъпващите промени и т.нар. трансформации в световния ред. Иначе нямаше да се следват сляпо политики (по познати причини), които е видно, че принадлежат към миналото. Борбата на световния ринг между геополитическите играчи се разпалва. САЩ наистина акумулират политически, търговски и финансови ресурси, които сеят нестабилност и недоразумения между партньори, съюзници, конкуренти, врагове. Редица експерти са категорични, че това е отглас от "смъртна хватка между федералния резерв и индустриалния капитал" в страната на Тръмп. Именно той е лицето на онази "стара политика", която с познати средства се стреми да "пресуши блатото във Вашингтон", т.е. да промени статуквото на господствалите десетилетия либерали/глобалисти и да възроди индустриална Америка. Спор няма, че това е повече от тенденция, но дали ще е успешна предстои да се наблюдава. В тази връзка въпросът дали гастролиращият из Европа Стив Банън има нещо общо с различната стратегия за САЩ и света, включително ЕС, на подкрепящите Тръмп кръгове във Вашингтон или е "продукт на транснационалните елити, опоненти на Тръмп", е съществен. Известно е, че задкулисните игри стават достояние на мислещите общества впоследствие. Москва, естествено, реагира без емоции по отношение на амбициите на Стив Банън, изразени с неговото "ултрадесният популистки национализъм - ето какво скоро ще управлява Европа", което се допълва с "масовите движения вече са готови и чакат някой да активира техния потенциал". Дали това "ще стане мигновено - веднага щом натиснем копчето", не е сигурно, но машината на технологиите за манипулация на общественото мнение е задействана. А как биха реагирали европейските избиратели на думи като "бих предпочел да царствам в ада, отколкото да служа в рая" и дали това може да ги мобилизира, няма също отговор. Или по-скоро той е отрицателен.\nВ Русия обаче повечето медийни реакции са в стил, че "в днешния многостранен свят такива примитивни паралели водят единствено до илюзии и грешки". Паралелите са по линията "врагът на моя враг е мой приятел", което в случая се асоциира с факта, че Банън се "позиционира като противник на Сорос", който нанася отдавна вреди на Кремъл, но значи ли това, че Банън е приятел на Русия? Поне по този въпрос има категоричен отговор. И той е в стил "Москва не вярва на сълзи".\nИма виждане, че във Вашингтон се готви "номер на старата и славна Европа", към който няма как президентът да не е в течение. Ако мине номерът. А той включва построяване на трансатлантически алианс от широк фронт на крайно десните в Европа, т.е. освен крайно десните партии (някои влезли чрез коалиции в управлението на страни като Италия и Австрия), така и националисти, неофашисти, неонацисти, шовинисти, антисемити и всички онези заразени с омраза към мюсюлманите заради терора и мигрантските потоци и т.н. Един вид всички, които са срещу статуквото в Брюксел, нанесло поражения и върху благополучието на средната класа. Няма да е трудно за въздействие, стига да не се преиграва. А точно при Стив Банън емоциите надделяват, както и известната американска надменност спрямо всички, които не принадлежат към "обетованата земя", открита от Колумб. Да се обявиш за защитник на християнските ценности, традиционното семейство, западната идентичност и национализма и за рестрикции спрямо мигрантите не е много далеч от политики на Москва, която от години действа за укрепване именно на семейството, православието, националните каузи и вяра в историческото наследство. Това може и да те прави близък с политики на Виктор Орбан в Унгария, но едва ли може да се говори за симпатии или партньорство. Въпреки съвпадения в критики към виждания на канцлера Меркел или позиции на президента Макрон с неговите идеи за реформи в Брюксел.\nВ Европа не е лесно да обявиш някой за враг, дори и това да е Китай, Русия или Иран. На континента, не само в Брюксел, предпочитат да говорят за партньорство и конкуренция. Може би, защото всички световни войни са се водили само в Европа, а САЩ винаги отстрани са помагали, насърчавали, снабдявали, което не е пречело винаги да са на преговорните маси, известни с нарицателното Ялта. Казват, че в Европа сега се питат "Този Банън да не е Распутин-а на Тръмп?" (в. "Гардиън"), защото все още не са избистрени политики и "кръстосват саби" във връзка с т.нар. търговски войни и доставки на втечнен американски газ вместо по-евтиния руски за европейската промишленост и битовите нужди. Всъщност има резон въпросът кой инвестира в агитационната политика на Банън и дали това не е само мит за отклоняване на внимание? Като прави "Движение" дали целта не е да се замести дискредитираният Сорос с неговата намеса във вътрешни дела чрез спонсорирани НПО-та в повечето източноевропейски страни? Дългосрочен проект ли е това или само за европейските избори през 2019-а?\nИ в двата случая се работи с тинк-танкове и се заобикалят традиционните медии, като се действа чрез социални мрежи и се подкрепят организации, които традиционните европейски партии приемат "на нож", както вече се каза. Ако някои изказвания на Банън се радват на разбиране от Борис Джонсън в Лондон (вече са имали среща), лейбъристите на Корбин реагират с гневни слова на лансираните от него идеи, въпреки съвпадения на виждания за либерализма и "диктата на Брюксел". Ако Банън, наричан от някои ксенофоб и расист, а той повтаря, че "историята е на наша страна", как да се открои Орбан, когато го включват в орбитата на лансираните идеи на този глашатай на "глобалните последствия от въстанието на популистите" (лекция в Цюрих)?\nКризите в ЕС, свързани с миграцията, "Брекзит", с идентичността и т.н. безспорно водят до извод за "постепенно разрушаване и упадък", каквито мнения се появяват все по-често в редица световни медии. Противоречия се изострят, разделение по линия изток/запад, север/юг, стари/нови членки, център/периферия не е илюзия, а ориентацията в ситуация Тръмп/Путин или Тръмп/Сидзипин е толкова сложна, че граничи с мираж. На този фон своя роля има Вишеградската четворка, която от силно критикувана в Брюксел вече преминава в стадий на наченки за вслушване в политиките и идеите й. Особено след заявената политика на Виена да се завърне "като значим играч в централноевропейското пространство и на европейската арена", което бе обявено от канцлера Себастиян Курц при започване на председателството на Австрия. Вишеградската четворка и Виена са единни в недоволството си от водената от Брюксел, под егидата на Германия, миграционна политика, но това е само допълнение към факта, че вишеградци се оказаха "най-консолидираните страни в региона". Техните политики за промяна на модела за управление в държавата и контрол върху държавните дела и институции най-ярко се открояват в Унгария на Орбан и в Полша на Качински. Защитата на националните интереси е на първо място, а това изисква и активна външна политика, която не си поставя за цел разрушаване на ЕС, а само да получи разбиране за вътрешнополитическите цели и национални ценности, които обединяват собственото общество. Вишеградци не крият, че следят внимателно геополитическите ветрове и явно добре се подготвят за предстоящите промени, особено ако те са неблагоприятни за собствените интереси. Затова и Орбан симпатизира на Тръмп, защото го смята за близък по идеи като собствената страна на първо място. Той не къса връзки с Путин само защото Вашингтон или Брюксел настояват и разчита на китайските си контакти, за да даде нов тласък на икономическия растеж на Унгария. Сорос не само не е желан в Будапеща, той е изгонен оттам, независимо от унгарските си корени. Украйна е на прицел от Унгария, защото не се отнася по европейски, т.е. цивилизовано с унгарското малцинство на своя територия. Тук нямат значение подкрепата на Вашингтон за Киев и предоставянето на нови 250 млн. за въоръжение на Украйна. Военната промишленост на САЩ трябва да работи, нали? И президентът Тръмп е поел такива ангажименти още в предизборната си кампания. В Трансилвания, регион в Румъния, Орбан всяка година произнася речи в различни селища с преобладаващо унгарско население и не пропуска да подчертае, че грижата на Будапеща за тях е негов приоритет, че той безотказно ще защитава християнските ценности и идентичността на Европа, че ще работи за обединено унгарско Отечество без мигранти, които размиват етнорелигиозната картина на страната, ще даде всичко от себе си за просперитет на унгарците, коренното население на страната, и няма да позволи чужда намеса с нечистоплътни цели в политиките на унгарското правителство. С подобни речи неговата партия "Фидес" печели трети мандат и никой не може да отрече, че получаваната масова подкрепа от страна на съгражданите на Орбан е напълно заслужена. Статистическите данни за унгарската икономика го доказват, както и фактът, че от години унгарците ходят с вдигнато чело по цял свят. Критиките към Брюксел за миграцията не замъгляват погледа на Орбан до степен на самозабравяне. Напротив, издават грижа за бъдещето на Съюза, ако не се предприемат мерки за консолидация и стремеж за запазване на място в новото геополитическо подреждане. Това е политика на умение да се подава ръка и към Тръмп, и към Путин, и към Ердоган, и към Сидзипин и да се гласува съвместно в Брюксел, но винаги с мисъл каква е ползата за Унгария.\nТака, че да се прикачва Орбан с нестандартната си политика към Стив Банън е най-малкото неуместно. Въпреки изявления в тази посока на самия Банън. Още повече, че никак не е ясно що за явление е този апологет на популизма, както вече го наричат. И дали изобщо е явление или поредната доза натиск, за да се реализират намерения, които иначе не могат да се афишират.\nГорката стара Европа! Ако не съумее да защити интереси и "най-прогресивния проект на човечеството", ако запокити в периферията на Брюксел малките източноевропейски държави, защото се надява така да се спаси, ако не открие жалоните в променящия се геополитически свят и не отсее кой е приятел, кой враг, кой партньор или конкурент, тя наистина е обречена. Поне като Съюз. С другото историята е наясно. За нас, както винаги, въпросите са повече от отговорите. Защото си живеем в собствен сос и чакаме някой друг да ни ги даде. Не като Орбан, нали?\nБившият съветник на Тръмп Стив Банън реши да обединява десните популисти в Европа\nЕвропейците обаче не показаха особено гостоприемство към Банън


МИШКА СРЕЩУ ПЛЪХ: КАКВА Е РАЗЛИКАТА? - РАЗЛ\nКогато се използва като съществителни , мишка означава всеки малък гризач от рода mus, докато плъх означава средно голям гризач, принадлежащ към род rattus.\nКогато се използва като глаголи , мишка означава да се движите предпазливо или крадешком, по начин на мишка (гризач) (често използван във фразеологичния глагол да мишка наоколо), докато плъх означава да предадеш някого и да предадеш тайната му на власт или враг.\n«блок означава »\nпроверете по-долу за другите дефиниции на Мишка и Плъх\nОбръщане или закопчаване на предена прежда или дребни неща, или метална закопчалка или закопчалка, обединяваща върха и дръжката на куката, за да се предотврати нейното откачане или изправяне.\n«разлика между актьор и актриса »\nЗа да се движите предпазливо или крадешком, по начин на мишка (гризач) (често се използва във фразеологичния глагол да мишка наоколо).\n- Капитан Хигинс размаха куката с малко граница, за да предотврати падането на блокерите под хлабина.\n«проста игра »\n«декан срещу директор »\n«измервания на тялото на Дженифър Гарнър »\nколко е висока Бренда песен\nколко висок е лил небето\nна колко години е Rob Dyrdek съпруга\nна колко години е dc дона


Мръсно пране, особено ако имате бебе - Друг - 2021\nДомакинският уред, който бие уморено от семейството с деца почти всеки ден, е пералнята. Поради огромната си употреба, той заслужава изключително внимание, тъй като кафяви петна, появяващи се тук и там, могат да бъдат не само нежни, но и вредни.\nСемейното пране е истински перпетуум мобилен в домакинството. Когато бебето се роди, ние го стартираме на следващия ден и оставаме в движение за възрастните. Гласът на Кървавото мрънкане разкрива, че тук има дете, така че кутията с носилки никога не е празна. 2 мин. Разбира се, поради 5-10 измивания на седмица, грозните, тъмни петна се появяват на дозатора на пералната машина и около венеца сравнително скоро. След известно време те поставят кафяви ивици върху дрехите, които обикновено губим само когато сложим прясно почистени парчета върху плата. Никаква приказка: от време на време трябва да направя малко почистване на пералнята. Замърсете пералнята си, особено ако имате бебе\nНе само грозно, опасно\nНай- penйszgomba един от източниците на опасност. И тъй като мократа среда благоприятства растежа, пералнята е истински рай за средата. Шпорите могат да причинят проблеми с дишането и могат да причинят алергични реакции при деца и възрастни при контакт с човешката кожа чрез дрехите. Penйsz съобщения от тези хора предполагат kivбltott allergiбs reakciуra ако orrdugulбst, bхrkiьtйseket, tьsszцgйst, fejfбjбst, око kivцrцsцdйsйt, fбradtsбgot, nehйzlйgzйst, fejfбjбst, emйsztйsi problйmбkat опит един от tagjбnбl.A baktйriumok csalбd, vнrusok vнgan може да възпроизведе mosуgйpben: 40 градуса mosбst (което повечето дрехи) - отвъд най-вирулентните, включително грипни вируси и E.coli. В експеримент от 2013 г. е установено, че измитите дрехи съдържат само 14 процента по-малко акари от немитите. Бактериите от повечето породи са скрити в детството и плюшените животни. Бебето, кожата на новородените, е силно чувствително към алергенни вещества. Имунните системи също са незрели, така че освен плесени, микробите в пералнята също са повишен източник на опасност за децата.\nУверете се, че и прането ви е чисто - Pbr tip\nЗа да намалите риска за здравето, причинен от замърсявания, плесени, бактерии и вируси, си струва да почиствате прането си всеки месец, на всеки два месеца, като използвате естествен метод. Честотата се определя обществено от това колко често мием и колко мръсотия имаме. Можем да използваме и оцет, газирана пепел за почистване и дезинфекция на пералнята. Може да се нуждаете и от четка (четка за зъби), за да премахнете по-сериозните отлагания. Можете да използвате оцет или готова за употреба почистваща машина, която съдържа лимонена киселина, почистващ препарат, за да измиете всички части от вашата пералня, които не се виждат. Избира се всяко решение и активна съставка, така че "хигиенната поддръжка" да е редовна. Можете също да използвате препарат за почистване на съдомиялна машина\nВидео: Senators, Ambassadors, Governors, Republican Nominee for Vice President 1950s Interviews (Декември 2021).\nКак влияе детето на детето, когато то е убито?\nCopyright 2021 \_ Мръсно пране, особено ако имате бебе...


Обратната Страна на Медала / Eдин Друг Свят е Нужен ! :: Не може вече да се чака до редовни избори!\n1. sekirata - Народ страхлив, пропатил...\nнай-важното БОЛНАВ И ТРОВЕН!\nНо наистина чака ли се,\nИма една приказка за моята любовна поезия-\n"Обичай ме сега, че после ще е късно, непоправимо късно"\nТака е и в политиката..\n2. apostapostoloff - Може, може и трябва да се чакат\nредовните избори. Ще чакат и хоро ще играят. Цели 210 дни!\n3. djem - Не е страхлив народ, който се бори за да оцелее в диктаторска политика и геноцид!\nМедиите ни се опростачиха.\nВсеки професор стана коректор. Професорите да си гледат институтите и да си оправят университетите.\nНС загуби силата си, подчини се на диктатурата. В държава като нашата единствения, който има право да въвежда Извънредно, военно положение това е ПРЕЗИДЕНТА.\nНАРОДНОТО СЪБРАНИЕ ПРЕДСТАВЛЯВА и ЗАЩИТАВА народа по КОНСТИТУЦИЯ.\nМУТРИТЕ ОПРОСТАЧИХА ВСИЧКО, като почнем от управляващите и свършим при парламента. Там са най-корумпирания "електорат" достоен за затвора. Пеевски, Марешки, Доган, Сидеров, Борисов, Димитров, Горанов, Дончев, Ананиев, М.Стоянова - все подлоги на мутрите и олигарсите.\n4. iw69 - Апостоле,\nвеч се не търпи простащината МУ !!!\n5. morskipesni - Тиквата е свършена. Простак, предател, бандит.\nВ дранголника ще си дочете "Винету"- том първи.


Нещата от живота: Симптоми и лечение на мастопатия\nСимптоми и лечение на мастопатия\nМастопатията е най-често срещаното женско заболяване. Гръдна мастопатия, се среща при 8 от 10 жени. В повечето случаи причината за това е хормонален дисбаланс .\nДа се страхувате от мастопатията не си струва. Тя се лекува и като правило не дава усложнения. Необходимо е обаче да се страхуваме от това , че това заболяване може да се окаже онкологично. Тогава възстановяването отнема много повече време и изисква много повече сила и вяра.\nПо принцип мастопатията се диагностицира в кабинета на лекаря. Много жени все още пренебрегват това заболяване или са твърде мързеливи, за да проверяват гърдите си. Но мастопатията е доста лесна за откриване дори в ранните етапи.\nГолеми образования в областта на млечната жлеза могат да показват наличието на нодуларна мастопатия, малките и разпръснати уплътнения сигнализират вероятно за дифузна форма.\nСимптомите на пренебрегната мастопатия са трудни за пропускане: при натискане на гърдите се появява силна болка.\nЗа да сте наясно със здравето си, обърнете внимание на следните симптоми:\n1.Още в ранните стадии има болки в гърдите (обикновено преди менструация).\n2. При опипване може да се усетят възли и уплътнения в областта на млечната жлеза.\n3. В някои случаи се увеличават лимфните възли под мишницата.\n4. Има гнойни течения от зърната.\nАко имате който и да е от горните симптоми, трябва незабавно да се консултирате с лекар, за да извършите изследване и да елиминирате възможността за злокачествен тумор.\nАко има големи уплътнения в гърдите, т.е. при възловата мастопатия, лекарят трябва да извърши резекция, за да проучи материала. Хистологично изследване се провежда, за да се определи дали има ракови клетки.\nПри установяване че е доброкачествено образование, специалиста ще предпише терапия (хапчета, кремове, билкови чайове) или хирургично лечение. Хирургичното лечение включва операция и се използва в много редки и тежки случаи. Но ако жената посети лекар навреме, в 90% от случаите, терапевтичното лечение на мастопатия е достатъчно.\nКогато специалистът е установил, че причината за заболяването е хормонален дисбаланс, се предписани контрацептиви или хормонални лекарства в зависимост от резултатите от изследването.\nПри болка, могат да се препоръчат обезболяващи и диуретици. В допълнение, лекарят ще препоръча хомеопатични препарати, които насърчават резорбцията на възли и образованията .\nНа пациентът се предписва специална диета, базирана на балансирана диета, храни богати на фибри, без кафе, силен чай, шоколад и продукти, съдържащи какао. Може да се препоръчат и успокояващи чайове от билки: хвощ, бял равнец, жълт кантарион, коприва, живовляк и др.\nМастопатията изисква редовни посещения при лекаря. Лечението отнема много време и може да продължи дори цял живот.\nВажно е да не пренебрегвате ежегодните прегледи на гърдата. Ултразвуковите и рентгенови изследвания са отлични диагностични методи. Опитайте се да правите прегледи у дома.\nНе забравяйте! Ако не се погрижите за мастопатията , тя може да се превърне от доброкачествен в злокачествен тумор.\nВижте още:Причини за възникване на мастопатия


Berkemann Lorenza Silver 18 - Грижа за краката\n> Удобни обувки и чехли>Намаления>Berkemann Lorenza Silver 18\nBerkemann Lorenza Silver 18\nДамски сандали с мека анатомична стелка от серията Berkina.\n3,3 см (2,2 см ефективна)\nЕ-H (за широко ходило)\nМодел: Berkemann Lorenza 01159-696\nBerkemann Lorenza Silver 18
Линията Berkina предлага чехли и сандали, които отговарят на всички изисквания за удобно ходене. Отлично направеният шев, свързващ горната част с подметката, гарантира дълготрайност и особена гъвкавост при движение. С вътрешна стелка, изработена от специално обработена мека телешка кожа. Удобното легло за петата и оформеният надлъжен свод гарантират комфорт през целия ден. Подходящи за хора, които имат проблеми с краката или работят продължително време в право положение.

 Материал:	 естествена кожа

 Височина на тока:
	 3,3 см (2,2 см ефективна)

 Ширина:
Е-H (за широко ходило)

 Модел:	 Berkemann Lorenza 01159-696

 Производител:	 Berkemann GmbH & Co. KG, Германия


Номер на оферта:35342\nПлощ:83 кв.м. Обзавеждане:необзаведен\nАДРЕС- Максимален избор, най- добри цени! Апартамент на 2-ри жилищен етаж, състоящ се от дневна с кухненски бокс, 2 спални, баня, WC, две тераси. Има възможност за мазе- 300 евро/кв.м.\nОбади се СЕГА и цитирай този код 35342