Admin Oct 4 '14\nМонтирай сам улука и водосточните тръби – част II\nНай-досадната част от работата е отстраняването на стария ламаринен улук. За тази цел керемидите от първия ред трябва да бъдат повдигнати и преместени 1–2 реда по-нагоре, за се освободи необходимото за работа място. След като лентичките, които придържат улука бъдат огънати нагоре, неговото сваляне вече не представлява проблем. Старите метални скоби с 99,9% вероятност са били приковани с ръждясали през годините пирони, за чието изваждане най-подходящият инструмент е къс „кози крак“. В зависимост от дълголетието на покривната конструкция най-вероятно единствено наличната някога в складовете за строителни материали покривна мушама отдавна е навлязла в стадий на разпадане. Ето защо е добре да се вземат някакви, макар и временни, мерки за частично закърпване на положението, докато дойде време за подмяна на старите керемиди с нови. Става дума за защита на дъсчената обшивка поне в откритата от керемиди ивица. Под края на старата мушама може да се подпъхне, докъдето е възможно, ивица от специално покривно фолио, което да отвежда в улука евентуално проникналата под керемидите вода. Фолиото се приковава към дъските със скоби и такер\nАко изобщо има някаква тънкост при монтирането на улука, това е да му са даде подходящ наклон за оттичане на водата към водосточната тръба. Препоръчителната стойност на този наклон е 2–3 mm/m. На 10 m улук това прави денивелация от някакви си\n20–30 mm, която от земята въобще не се забелязва. Затова по наше мнение, стига широчината на челната дъска да позволява, този наклон може да се увеличи примерно на 5 mm/m. Така ще се ускори оттичането на водата и улесни отмиване на попадналите в улука замърсявания. Колкото и старателно да се работи, добре е накрая да се провери функционирането на улука като в най-високата му част се изсипе бутилка вода, за да се проследи дали се оттича безпрепятствено.\nИзползването на пластмасови скоби има голямото предимство, че закрепването им в права редица при необходимия наклон става много лесно. Той се контролира с нивелир. Колкото е по-добър и точен, толкова по-добре. Показаният на снимката нивелир с електронно отчитане Sola е най-доброто, което може да се желае – висока точност, видима от разстояние цифрова индикация, възможност за определяне на наклона в различни мерни единици, запаметяване на избрана стойност, при достигане на която той издава звуков сигнал. Нивелирът има и точков лазерен прожектор, с чиято помощ много точно и лесно може да се определи местоположението на скобата в срещуположния край на улука.\nСлед като местоположението на двете крайни скоби бъде определено, подреждането на останалите може да стане и по опънат между тях канап. На практика и при липса на помощник работата може да се улесни като с оглед нивото, определено от първия ред керемиди, се определи най-високата точка в края на улука. Така се закрепва първата крайна скоба. След това в нея се поставя края на първото (в случая четириметрово) парче улук. Нивелирът се поставя в него и по отчитания наклон се определя местоположението на скобата в другия край. По същия начин се задава наклона и на следващото парче. За всеки случай все пак не е зле да се опъне и канап, по който лесно се проверява дали в мястото на свързване не се е получила макар и малка чупка. След това вече двете парчета на улука може да се съединят с помощта на снадката. Междинните скоби се разпределят равномерно по местата си и се закрепват с винтове. За улесняване на работата е повече от желателно да се използва малка акумулаторна отвертка. При това колкото е по-малка и по-лека, толкова по-добре, стига мощността й да е достатъчна за завиване на винтове за дърво с големина примерно 4х25.\nПри обща дължина 900 cm улукът бе сглобен от две четириметрови и едно еднометрово парчета. Съединяването с помощта на снадка, както и монтирането на водосточната кутия става изключително лесно и бързо. Задният край на улука се подпъхва и влиза докрай в оформения в задния край на свързващия елемент нут. След това с лек натиск предният закръглен кант на улука се притиска, докато влезе и прилегне на предвиденото за него място. Получава се здраво свързване, което при необходимост обаче лесно може да бъде разглобено. По същия начин става закрепването на улука в скобите. Желателно е също така всяка една от пластмасовите скоби да бъде допълнително подсилена, като краят й се привърже с парче тънка поцинкована тел. Единият му край се промушва през нарочно направен за целта отвор и се усуква. Другият се завива около един от винтовете (това се вижда на снимката).\nДвете тапи в краищата на улука се залепват с лепило за твърд PVC. То се втвърдява окончателно за едно денонощие.\nВече посочихме някои тънкости при свързването на водосточните тръби. Освен тръби, колена под ъгъл 45°, 67° и др. системата включва още муфи, тройници и заустващ елемент за свързване с канализационната тръба. В нашия случай освен тръби бяха необходими четири колена и муфа, която се вижда на снимката.\nТръбите се закрепват към стената със скоби, в случая от пластмаса. За съжаление фабричните скоби са напълно неподходящи за закрепване към стени с външна топлоизолация, защото винтчето им е дълго едва 35 mm. Според нас то е негодно и за измазан с хоросан тухлен зид, камо ли при наличие на външна топлоизолация. За щастие това винтче лесно може да се извади, а открилият се отвор в скобата позволява преминаването на винт с диаметър 8 mm. Така всяка скоба се закрепва с винт и дюбел, чиято дължина се подбира според дебелината на топлоизолацията и вида на материала, в който се закрепва. В типичния случай на стени иззидани с тухли-четворки, за да държи що-годе здраво, дюбелът трябва да проникне на дълбочина поне 50 mm. Като се добави дебелината на топлоизолацията плюс 8–10 mm дебелина на скобата, в конкретния случай са необходими дюбели с дължина поне 150 mm. След като върху стената се определи местоположението на водосточната тръба, се пуска отвес или с помощта на лазерен нивелир върху нея се маркира вертикална линия, по която се разполагат скобите. Те се поставят на разстояние 2–2,5 m една от друга, като е желателно тръбата да бъде укрепена в началото и края на вертикалния участък, както и на местата, където има чупки, тройници или елемент за отклоняване на водата за събирането й в резервоар.\nПластът топлоизолация се пробива със свредло за метал, след което отворът в тухления зид се прави с перфоратор и свредло SDS Plus с твърдосплавен връх. За да не се разкъртят стените на отвора поради крехките и тънки стени на тухлата, се препоръчва пробиването да се извършва при изключено ударно действие.\nКакво би могло да се желае още\nСред завършване на отводняващата покрива система останаха нерешени два проблема. Единият е защитата на улука от задръстване с паднали от дърветата листа. От трите споменати в статията производители единствено Marley предлага специална пластмасова мрежа, която поставена в улука не позволява на стичащата се по керемидите вода да го задръства с паднали върху покрива листа. Това е сериозен проблем, когато къщата е заобиколена от високи широколистни дървета. Ако след завършване на листопада, когато нерядко покривът е вече заснежен и обледенен, т.е. убийствено опасен за движение по него, улуците не бъдат ежегодно почиствани, водата ще започне да прелива, а често и да замръзва, когато не може бързо да се оттича. Поставената в улука мрежа задържа листата, и щом те изсъхнат, вятърът лесно ги отвява. С две думи мрежата се самоочиства. Такава мрежа несъмнено може да се постави и върху улуците на производители, които не я произвеждат и предлагат. Това, което охлажда ентусиазма, отново е цената – 28 лв. за мрежа с дължина 2 m. При обща цена на материалите за описаната тук система 226 лв., допълнителното оскъпяване от 140 лв. за покупка на мрежата не е за пренебрегване. Така че решението остава за индивидуална преценка.\nОтделно от тази мрежа, покриваща целия улук, има и специални мрежести „кошнички“, които се нахлузват върху отвора във водосточната кутия, за да предпазват тръбата от задръстване с листа. Те са съвсем евтини, но при натрупване на повече листа „кошничката“ допринася за задръстване на водосточната кутия и вместо да се оттича, водата ще прелива.\nВ зависимост от близостта на високи дървета незащитеният цялостно с мрежа улук рано или късно се запълва с листа, мъх, както и парченца от ронеща се мазилка от комините. Още по-неприятно е попадането в улука на люспи и по-едри парчета от керемиди, когато те са неизлечимо страдащи от вродена хронична склонност към саморазпадане. Това със сигурност се отнася за наследените отново от миналото с така родно звучащ надпис „Овча могила“, обясняващ навярно способността им в продължение на повече от 20 години да се разпадат методично. Така че периодичното почистване не само на улуците, а и на целия покрив, е неизбежно. Най-лесно и ефективно това става с водоструйна машина, стига да се намери подходящо място на покрива за нейното поставяне и достатъчно дълъг маркуч за подаване на вода. Мокрите и хлъзгави керемиди обаче се превръщат в още по-опасна пързалка, което налага и още по-стриктни мерки за обезопасяване. Почистването на улуците може да бъде силно улеснено и да се върши без да се налага непременно качване на покрива. Някои производители на водоструйни машини предлагат и дълги дъгообразно закривени в края накрайници, които са предвидени за измиване на улуци.\nНакрайници за почистване на улуци се предлагат и към някои електрически или бензинови въздушни метли. При дължина около 3 m с дъгообразно огънат край, накрайникът може да „бръкне“ в улука, при което на работещия не се налага да се отделя от земята или пък може да работи от ниска стълба.\nДруго решение, което също заслужава сериозно обмисляне, е възможността дъждовната вода от покрива да се събира и използва за напояване в градината, вместо да изтича напълно безполезно в канализацията или още по-лошо да препълва септичната яма. Ние българите като че ли продължаваме да се отнасяме недружелюбно към природната среда, а често и по варварски враждебно – типичен пример е паленето на стърнищата, изгарянето на храсталаци, клонки и опадала в двора шума, вместо те да се събират и превърнати в компост те да се използват за наторяване на почвата. В Германия, например, поставеният до водосточната тръба пластмасов бидон в двора е обичайна гледка. Вместо да се губи, дъждовната вода се събира в него. За целта се използват различаващи се по конструкцията си елементи, които, поставени по пътя на водата, я отклоняват и отвеждат към резервоара. Съществуват няколко вида такива устройства. Най-просто устроените, и съответно най-евтини, имат подвижна клапа, която наподобява улей. Когато тя се намира във вертикално положение, плътно прибрана до тръбата, водата продължава пътя си безпрепятствено. Щом клапата се завърти надолу, задният й край препречва пътя на водата и по улея тя потича към съда. Устройство от този вид с присъединителен диаметър 75 mm, струва 43,99 лв. Има и по-усъвършенствани модели с преливник, които чрез маркуч са свързани постоянно към съда за събиране на вода. Тя се стича към него, докато нивото й не достигне дадена граница. След това на принципа на скачените съдове водата започва да прелива и продължава пътя си в тръбата. Такова устройство (диаметър 105 mm) струват около 85 лв. В проспектите си Marley предлага и устройство с преливник и вграден филтър за грубо очистване, така че в резервоара да влиза пречистена вода.\nЦените несъмнено не са за пренебрегване и във всеки случай не способстват за лесното взимане на макар и правилното по принцип решение за покупка. Въз основа на количеството на средните за района валежи, цената на устройството и резервоара, с отчитане на стойността на питейната вода, лесно може да се пресметне за колко време тази инвестиция би се изплатила. При това не бива да се забравя, че питейната вода не е предназначена за напояване, нейният недостиг ще става все по-осезаем в бъдеще, цената й също несъмнено ще расте. Устройството за събиране на дъждовна вода се подбира според диаметъра на тръбата. Когато се комбинират елементи от различни производители, например монтирането на устройство на Marley с присъединителен диаметър 105 mm към тръби с диаметър 100 mm на друг производител, това не представлява проблем, защото минималната пролука лесно може да бъде уплътнена.\nЗа съжаление разсъжденията и колебанието ни около икономическата целесъобразност от покупката на устройство за събиране на дъждовната вода намериха своето естествено развитие. Това установихме месец по-късно, когато посетихме повторно магазина, от който тръгнахме, за да сверим до стотинка посочените в статията цени. Оказа се, че тези продукти междувременно са били изтеглени от продажба именно поради липсата на търсене. Все пак на първо място, преди цената, бихме поставили липсата на всякаква информация за тези устройства за събиране на вода, за смисъла от такава покупка. А когато един при това скъп продукт не се познава, той просто не се търси, не бива и забелязан на щанда. Това всеки сериозен производител би трябвало добре да знае.\nМежду другото италианската First Plast също произвежда устройства за събиране на дъждовна вода, ала те пък изобщо не се внасят в България. Това очевидно е решение по преценка на вносителя. Жалко!\nНакрая няколко думи за сигурността. Работата по покрива и въобще на високо е опасно занимание и винаги трябва да се върши при взимане на всички необходими мерки, гарантиращи безопасността на работещия. Трябва да се ползват само стабилни метални стълби, а още по-добре лесно за пренасяне и монтиране алуминиево скеле, като показаното на снимката. То може да бъде наето за няколко дена срещу дребна сума.\nОсвен това, и особено при работа върху покрив, е задължително използването на лични предпазни средства от арсенала на алпинистката техника – фабрична тазобедрена седалка или импровизирана седалка от помощно въже, годно въже и самохват или поне осигуровка с помощно въженце със самозатягащ възел върху основното за задържане при неволно подхлъзване. Това е тема, която досега не е разработвана в списанието, пропуск, който очевидно трябва да се коригира.\nС две думи, когато се работи на височина, достъпна от стабилна стълба или лесно преносимо алуминиево скеле и са осигурени необходимите средства за обезопасяване, едва тогава се захващайте да майсторите улуци и водосточни тръби. Поемането на какъвто и да било хазартен риск е недопустимо.\nСлед като в кратък обзор (НС 9-10/2011) представихме за пръв път в България продуктите на испанската фирма Rubi, специализирана в производството на машини и инструменти, приспособления и помощни материали за облицовки с керамични и плочи от естествен камък, сега ще хвърлим поглед на ръчните инструменти за рязане на плочи. Като начало ще представим три от по-евтините, и поради това най-масово използвани инструменти. Rubi се е наложила като марка за професионални инструменти. Действително, дори и разгледаните тук, макар и да стоят на по-ниско стъпало в производствената листа на испанската фирма, в сравнение с ръчните инструменти за рязане на плочи с никому непознати марки, наводнили масовия пазар у нас, тези може да бъдат охарактеризирани като професионални и на ценовото равнище, характерно за любителските инструменти.\nКачеството на изработка, и най-вече точността при рязане и счупване на плочата по направения от ролката срез, ги правят не само подходящи за любителска работа, но STAR-50, и особено моделът SPEED 62, биха вършили добра работа и на майстори, които си изкарват хляба с настилки и облицовки от плочки.\nСпоред възприетата от самия производител класификация и трите модела попадат в групата на стандартните ръчни инструменти, а SPEED 62 има и версия (SPEED Plus 62), която е представител на полупрофесионалния клас.\nИ трите инструмента позволяват т.нар. многоточково счупване на плочката. Това е така, защото крачето, с което се натиска плочката, за да се счупи по линията на рязане, е шарнирно закрепено под главата с режещата ролка. Това позволява плочката да се натисне на най-подходящото място по цялата дължина на среза. На практика това означава още, че и трите инструмента са еднакво подходящи за успоредно на канта или диагонално рязане на плочи.\nЦифрата в наименованието на всеки от моделите показва максималната дължина на страната на плочите, които може да се режат с инструмента. Дори и най-малкият от тях, POCKET-40, може да реже плочки с размери до 42х42 mm при успоредно на канта рязане и до 36х36 mm при рязане по диагонал. С две думи, той е напълно достатъчен за изпълнение на облицовки в домашна среда, стига това да не е някоя „прогимназия“ сгушена в китна вилна зона. Първите два модела са подходящи за рязане на плочи с дебелина до 12 mm, докато SPEED-62 е пригоден за рязане на плочи с дебелина до 15 mm.\nХарактерно за ръчните инструменти на Rubi е, че режещата ролка е фабрично монтирана на носач, който се закрепва в главата – притиснат чрез завиване на ръкохватката. Това улеснява много смяната на режещия инструмент с нова или с различен диаметър ролка. Положението на ролката може да се променя и регулира по височина според дебелината на плочата. Значително предимство на това решение е, че ролката се върти свободно при фабрично зададен нищожно малък луфт между нея и стените на процепа в носача. Иначе казано, страничното биене е на практика елиминирано, което осигурява по-висока точност при рязане по желаната линия. Режещите ролки са изработени по патентована от Rubi технология от високочествен твърдосплавен метал, волфрамов карбид, като дълготрайността им възлиза на около 600 m срез. За отбелязване е, че фирмата предлага и специални модели на режещи ролки с покритие от титаниев карбонитрид (с обозначение Gold), които имат три пъти по-голяма дълготрайност. Формата на носачите на ролките също е патентована. Проектирана е с оглед постигане на по-прецизно рязане и минимални вибрации при движението на ролката.\nРолките се различават и по диаметъра си – от стандартните Ø6 до Ø10 (при стандартната серия), като по-големите се използват за рязане на плочки с по-грапава повърхност (предимно за подови настилки). Ролките с диаметър Ø6 са най-подходящи за рязане на плочи за стенни облицовки и частично за плочи от порцелан. За подови плочи най-подходящи са ролките с диаметър 10 mm и частично – с Ø8 mm. Изборът на ролката може да се прецизира и според твърдостта на плочата, дали е теракотена или фаянсова с твърда и много гладка глазура.\nНеобходимо е да се има предвид, че ролките и техните носачи се различават и според серията на инструментите, за които са предназначени – стандартна, полупрофесионална или професионална серия, както и при отделни модели.\nТрите модела, обект на тази статия, се предлагат стандартно с режещи ролки от вофрамов карбид с диаметър 6 mm. Конструкцията им е класическа – главата се плъзга по два успоредни тръбни водача от стомана с полирана повърхност и антикорозионно покритие. Върху основата им са залепени по две ивици еластична материя, които улесняват счупването на плочата по линията на рязане.\nИнструментът се предлага в две разновидности – POCKET-40 и POCKET-50, като вторият реже плочки с 9 cm по-големи. Максималните размери на рязаните плочи с този модел са:\n» Успоредно на канта рязане – 42х42 cm\n» Диагонално рязане – 30х30 cm\n» Дебелина на плочата – макс. 12 mm\nТеглото му е 2,9 kg\nХарактерно за този модел са допълнителните опори от пластмаса, които са шарнирно монтирани от двете страни на основата. Това е направено с цел намаляване на теглото и габаритите на инструмента, с което се улеснява неговото пренасяне.\nГлавата е изработена от твърда пластмаса.\nИма двустранна мерна скала с обхват 4 cm.\nИнструментът е подходящ за рязане на плочки с максимални размери:\n» Успоредно на канта рязане – 51х51 cm\n» Диагонално рязане – 36х36 cm\nТеглото му е 4,0 kg\nОсвен този, се предлагат още и моделите STAR-30, STAR-40 и STAR-60, които се различават единствено по максималните размери на плочите.\nИма двустранна мерна скала с обхват 7 cm.\nТози модел също се предлага в няколко разновидности, които се различават само по дължината си, т.е. по максималната големина на рязаните с тях плочи. Това са моделите SPEED-42, SPEED-72 и SPEED-92.\nМоделът RUBI SPEED-62 е предназначен за рязане на плочи с максимални размери:\n» Успоредно на канта рязане – 62х62 cm\n» Диагонално рязане – 44х44 cm\n» Дебелина на плочата – макс. 15 mm\nТеглото му е 7,0 kg. Главата на инструмента е метална.\nИма двустранна мерна скала с обхват 10 cm и подвижен линеал, който да ограничава странично плочата при право или рязане по диагонал (45°). Така се улеснява работата, когато се налага отрязване на повече плочи при еднаква широчина. От двете страни на плота има две подвижни пластмасови рамена, които осигуряват допълнителна опора при рязане на по-големи плочи.\nНакрая да споделим няколко думи за техниката за рязане на плочите. Плочата се поставя върху основата на инструмента, като местоположението й се определя по скалата, с помощта на страничния линеал или по очертана върху нея линия на рязане. Носачът с ролката се регулира така, че ролката да опира върху плочата, а подвижното краче (за счупването) да остане по-високо и да не докосва плочата. Първоначално се прави съвсем къс срез, около 1 cm, от вътрешността до канта на плочата. След това ролката се връща отново върху вече направения срез и от края му се продължава до срещуположния край на плочата. Главата се избутва напред при съвсем лек натиск върху ръкохватката. Ролката очертава непрекъсната равномерна фина бразда върху повърхността на плочата. Прекомерният натиск няма да улесни счупването на плочата, ала със сигурност ще скъси дълготрайността на ролката.\nЩом достигне края на плочата, ролката попада в междината между двете мерни скали и крачето опира върху плочата. Избира се мястото, върху което да се натисне, най-често в края на плочата и на среза, и с премерен натиск върху лоста плочата се счупва по очертаната от ролката бразда. При добре заточена ролка линията на рязане се получава права и с остър без нащърбване кант.\nНа демонстрацията по време на дилърската среща на „Ташев-Галвинг“ представителят на Rubi показа, че може да се отрязват и ивици с широчина не повече от 1 cm, а също така, че с тези инструменти плочите могат да се режат не само по права линия, а и по дъга от окръжност или друга крива линия.\nЗа допълнителна информация и покупка се обръщайте към фирма „Ташев-Галвинг“.\nНови акумулаторни винтоверти за домашната работилница\nСред новостите в инструментариума, предназначен основно за домашните майстори, се открояват две нови акумулаторни отвертки, или още винтоверти, според възприетото в техническата им документация наименование – моделите PSR 14,4 LI-2 и PSR 18 LI-2. Те заменят досега продаваните модели със същото наименование и привличат вниманието най-вече с електронното управление на големината на въртящия момент, при чието достигане въртенето се изключва автоматично. За разлика от класическата и масово разпространена система с механичен съединител, който превърта с характерното шумно прещракане и вибрации на инструмента при достигане на зададената големина на въртящия момент, при двата нови модела на Bosch това става напълно безшумно, без вибрации и, бихме казали, елегантно – електронната система (Bosch Power Control) изключва въртенето и така винтът бива предпазен от скъсване, шлицът му от повреждане или повърхността на предмета да бъде повредена поради презавиване. Задаването на максималната големина на въртящия момент и избора на предавката (машините са с двускоростен редуктор ) става чрез един бутон с комбинирано действие. По време на самото завиване или развиване на винта работещият може да следи големината на приложения въртящ момент, която се обозначава чрез пръстен с 10 светодиода.\nВ сравнение с по-старите модели, новите машини са с около 20% по-къси и с около 15% по-леки. С дължини съответно 182 mm за по-малкия и 187 mm за по-мощния модел, те са най-компактните за момента машини в своя клас на световния пазар.\nКъм удобствата за работещия трябва да споменем ергономичната ръкохватка и мощният светодиод (Power Light), който осветява мястото на работа. Прави впечатление, че тези машини са богато снабдени със светодиодни индикатори. Освен за големината на въртящия момент, така се обозначава зададената посока на въртене, а индикатор с три светодиода, намиращ се върху батерията, показва степента на зареждането й.\nДвете машини се различават основно по стойността на захранващото напрежение, което оказва своето отражение върху големината на максималния въртящ момент и съответно на диаметъра на пробиваните отвори и завивани винтове. Прави впечатление също така, че разликата в теглото между двете машини е 160 g, а разликата в дължините им – само 5 mm. Това ни навежда на мисълта, че с оглед на по-големите възможности при избора коя от тях да бъде предпочетена, везните биха натежали в полза на по-мощната машина. Това ни убеждение се засилва и от факта, че PSR 18 LI-2 е член на фамилията Power 4All от зелената серия, чийто машини ползват една и съща литиево-йонна акумулаторна батерия. Наличието на други машини от същата серия позволява използването на една и съща батерия за извършване на различни дейности. Това е особено ценна възможност за домашната работилница, където естеството на работа не предполага едновременно използване на всички машини, нито непрекъснатата им работа осем часа на ден. По тази причина PSR 18 LI-2 може се купи и във вариант без батерия и зареждащо устройство, с което покупната цена се намалява наполовина.\nПриложение на газобетонните блокчета YTONG за повишаване на огнеу...\nН.с. II ст. инж. Детелин Спасов, „Научно-приложен институт по пожарна и аварийна безопасност“\nИнж. Васил Манолов, ИТОНГ България ЕООД, „Строителство и приложна техника“\nПри проектирането на строителни конструкции и елементи се вземат предвид изискванията на различни нормативни документи. Техните предписания са свързани с осигуряване на безопасността, здравето и комфорта на живот на обитаващите помещенията. Огнеустойчивостта на сградите е един от водещите критерии, имащи отношение към сигурността на нейните обитатели и тяхното имущество.\nОсновният нормативен документ, регламентиращ изискванията, засягащи пожарната безопасност, е Наредба № 2 за Противопожарните строително-технически норми (обнародвана в ДВ, бр. 58 от 1987 г., актуализирана в ДВ, бр. 33 от 1994 г.). В нея сградите и съоръженията се разделят на пет степени по пожароустойчивост. Съгласно Наредба №2 границата на огнеустойчивост на основните конструктивни елементи и групи на горимост на строителните материалите и изделия, се определят в нотифицирани лаборатории по БДС.\nВ Изпитвателения център по пожарна и аварийна безопасност към Научно-приложния институт по пожарна и аварийна безопасност (НПИПАБ) при МВР бяха проведени изпитвания за определяне границата на огнеустойчивост на фрагменти от стени YTONG и на облицовани с блокчета YTONG стоманени колони. При изпитванията бяха спазени изискванията на действащия национален стандарт БДС 6316-81. Според него границата на огнеустойчивост е интервалът от време от началото на изпитването до настъпване на определено гранично състояние, при стандартно пожарно изпитване.\nГраничните състояния съответно са:\n* Загуба на носеща способност (R) (за колони и стени): разрушаване на изпитвания образец; достигане на деформации и скорост на нарастването им над допустимите; достигане на критичната за материала температура.\n* По топлоизолираща способност (I) (за стени): превишаване на средната температура на ненагряваната повърхност със 160 °С спрямо началната температура на образеца; превишаване на температурата на коя и да е точка от не нагряваната повърхност със 190 °С спрямо началната температура в тази точка преди изпитването; достигане на температура от 220 °С в коя и да е точка от не нагряваната повърхност независимо от началната температура преди изпитването.\n* По непроницаемост (E) (за стени): образуване на пукнатини или отвори, през които преминават пламъци или продукти на горенето, способни да разпространят огъня.\nОблицовка на стоманени колони с газобетонни блокчета YTONG – гаранция за отлична огнезащита\nПри проектиране на строителните обекти, най-често използваните стоманени колони имат сечение 2Т, кухи правоъгълни, кухи кръгли и др. Основната характеристика е тяхната товароносимост.\nПовишената околна температура, причинена от възникването на пожар, бързо намалява механичната якост на елементите поради добрата топлопроводимост на стоманата. Така се стига до момента на изравняване на силите на натоварване и механичната якост при определена температура, след което конструкцията се разрушава. Тази температура се нарича критична температура на строителния елемент (температура на разрушаване). Критичната температура зависи от вида на профила, марката на стоманата, коефициента на натоварване, начина и времето за нагряване, вида на подпиране (ограничаване на разширението) и други фактори.\nЗа да се удължи времето до достигане на „граничната температура” при определен стоманен строителен елемент, се предприемат действия за облицоването им с термоизолационни материали, които да забавят тяхното загряване. Защитата се извършва по различни начини, например показаните на фиг. 1 и фиг. 2.\nЗа характеризиране на топлинното поведение на строителните елементи е въведена зависимостта „фактор на масивност” на сечението. Това е отношението на нагряваната повърхност на елемента, отнесена към обема на нагряваната стомана (S/V), изразена в mˉ¹. Така се стига до един ред от профилни стоманени елементи, с фактори на масивност от 30 mˉ¹ до 380 mˉ¹. Факторът на масивност влияе единствено върху скоростта на нагряването на стоманата. Времена на огнеустойчивост над 30 min могат да бъдат постигнати само с много масивни профили.\nДобрите топлоизолационни качества на газобетонните блокчета YTONG ги правят изключително подходящи за огнезащитна облицовка на стоманени колони. Целта на проведените изпитвания на колони бе да се получат резултати, апроксимацията на които да даде възможност да се покрие възможно най-голям диапазон от фактори на масивност за 2Т и правоъгълни кухи сечения. За целта бяха подготвени образци с показаните в табл. 1 видове сечения и фактори на масивност.\nЗащитата на стоманените колони е изградена от газобетонни блокчета с клас по обемна маса D=500 кg/m³, клас по якост 2,5 МРа, коефициент на топлопроводимост на зида е 0,16 W/m.K и дебелина 75 mm. Фугата между отделните блокчета е стандартна, запълнена с лепило на циментова основа с якост на натиск > 10 МРа и с дебелина на слоя от 1 mm до 3 mm. Между външните габарити на стоманените колони и зидарията е оставена въздушна междина от 15 mm ± 5 mm (по конструктивни съображения) за разделяне на носещите колони от неносещата зидария и за поемане на евентуални хоризонтални деформации и технологични отклонения на стоманените колони по време на експлоатацията им.\nПо време на изпитванията не настъпи нарушаване на целостта на огнезащитата от YTONG, падане на части от нея и други специфични явления. Получените граници на огнеустойчивост са представени в табл. 2.\nИзменението на дебелините на използваните за защита блокчета YTONG оказва съществено значение върху границата на огнеустойчивост. Направената апроксимация на резултатите от проведените изпитвания дава възможност да се прогнозират различните граници на огнеустойчивост за критични температури за строителните елементи, като в табл. 1 са дадени резултатите за Ткр = 500 °С. Има се предвид, че се изменя само дебелината на защитните блокчета, като останалите характеристики остават същите.\nИзискванията за огнеустойчивост на сградите са регламентирани от необходимостта за осигуряване на време за евакуация на хората и имуществото, възпрепятстване разпространението на огъня в съседни сектори от сградата и пожарогасителната дейност на органите на НСПАБ. Важна предпоставка за огнезащитата е тя да е евтина, достъпна, с нея да се работи лесно и просто, да изисква минимални грижи за поддръжка и да изпълнява своите функции при специфичните за пожар въздействия. Последните изпитвания, направени през лятото на 2002 г. в Изпитвателния институт към НПИПАБ при МВР доказаха, че блокчетата YTONG притежават всички необходими качества да изпълняват тази роля.\nБлокчетата YTONG са негорим строителен материал с отлични огнезащитни свойства. Те са подходящи за изпълнение на:\n* Пожарозащитни стени.\n* Стени в пожарозащитни преддверия.\n* Противопожарни облицовки на стоманени колони.\nМодерните смесителни батерии имат една ръкохватка, с която едновременно се регулират температурата на водата и нейният дебит от максимален до пълното й спиране. Тези батерии са несъмнено по-удобни за ползване, отколкото обикновените, които имат два спирателни крана – поотделно за топлата и студената вода. Освен това икономисват и вода, защото, веднъж регулирано, съотношението топла към студена вода се запазва, а не трябва при всяко пускане на водата да се регулира наново. Смесителните батерии с една ръкохватка имат и друго голямо предимство – те са дълготрайни, практически не се износват и много трудно дефектират. Не случайно производителите им дават от три до пет години гаранция, а мнозина ги смятат даже и за вечни.\nЗа да ремонтирате батерията, първо трябва да я разглобите – нещо, което може да затрудни незапознатите с устройството й. Първата задача е да се демонтира ръкохватката (сн. 1). За тази цел трябва да се извади декоративното капаче (сн. 2), което прикрива отвора за достъп до застопоряващия ръкохватката винт. Тя е плътно набита върху подвижния накрайник на главата, който най-често има квадратно напречно сечение, и е фиксирана към него с винтче. Винтчето е с вътрешен шестостен и за развиването му е необходима специална отвертка (сн. 3). След като винтчето се отвие, дръжката се издърпва нагоре. След това на ръка се отвива декоративната гайка (сн. 4) и така се открива достъп до главата (сн. 5). За да се извади с раздвижен ключ трябва да се отвие месинговата гайка (сн. 6), която я притиска в тялото на батерията.\nГлавата се изважда (сн. 7) и внимателно се разглобява, като се запомня точното местоположение на отделните ґ части (сн. 8). Вероятността някой от керамичните елементи да е повреден е минимална. Същото може да се каже и за тънките силиконови шайби, които уплътняват въртящите се един спрямо друг елементи. Слабото място са каучуковите уплътнителни пръстени, които се виждат ясно на снимките. Уплътнителите на сн. 10 и 11 имат обло напречно сечение и са поставени в дълбоки легла, поради което вероятността от повреждане е малка. Очевидно, слабото място на главата са трите пръстена с цилиндрична форма, уплътняващи съединението между регулиращите притока на водата керамични елементи и пластмасовия елемент с отвори за трите водни потока (сн. 12). Ясно се вижда, че единият пръстен е разкъсан и това е причинило прокапване на батерията. Ако намерите резервен комплект уплътнителни пръстени, ремонтът ще ви излезе около левче.\nСлед като се подменят уплътнителните пръстени, елементите на главата се сглобяват по обратния ред. Преди главата да се постави и притегне на мястото си, е добре да се огледат и почистят седлата на двата отвора в тялото на батерията (сн. 13). Ако те са надрани или по тях има грапавини от отложен варовик, трябва внимателно да се шлифоват.\nКласическият и най-често прилаган начин за изграждане на вътрешното стълбище в една сграда е самоносеща се стоманобетонна конструкция, която се излива преди или заедно с подовата плоча на горния етаж. Даже и едноетажните къщи имат вътрешно стълбище, което води към мазето. Стълбището става най-лесно и дълготрайно, когато се отлее от бетон. Щом приключи грубото строителство и къщата стигне „до покрив”, се приема, че около половината от работата е свършена. Остава другата половина, която изисква повече време, старание, а и средства. Довършителните строителни работи са и територията, в която домашният майстор лесно може да се изяви, особено при направата на различни подови и стенни облицовки. С плочки може да се облицоват и стълбищата, които до този момент представляват грубо отлети бетонни стъпала. Класическото допреди няколко години решение за направа на мозайка е вече напълно демодирано. То е трудоемко и скъпо, при което в къщата се внася немалко влага, а замърсяването при шлифоването е голямо. Освен това външният вид на обикновените мозайки вече едва ли ще задоволи все по-привикващия към новите строителни материали и домашен лукс българин.\nНай-често прилаганото решение за бетонни стълбища в частни жилищни сгради е облицоването им с плочи от гранитогрес – изкуствен керамичен високотехнологичен материал, който бързо се наложи и на българския пазар като предпочитано подово покритие. Защо гранитогрес, а не обикновена подова керамика?\nПроизведените от него подови плочки имат редица, при това много съществени, предимства пред класическите керамични плочки. Цените на плочите от гранитогрес вече почти се изравниха с цените на вносните керамични плочи, което също е мощен стимул за бързото им навлизане в личното строителство.\nПлочки от гранитогрес на утвърдени италиански и испански производители може да се намерят на цена около 22-23 лв./m². Обикновената вносна керамика струва около 18-20 лв./ m², докато доста добри български подови плочки може да се купят и за около 12-14 лв./ m².\nГранитогресът е изкуствен материал, получен от сухо пресовани много фино смлени минерали (фелдшпати и флуорити), изпечени при температура около 1300 °C. При тези условия се получават плочки, които по всички технически и експлоатационни показатели далеч надвишават обикновените керамични плочки със или без глазура. Нещо повече, те превъзхождат и практически всички облицовъчни плочи от естествен камък.\nПлочките от гранитогрес са изключително твърди и износоустойчиви. Това до голяма степен се дължи и на факта, че плочките имат еднороден по структура и цвят състав. При обикновените керамични плочки лицевата декоративна повърхност е покрита с тънък слой твърда, но крехка глазура. При нейното отлющване отдолу се показва друг, силно различаващ се материал. Поради това, даже и да се надраска плочка от гранитогрес, драскотината ще бъде трудно забележима, защото няма различие в материала на повърхността и в дълбочина на плочката.\nДруга важна характеристика на гранитогреса е изключително малката му водопопиваемост, която практически клони към нулата. Това на практика означава, че той е не само изключително подходящ за поставяне в мокри помещения, но и на открито – на тераси и балкони, защото нищожната водопопиваемост го прави и силно мразоустойчив.\nЕднородната структура на гранитогреса по цялата дебелина на плочката позволява неговото повърхностно шлифоване и полиране, поради което могат да се получат блестящи, наподобяващи мраморни плочи покрития. Поради еднородния си състав плочите от гранитогрес на практика не се глазират. Освен това глазура в случая не е необходима, защото твърдостта на плочката не отстъпва на твърдостта на иначе тънката глазурена коричка, която защитава обикновените керамични плочки.\nПлътната структура на материала и почти пълната липса на капиляри в него правят повърхността на плочките силно устойчива срещу образуване на петна, а прахта и замърсяването на такъв под се почиства много лесно и с обикновени миещи препарати.\nГранитогресът е силно устойчив и на температурни колебания в доста широки граници, което го прави много подходящ за облицоване на пода пред и около камини и други нагревателни уреди. Чрез добавяне в керамичната маса на по-дребни или по-едри минерални зърна на производителите се е удало да създадат плочки, чиято структура отлично имитира различни естествени скални материали.\nПлочките се произвеждат с матова (неполирана), с шлифована или силно полирана, с гладка и релефна повърхност.\nЗначителен интерес представляват и готовите детайли за облицоване на стълбища – цели плочи от гранитогрес със заоблен челен кант и с размери 1250 х 330 х 22 mm за стъпалата и плочи със същата дължина и широчина 145 mm за челата. Освен това се предлагат плочи за стъпала с оформени в предната им част плитки ребра против подхлъзване. Това е разпространена в чужбина практика, но в България, поне ние не знаем някой търговец да внася такива материали. Затова за описаното тук стълбище са използвани обикновени облицовъчни плочи от гранитогрес. Избрахме сравнително рядко срещаната големина 36 х 36 cm. При дължина на стъпалото 105 cm, широчина (дълбочина) 28 cm, и височина 17 cm сметките показаха, че при тази големина на плочките бракът от изрезки (фирата) е най-малък и облицовката излиза най-евтино. Тесните плочки за первазите са отрязани от същите плочки.\nЗа стълбищата е желателно да се подберат плочи с грапава повърхност, които създават по-добри условия за сцепление и вероятността от подхлъзване е значително по-малка. Другото условие за естетически издържано и устойчиво на износване стълбище е използването на специални метални профили (лайсни) за защита и оформяне на челните ръбове на стъпалата. Лайсните придават красив и завършен вид на всяко стъпало. Освен това защитават краищата на плочките срещу отчупване, защото те са най-уязвими при удар от неволно изтърван предмет. Това е мястото върху стъпалото, което е най-силно натоварено на износване при ходене. Най-накрая металните лайсни улесняват облицоването на стъпалата, защото позволяват компенсиране на разлики от 1-3 mm в големината на плочките. Лайсните се предлагат с различно оцветяване, но по-същественото в случая е, че има два основни типа. Показаният на снимките покрива челните кантове на плочките на ивица с широчина около 5-6 mm и практически оформя само ръба на стъпалото. На ивица с приблизително същата широчина лайсната прикрива и горния кант на вертикалните плочки върху челото на стъпалото. Необходимо е при покупката им да се знае, че те трябва да съответстват на дебелината на плочките – 8 или 10 mm. Затова е най-добре първо да се купят плочките и след това с една от тях да се отиде в магазина за лайсните.\nИма и друг вид метални лайсни с по-широка хоризонтална част, върху която е закрепена ивица от износоустойчива пластмаса с широчина 2-3 cm. Предназначението ґ е да осигурява по-стабилна опора при ходене по стълбището и да предпазва от подхлъзване. По тази причина този вид лайсни се използват по-често за външни стълбища, а лайсните от първия вид – за стълбища във вътрешността на сградата. Това делене обаче е съвсем условно, защото лайсните с противоплъзгаща вложка са отлично решение и за вътрешни стълбища. Те съответно са и по-скъпи – около 16 лв./m, докато показаните тук лайсни струват около 10 лв./m.\nСлед като сте взели решение да облицовате стълбището с плочки, остава да ги изберете според вкуса си, да купите металните лайсни, лепило за подови плочки и фугираща смес. Бордовете покрай стълбището може да се облицоват със специални тесни плочки за первази, или пък да се нарежат на ивици плочките, с които е облицовано стълбището.\nПри избора на лепилото е желателно да се съобрази с вида на плочките – обикновена подова керамика или гранитогрес. Производителите на гранитогрес препоръчват използването на специално пригодени за този материал лепила. Причината за това е, че по долната повърхност на плочките липсват отворени капиляри и пори, които подобряват сцеплението с лепилото.\nПреди да започнете лепенето на плочките обаче, трябва да се погрижите за основата, върху която те ще легнат. Най-вероятно е всяко от стъпалата да се нуждае от корекция по височина. По време на изливането на бетона рядко може да се постигне точност „до милиметър”, а и след окончателното завършване на подовите настилки в двата края на стълбата е най-вероятно да се получи денивелация. Разликата във височините на първото и последното стъпало трябва да се разпредели равномерно по всички стъпала, така че след завършване на облицовката те да имат напълно еднаква височина и широчина (дълбочина). В този случай се пресмята средната височина на едно стъпало и според нея височината на всички се коригира чрез полагане на добре подравнена циментова замазка. Това е важно да се направи, защото плочките се лепят много по-лесно и качествено, когато основата под тях е равна. В този случай лепилото служи основно за залепване, а не за попълване на неравностите и нивелиране на покритието от плочки. При полагане на тънки циментови замазки е желателно в тях да се добавят армиращи фибри fibermеsh, които ги предпазват от напукване.\nКогато обаче разликите във височините са по-големи, може да се наложи полагане на по-дебел изравняващ пласт върху стъпалата – примерно 3-4 cm или даже повече. В този случай се постъпва както при отливането на ново стълбище. Измерват се общата височина и дължина на стълбището и мерките се разделят по броя на стъпалата. При оразмеряване на стълбата трябва да се помни, че броят на челата винаги е с едно повече от броя на стъпалата. След това върху стената покрай стълбището с молив и линия се очертава коригираният контур на бъдещото стълбище.\nПоради по-голямата дебелина на изравняващия пласт той се прави от циментов разтвор, а при дебелина над 30 mm и с добавка на филц – на практика се прави силен бетонен разтвор. За всяко от стъпалата се сковава кофраж, както се вижда на сн. 2 и 3. Челните дъски се поставят така, че горните им кантове да лежат точно на коригираното ниво на стъпалото, и се нивелират, за да бъдат хоризонтални. Всяка от дъските е прикована към две вертикални летви, чрез които се фиксира нивото на стъпалото. Летвите са заострени в долния си край, за да оставят по-малки отвори в бетона. Разстоянието между всеки две съседни чела в кофража се фиксира с по две приковани с пирони летви – към страничния кант на по-долната дъска и челно към по-горната (сн. 3). Така се гарантира еднаквата широчина (дълбочина) на всички стъпала. Кофражните чела се укрепват допълнително и чрез приковаване към положени върху кантовете им надлъжно на стълбището дъски.\nСлед като височините на стъпалата се коригират чрез попълване с бетонна смес или циментов разтвор (сн. 4), той се трамбува добре и повърхността на всяко стъпало се захлажда. Изчаква се около седмица-две в зависимост от дебелината на пласта и тогава може да си пристъпи към залепване на плочките.\nПлочките се лепят отгоре надолу (сн. 5). На всяко стъпало първо се залепват хоризонталните плочки, а след това вертикалните, оформящи челото на по-горното стъпало. Накрая се залепва и металната лайсна (сн. 6). Самата лайсна е показана на сн. 7, а на сн. 8 е показано схематично нейното монтиране.\nПлочките се режат с показания на сн. 9 инструмент, който не е скъп и може да се намери в повечето железарски и строителни магазини. С помощта на твърдосплавна ролка по линията на рязане се прави бразда върху лицевата страна на плочката. Отчупването става чрез притискане, като се използва другият край на ръкохватката с режещата ролка. Когато в плочката трябва да се изреже отвор, се ползва малка ъглошлифовъчна машина с диск за рязане на неметали или по-добре е да се работи със специален без сегменти диамантен диск (сн. 10). Дисковете с диамантени зърна с диаметър 115 – 125 mm вече струват не повече от 10-15 лв. С тях се реже по-бързо, по-гладко и почти без вибрации. Реже се на сухо, при което се отделя немалко прах, а отхвръкват и малки люспички, особено, когато плочките имат глазура. Ето защо трябва да се работи с предпазна дихателна маска и защитни очила.\nКолкото и добре да са изравнени височините и широчините на стъпалата, за всяко стъпало плочките се отмерват една по една, защото винаги са възможни малки отклонения (сн. 11). Всяка от хоризонталните плочки се поставя върху равномерно и с еднаква дебелина разстлан пласт лепило (сн. 12). Чрез почукване с гумен чук се намества, докато леко потъне в лепилото, и същевременно с водния нивелир се контролира надлъжно и напречно на стъпалото (за сигурност и по диагонала), за да лежи в хоризонтална равнина (сн. 13, 14, 15 и 16). Така една до друга се залепват и останалите плочки, оформящи стъпалото (сн. 17, 18, 19, 20 и 21).\nСлед това се измерва точно височината на челото на следващото по-горно стъпало, като се мери от нивото на току-що залепените плочки до 2-3 mm под долния край на хоризонталните плочки на горното стъпало (сн. 22). Тази фуга е необходима за монтиране на челния метален профил (виж сн. 8). Лепилото се нанася на равномерно дебел пласт върху гърба на плочката (сн. 23) и тя се притиска на мястото ґ (сн. 24). След това с почукване с гумения чук се намества, докато заеме вертикално положение и прилегне добре (сн. 25). С нивелира се контролира вертикалността на всяка плочка поотделно (сн. 26), а когато е достатъчно дълъг, може да се използва и като добър мастар за проверка дали всички плочки лежат в една равнина (сн. 27).\nЗа дълготрайността и издръжливостта на удари на покритието от гранитогрес, поради крехкостта на материала, е изключително важно под плочките да не останат кухини с въздух. Всяка плочка трябва добре и плътно да прилегне в пласта лепило, а фугите да се запълнят старателно с фугираща маса. Кухините се установяват лесно по глухия звук, който издава плочката при почукване. В този случай е за предпочитане тя да се извади, даже и със счупване, и да се подмени с друга, правилно залепена.\nВъпросът „а ла Хамлет” в случая е дали плочките да се лепят с оставяне на фуги помежду им, или да бъдат плътно прилепени една към друга. Наличието на фуги донякъде придава по-добър вид на стълбището, пък и на всяка друга подова или стенна облицовка с плочки. Същевременно оставянето на фуги дава възможност за минимални корекции при евентуални разлики в големините на плочките и съответно – разминаването между плочките практически не се забелязва. От друга страна, фугите винаги са повече или по-малко слабо място в облицовката и особено, когато са светли, лесно се зацапват и трудно се почистват. Така че въпросът е дискусионен, а в нашия случай плочките са залепени чрез плътно допиране и без фуги.\nСлед като плочките за даденото стъпало се залепят, може да се пристъпи към поставяне и на металната лайсна. Тя е от алуминий и лесно се отрязва според дължината на стъпалото. Вдлъбнатата част на лайсната се запълва с лепило (сн. 28) и тя се поставя на мястото й, така че плоската перфорирана част да потъне в лепилото на хоризонталния ред плочки (сн. 29). Лайсната се набива внимателно с гумен чук, докато плътно прилепне на мястото си и равномерно обхване челата на плочките (сн. 30).\nЧесто пъти за икономия на материал се прави снаждане на парчета (сн. 31 и 32). Две парчета се съединяват много точно без снадката да си личи, когато се допрат по оригиналните си, фабрично обрязани кантове. Ако се налага снаждане откъм страната на рязането, краищата им се изпиляват със ситна плоска пила (сн. 33), така че да прилегнат плътно един към друг.\nСлед като всички стъпала са облицовани с плочки, фугите помежду им, колкото и тесни да са те, се запълват със специално предназначена за тази цел фугираща смес. За предпочитане е тя да се нанася във фугите със стоманен шпахтел (сн. 34), а не чрез втриване с гъба, защото повърхността на плочките е грапава и по-трудно се почиства.\nНакрая се нарязват ивици от плочки и те се залепват, като образуват бордюр по продължение на стълбището. Неговото предназначение е да прикрие останалите между плочките и стената пролуки и да предпазва стената от намокряне при почистване на стълбището с мокър парцал или при разливане на вода.\nИма теми, които са вечни и винаги ще бъдат актуални. Такава е отоплението на жилищата ни, защото, поне на нашата географска ширина, от това зависи физическото оцеляване на всеки от нас през зимата. Проблемът има две страни. Едната е доставянето на достатъчно количество възможно най-евтина топлинна енергия, а другата – нейното съхраняване и най-ефективно използване. Защото какъв е смисълът да се налива вода в разсъхнала се бъчва, която тече отвсякъде. Така и нашите жилища повече или по-малко пропускат навън и разпиляват скъпоценната топлина, като парите ни отиват, и в преносния, и в буквалния смисъл, на вятъра – за затопляне на околното пространство.\nЗатова намаляването на топлинните загуби в жилищата ни чрез тяхното изолиране е тема, към която отново и отново ще се връщаме. За пръв път направихме опит за по-всеобхватно разглеждане на проблема и решенията, водещи до икономия на енергия в първата у нас по тази тема книга „Как да пестим енергия“ издадена през далечната 1984 г. Оттогава нееднократно сме разглеждали един или друг аспект на този проблем на страниците на „Направи сам“. За изминалите вече 20 години единствено се промениха възможностите ни за решаване на проблема, защото на пазара вече се продава всичко, с което се работи в цивилизованите държави. За нас, българите обаче, проблемът си остава все така актуален, защото почти целият ни сграден фонд от преди десет и повече години е проектиран, строен и озаконяван крайно непрофесионално и безотговорно от гледна точка на енергийната ефективност. Да не говорим за използваните в строителството допотопни и неефективни материали, което е най-видно при дограмата. След като българинът започна да плаща непоносимо високи спрямо доходите си суми за отопление, той едва ли се нуждае от агитация за необходимостта от правене на икономии, а отчаяно търси решения как да намали тези разходи. От пазарна гледна точка вече проблеми няма. У нас се предлага всичко необходимо за оптимално решаване на проблема, немалко са и фирмите, специализирани в предлагане на цялостни решения за топлинна изолация. Проблемът е преди всичко финансов, защото, за да отговарят на съвременните норми, жилищните ни сгради би трябвало да бъдат обърнати „с хастара наопаки“ и едва ли не да се построят наново. Това напълно се отнася и за къщите, строени, както се казваше едно време, по стопански начин, т.е. който с каквито материали успее да се снабди и преди всичко с личен, на семейството и на приятелите си труд. Същевременно обновяването на по-малките жилищни сгради е по-лесно, защото по-лесно може да се постигне единомислие и солидарно участие във финансирането на операцията, а то никак не е малко. Между обитателите на големите блокове достигането до колективно решение и още повече до възможността за участие на всяко домакинство в разпределението на общите разходи е почти невъзможна задача.\nПривеждането на една строена преди 1989 г. къща в годен за обитаване според съвременните норми вид означава най-малкото подмяна на водопроводната инсталация, изграждане на нова или пълна подмяна на старата отоплителна инсталация (ако въобще има такава), задължителна подмяна на всички прозорци (особено със слепените крила) с модерна дървена или пластмасова дограма със стъклопакети (по-добре с „К-стъкла“), опаковане на всички външни стени с топлоизолация, основно ремонтиране на покрива с направа на подпокривна топло- и пароизолация и, по всяка вероятност, пълна подмяна на старите керемиди с обилни включвания на частички негасена вар в тях, както и на разпадналата се след няколко години експлоатация битуминизирана покривна мушама под тях със съвременни водоплътни и паропропускливи мембранни материали. В списъка би трябвало още да се включи поставяне на топлоизолация откъм мазето, смяна на входните врати, подмяна на подовите покрития, на картонените вътрешни врати и др. Нерадостният извод е, че в повечето случаи е по-лесно и по-евтино да се построи като хората нещо ново и на празно място, защото кърпежите на стари постройки често е по-сложно и по-скъпо начинание. Такава ни била съдбата…\nРешаването на проблема с преустройване на жилищата вече основно, да не кажем и единствено, е финансов въпрос. Защото само поставянето на външната топлоизолация представлява значителен разход, който в повечето случаи е непосилен за семейния бюджет. Енергийната ефективност отдавна се е превърнала в проблем на обществото и в цивилизованите държави с национално отговорни управници от години се прилагат различни практики, при които държавата под една или друга форма стимулира и подпомага финансово, най-вече чрез пълно опрощаване или значително намаляване на данъците, всяко домакинство, което постави топлоизолация на дома си. Държавническото мислене се простира далеч извън стените на отделната къща, защото намаляването на енергийните разходи като цяло за страната влече след себе си намаляване на замърсяването на околната среда вследствие на добива на топлинна енергия, намаляване на разходите за преодоляване на тези вредни последици, намаляване на валутните разходи за покупка на енергийни източници, а с това и неизбежната икономическа и политическа зависимост на всяка държава, бедна на енергийни източници. За пример може да се посочи и Германия, която след обединението веднага се захвана до облече с топлоизолация целия панелен сграден фонд в източните провинции.\nУ нас напоследък също ферментират подобни идеи, но като повечето български работи и тази засега изглежда доста недомислена и дано не завърши с даденото от социолога Иван Хаджийски преди повече от 70 години определение: „Българска работа, това е работа необмислена или недомислена, зле започната, без ръководство или нескопосно ръководство, която сякаш по задължение свършва със скандал, за да послужи за позорна регистрация на печалните си герои”. Оставяме на читателите да преценят доколко тази дефиниция на понятието „българска работа“ е актуална и днес. Специалистите в бранша се опасяват, че след много мъдруване може да се пръкне поредното нашенско недоносче, защото, докато данъчните облекчения засега се намират само в илюзорната сфера на хипотезите, то е сигурно, че подмяната на дограмата и поставянето на топлоизолация неминуемо ще повишат данъчната оценка на сградата. Това от своя страна би повлякло увеличаване на данък сгради и още повече на и без това безумния налог, известен повече като „такса смет“, който по неясна приумица се изчислява въз основа на данъчната оценка, а не на реалното ползване на услугата. Иначе казано, вместо по всякакъв начин да стимулира, може да се окаже, че нашата държава ще наказва всеки, дръзнал да подобри жилището си и да намали не само своите, но и националните разходи за енергийни източници и опазване на околната среда. Те на това му се вика „българска работа“! Да се надяваме, че държавниците ни този път ще сътворят нещо свястно, за да бъдат реално подпомогнати домакинствата в пестенето на топлинна енергия. Единствената добра вест засега е, че вече има банки, които кредитират поставянето на топлоизолация.\nНаписаната преди двайсет години от автора книга „Как да пестим енергия“ и днес продължава да бъде все така актуална с тази разлика, че материалите и технологиите оттогава коренно се промениха. Затова сега ще задълбаем по-основно в темата и преди всичко откъм практическата ù страна, като разгледаме по-детайлно един реално изпълнен проект на външна топлоизолация на малка според днешните мащаби къща, застроена върху основа от 60 m² с площ на фасадите около 210 m². Целта ни е да бъдем максимално конкретни и възможно най-близко до добрата практика.\nПостарали сме се да опишем детайлно технологията и необходимите материали за изолиране на стара, експлоатирана 20 години еднофамилна къща (строена по споменатия вече „стопански начин“) с подробен ценови анализ на разходите за материалите. Всички посочени в статията цени на материали са актуални към септември 2004 г. В сметките не са включени разходите за скеле (под наем или закупено), както и цената на труда. Когато човек разполага с подробно описание на всички технологични операции, може напълно безпроблемно, а в много случаи и по-добре от недоучени майстори да се справи със задачата. В другия, също често срещан вариант – работата да се възложи на професионални майстори, статията също би била полезна и необходима, защото ще помогне на технически грамотния човек сам да си бъде „технически надзор“ и компетентно да контролира доколко грамотно се прави изолацията, за която плаща. Обемът на работата съвсем не е малък. Направата на цялостна външна изолация е задача, съпоставима с наново иззиждане и измазване на стените, особено при работа със съвременни материали. Една къща, колкото и малка да е тя, е труден за изолиране обект, защото има много чупки, прозорци, балкони и други детайли по фасадите, които бавят работата. С такъв обект двама опитни майстори се справят за повече от месец.\nНай-напред ще дадем отговор на заглавието – защо именно външна топлоизолация? В случая спокойно може да перефразираме крилатия израз, че изолацията е изолация, само когато е външна. Всичко останало са половинчати мерки с ограничен ефект и редица недостатъци. Поставянето на вътрешна изолация е приемливо, когато всяко друго решение е невъзможно – например изолиране на стените на отделен апартамент в голям жилищен блок. Вътрешната изолация се прави бързо, лесно и евтино, особено когато се използват гъвкави рулонни материали, като листовете „Депрон“, например. Тази изолация решава проблема с кондензно овлажняване на външните стени и елиминира неприятното усещане за студ при допир до стените.\nВъншната топлоизолация позволява поставяне на топлоизолационен материал с необходимата дебелина, едновременно със стените се изолират всички „топлинни мостове“, каквито са намиращите се на фасадите стоманобетонни елементи на сградата (пояси, трегери, колони, балкони и др.), през които топлината изтича особено интензивно. Поставената отвън изолация повишава температурната стабилност на сградата, защото се използва способността на масивните строителни материали да акумулират топлина, температурите във вътрешността на стените остават положителни и през най-мразовитите зимни дни, което предпазва от замръзване проникналата в тях влага и последващо механично разрушаване на материала.\nАкумулиращата способност на масивните строителни елементи води до подобряване на термостабилността на помещенията, т.е. температурата в тях се запазва почти непроменена за доста продължителен интервал от време, без да следва резките температурни колебания на околната среда. Така например, още докато траеше монтирането на описаната тук топлоизолация, промяната в микроклимата на помещенията вече бе повече от очебийна. Колебанията на средната денонощна температура в стаите бе в границите 0,5–1 °С (при норма ±3 °С), докато външните температури падаха до около 12–14 °С рано сутрин и се вдигаха до около 30 °С и повече в обедните часове. Малките температурни колебания са един от факторите, които определят т.нар. зона на благоразположение, в която човек се чувства най-комфортно, работоспособността му е оптимална, а микроклиматът е най-здравословен. Тази зона обхваща температури на въздуха 19–22 °С и относителна влажност 40–60%. Оптималната температура на въздуха в спални, детски стаи, дневни и други обитавани помещения е 20 °С. Скорост на въздуха над 0,1 m/s вече създава у мнозина неприятното усещане за течение и е нежелана и създава усещане за дискомфорт.\nУсещането за топлинен комфорт на хората в дадено помещение силно се влияе и от повърхностната температура от вътрешната страна на външните стени. Тя не бива да бъде по-ниска от 3 °С спрямо температурата на въздуха в помещението. В противен случай се изпитва неприятно усещане на хлад, особено в близост до външна стена, която като че ли „изпива“ топлината от човешкото тяло. Това неприятно усещане може отчасти да се компенсира чрез увеличаване на температурата на въздуха, което пък води до нарастване на разходите за отопление. Приема се, че повишаване на температурата на въздуха в помещенията с 1 °С причинява около 6% нарастване на разходите за отопление. При добре изолирани външни стени повърхностната температура се повишава с 3–4 °С, при което човек се чувства добре и при по-ниска температура на въздуха в помещението – примерно 18–19 °С. Иначе казано, това води до намаляване на разходите за отопление. С повишаване на повърхностната температура на стените автоматично се решава и друг един проблем, до болка познат на обитателите на бетонните „панелки“ – овлажняването на външните стени, особено в ъглите при стени със северно изложение, и на калканни стени. Влагата от своя страна способства за развитие на мухъл и плесени, което бързо проличава по образуването на тъмни петна, отлепване на тапетите и мирис на гнило. Причината е в ниската повърхностна температура, която, щом падне под т. нар. точка на оросяване (типичен пример за това е бутилка добре изстудена бира, която бързо се покрива с капчици вода, щом бъде извадена от хладилника), предизвиква кондензация на парите, съдържащи се във въздуха. Количеството на отделената върху стените влага зависи от повърхностната им температура и от относителната влажност на въздуха, т.е. от количеството съдържащи се в него водни пари. В помещения с интензивно отделяне на водни пари (бани, кухни) процесът на кондензация върху стените ще бъде по-силно изразен.\nЕдно от съществените изисквания към всички материали, които участват в изграждането на топлоизолацията на външни стени, е способността им да позволяват свободно преминаване на водните пари, т.е. стените да могат да „дишат“. Това се отнася и за топлоизолациионните плочи, за лепилото, използвано за лепене, за шпакловката, за грунда и външната мазилка. Поставената отвън изолация представлява допълнителна защита на стените срещу атмосферните влияния и слънчевата радиация. Друго нейно сериозно предимство е, че не се намалява обемът на помещенията. Не на последно място правенето на изолацията е голяма по обем работа, съпроводена с немалко замърсяване – най-вече от лепило, грунд, мазилки, отпадъчни парчета от топлоизолационните плочи. Поради това работата извън сградата има голямото предимство, че в нея не се внася замърсяване и ритъмът на живот на обитателите ù практически не се нарушава. При изолиране на вече обитавани къщи това е фактор от решаващо значение.\nНова информация: Много добро решение за вътрешни топлоизолация са плочите Multipor.\nВторият от поредицата въпроси, на който трябва да се даде отговор преди започване на работа, е изборът на топлоизолационния материал. За външни фасади възможностите основно са две: плочи от каменна вата или плочи от специален стиропор (експандиран полистирол EPS-F) за облицоване на фасади. Подчертаваме, че за изолация на фасади по описания тук начин измежду различните видове плочи стиропор подходящи са единствено плочите с обозначение EPS-F, които са и по-скъпи. Съзнателно в тази група не включваме третия също разпространен материал – плочите от екструдиран полистирол XPS, които в зависимост от производителя имат различни наименования (Ursa XPS, Styrodur, Styrofoam, Fibran и др.) и оцветяване (бледожълто, зелено, синьо, розово и др.). Екструдираният полистирол има най-добри топлоизолационни свойства (λ=0,034÷0,038 W/m.K) и най-висока механична якост в сравнение със стиропора и каменната вата. Същевременно този материал е с напълно затворена клетъчна структура, поради което не пропуска водните пари и не поглъща вода. Тази, иначе ценна при някои приложения особеност го прави неприемлив за цялостно изпълнение на фасадни изолации. Това особено силно важи при ново строителство с неизбежно съдържащата се в строителната конструкция остатъчна влага, която трябва да може да се изпари в околното пространство. Така например се приема, че в еднофамилно жилище се отделят водни пари, еквивалентни на 10 l вода за денонощие. Тази влага трябва да премине през стените и да се изпари в околното пространство. Затова паропроницаемостта, т.е. способността на стените да пропускат водните пари, е изискване, което не бива да се подценява. Същевременно плочите XPS са много подходящи за топлоизолация на специфични места – изолация на цокъла в основата на стените, изолация на избените помещения и основите на сградата под равнището на терена, изолация на плоски покриви и подови изолации под „плаваща“ циментова замазка, допълнителна изолация на стоманобетонните пояси и колони, при което листовете се поставят направо в кофража преди изливане на бетонния разтвор и др.\nКъм недостатъците на плочите XPS не може да не споменем и това, че тe са най-скъпият материали в сравнение с останалите – 250 лв./m³, срещу 216 лв./m³ за каменната вата и 135 лв./m³ за стиропора. Тази, както и всички останали цени, посочени в статията, са с включен ДДС и търпят непрестанни промени. (Б.Р. Посочените цени са валидни към 2004 г.).\nЗатова съревнованието за избор на материал за изграждане на външна топлоизолация на фасадни стени при вече построени сгради се води основно между плочите от стиропор и каменна вата. Правим уточнението, че разглеждаме единствено вариант на изолиране на съществуваща сграда, защото при условия на ново строителство възможностите за избор на конструкция и комбинация от материали са доста повече. Всеки от двата материала има своите предимства. Те обаче не са до такава степен решаващи, че да наклонят решително везните към единия или към другия материал.\nСтиропорът (експандиран полистирол) е навярно най-добре познатият у нас топлоизолационен материал, защото преди 1989 г. комай бе единственият от този вид, който би могъл да се намери на пазара. Той има много добър коефициент на топлопроводност (при специалните плочи за изолация на фасади EPS-F λ=0,040 W/m.K), на цвят е бял, има зърнеста структура и е много лек – обемното му тегло при плочи за фасади е средно около 18 kg/m³, докато има изделия от него с обемно тегло в границите 12–30 kg/m³. Специално подчертаваме, че изолация на фасадни стени се използват само плочите с обозначение EPS-F. За разлика от плочите XPS, стиропорът има отворена клетъчна структура, поради което пропуска водните пари през себе си. Към недостатъците му може да се посочи, че сублимира, лесно се поврежда от въздействието на слънчевите лъчи, крехък е и е трошлив, има ниска механична якост, напада се от гризачи и съответно в някои случаи се налага взимане на мерки за защита чрез ситна метална мрежа. Освен това гори, макар че специално фасадните плочи попадат в групата на „трудно горимите“ материали. Спорен е въпросът и за вредността на газовете, които се отделят при горене на стиропор.\nКаменната вата, наричана често и минерална вата, е материал, от който се произвеждат най-различни топлоизолационни изделия, всяко от които е подходящо за определен вид изолационни работи. Тя се използва и за изолиране на комини и тръбопроводи с висока повърхностна температура. От вата се произвеждат различни изделия, като плочи и рула от каменна вата с малка плътност, които са по-евтини и са класическият материал за подпокривни топлоизолации, за пълнеж на леки преградни стени, за изолация под ковани върху бичмета дървени подови настилки (дюшеме), както и за изолация на многослойни вентилируеми фасадни стени.\nВ статията е разгледано монтирането на външна топлоизолация с плочи от каменна вата на Rockwool. Изборът не е случаен, защото фирмата е водещ производител на такива материали в света и има представителство в България. Същевременно „Сипер“, чийто практически опит сме ползвали, от години е един от най-големите директни вносители на тези материали в България.\nЗа фасадни изолации и особено при вече съществуващи сгради у нас се използват специалните полутвърди облицовъчни плочи Rockwool Fasrock с размери 1000х500 mm и дебелини 20, 30, 40, 50, 60, 80 и 100 mm. Коефициентът им на топлопроводност е λ=0,039 W/m.K. Обемното тегло на плочите е около 135 kg/m³. По своите топлотехнически показатели плочите от каменна вата почти не се различават от стиропора, но имат редица предимства пред него. Те са значително по-устойчиви в смисъл, че не се трошат, по-гъвкави са и същевременно по-меки, което ги прави по-пригодни за залепване върху грапави основи. Каменната вата не гние, устойчива е на студ и което е важно – не гори, като издържа температури над 1000 °С. Има ниска хигроскопичност и не се напада от гризачи. Плочите от каменна вата за фасадна изолация на Rockwool са специално хидрофобизирани, така че да не поемат влага във вътрешността си. Даже изложени на силен дъжд, макар че изглеждат мокри, в действителност се овлажнява само повърхностният слой на дълбочина само няколко милиметра. Тази импрегнация прави плочите Fasrock водоустойчиви, макар че са порест и паропропусклив материал. Вода може да проникне в тях само под високо налягане, но даже и в такива екстремни случаи тя бързо се изпарява, материалът изсъхва и възстановява първоначалните си изолационни качества. С две думи – каменната вата е „вечен“ материал. Съвсем не е за подценяване и фактът, особено за сгради в шумна градска среда, че тя осигурява и много добра изолация срещу въздушен шум, нещо, което не може да се каже за другите два изолационни материала.\nСамо с оглед на бъдещето ще споменем, че Rockwool произвежда и други видове специализирани за фасадна изолация плочи, като например Fixrock, с коефициенти на топлопроводност λ=0,035 W/m.K и λ=0,040 W/m.K. За тези плочи е характерно, че се закрепват само с 1 дюбел на плоча, т.е. 2 дюбела на квадратен метър. Само в крайните редове на облицовката нормата се увеличава два пъти. Така се пестят труд, време и средства. Друга интересна плоча е Coverrock Plus, която има специално уплътнена релефна лицева страна, така че да задържа по-добре мазилката. Засега тези плочи не се внасят в България, като една от причините навярно е по-високата им цена. (Б.Р. Информация за нови топлоизолационни продукти от минерална вата може да намерите тук.\nПредимства на стиропора са по-ниската му цена, малкото обемно тегло и това, че за лепенето му се изразходва по-малко лепило за лепене на плочите и за шпакловка. По данни на Weber terranova, например, общото количество лепило за лепене и шпакловане на плочи от стиропор е около 8 kg/m², докато за плочите от каменна вата разходната норма е около 11 kg/m².\nОт гледна точка на самото изпълнение някои майстори предпочитат стиропора, защото с него се работи по-лесно. Плочите от каменна вата тежат 7–8 пъти повече от него (в разглеждания случай теглото им възлиза общо над 3 тона!), което не е за пренебрегване при монтирането им на височина 6–7 m и повече. Произведените по новите европейски стандарти плочи от каменна вата не отделят дразнещи кожата влакънца. Все пак добре е да се работи с ръкавици и предпазна дихателна маска. Плочите от стиропор са по-твърди и не се огъват, поради което с тях по-лесно се получава равна повърхност на стената. Проблем обаче е полагането им по криволинейни стени, каквито напоследък масово се проектират. Друг голям проблем при плочите от стиропор е бързото им стареене, когато са изложени продължително на пряка слънчева светлина (складирани или положени на фасада). Плочите от каменна вата до известна степен се огъват и поради това копират неравностите на стената при по-небрежно изпълнение. Това изисква допълнителни усилия и старание, така че ръбове на съседните плочи да лежат в една равнина, а не да се разминават стъпалообразно.\nЩе добавим още, че при нормиране на параметрите на топлоизолационните конструкции, независимо от вида им, изолационните материали се делят на две групи според коефициента си на топлопроводност, съответно с λ=0,035 W/m.K и λ=0,040 W/m.K и по немските стандарти се означават с WLG 035 или WLG 040. Добре е още да се знае, че и от каменна вата, и от стиропор се произвеждат плочи и в двата топлоизолиращи класа, например Rockwool Fixrock 035 и Rockwool Fixrock 040. Това трябва да се знае, защото някои справочни таблици и програмни продукти за пресмятане на топлоизолацията, които са базирани на тях, съдържат стойности на коефициента на топлоплопроводност на мергелна вата, например, които значително надвишават стойностите на този показател при съвременните материали.\nВ нашия случай категорично предпочетохме плочите от каменна вата. Защо? Решаващи за избора се оказаха наличието на силно грапава, грубо пръскана мазилка върху фасадите, а и още нещо – човек се чувства по-спокоен, когато къщата му е облечена с вечен, абсолютно негорящ материал.\nНова информация: В края на 2012 г. в България започна производството на топлоизолационни плочи на минерална основа – Multipor, които са отлично решение за вътрешни топлоизолации.\nСледващият въпрос, който трябва да получи възможно най-верен отговор, е изборът на дебелина на топлоизолацията. От това зависят ефективността на топлоизолацията, количеството на икономисаната топлинна енергия и в крайна сметка възвращаемостта на направената немалка инвестиция. Именно тук всяка икономия на средства е крайно неуместна.\nТоплината преминава през дадено вещество, в случая външната стена на сградата, в резултат на температурната разлика между средата вътре и вън от нея. Колкото тази разлика е по-голяма, толкова интензивността на топлинния поток е по-висока, по-голямо е количеството топлина, което преминава за единица време през единица площ. Количеството на преминалата топлина зависи още от големината на топлообменната площ и което е особено важно в случая – от коефициента на топлопреминаване (k, W/m²K) на стените и останалите елементи на строителната конструкция. Той, от своя страна, зависи от няколко фактора, като най-голяма тежест има способността на всяко вещество да провежда топлината, която се измерва чрез друг един показател – коефициентът му на топлопроводност (λ). Всички материали, които имат коефициент на топлопроводност под 0,25 W/m.K, се приемат за топлоизолационни, като за ефективните изолационни материали този коефициент трябва да бъде по-нисък от 0,06 W/m.K. Другият фактор, от който зависи коефициентът на топлопреминаване, е дебелината на материала. Колкото тя е по-голяма (примерно на външните зидове на сградата), толкова коефициентът на топлопреминаване е по-нисък, толкова по-малко количество топлина ще премине или съответно – толкова по-малки ще бъдат топлинните загуби.\nОт казаното дотук следва, че количеството преминала топлина, в случая топлинните загуби, ще бъдат толкова по-малки, колкото коефициентът на топлопреминаване на строителната конструкция е по-малък. Затова той се нормира, като според възприетите у нас (през 1999 г.) норми за топлоизолация на външни стени този коефициент трябва да бъде равен или по-малък от 0,5 W/m²K (табл. 1) (Нова информация: От началото на 2010 г. коефициентът на топлопреминаване на външни стени е нормативно определен на от 0,35 W/m²K). Немските норми за топлинна ефективност от 2002 г. вече са завишени с около 30% спрямо нормите за ново строителство от 1995 г. и предписват коефициент на топлопреминаване на външни стени k=0,35 W/m²K, като се препоръчва неговото снижаване до 0,3 W/m²K и даже до 0,2 W/m²K. За добиване на по-ясна представа колко далеч сме от тези изисквания и поради това хвърляме купища пари на вятъра, ще посочим само че двустранно измазан зид от плътни тухли с дебелина 25 cm има коефициент на топлопреминаване 2,0 W/m²K, а при кухи решетести тухли той е около 1,45–1,50 W/m²K. Да не говорим за стени от стоманобетон. Двустранно измазана без изолация стена с дебелина 10 cm има k=4,6 W/m²K. Следователно, за да отговарят на минималните изисквания за топлинна изолация, жилищата ни би трябвало да имат тухлени зидове с дебелина над 1 m. Това, естествено, не е възможно и затова се използват сандвичеви многопластови системи, в които основната роля на топлоизолатор играят специалните топлоизолационни материали.\nКоефициентът на топлопреминаване се пресмята по формула, в която определящите величини са коефициентът на топлопроводност и дебелината на всеки от материалите, които съставят зида – вътрешна и външна мазилки, тухли и топлоизолация. Вместо човек сам да прави иначе несложни сметки, като се рови из справочниците по топлотехника да търси едни или други коефициенти, в днешно време е много по-лесно и удобно да се прибегне до помощта на Интернет. Така например на адрес http://www.energiesparhaus.at/denkwerkstatt/vws.htm се намира калкулатор, който пресмята коефициента на топлопреминаване на стени, като се посочват видът и дебелината на тухления зид (стоманобетон или дървена конструкция) и на топлоизолационния материал. Калкулаторът пресмята също процентното намаление на топлинните загуби и дава оценка за ефективността на така планираната изолация съгласно съвременните норми.(Б.Р. От началото на 2010 г. влязоха промените в Наредба № 7 „За енергийна ефективност, топлосъхранение и икономия на енергия в сгради“). Новото изискване е коефициентът на топлопреминаване (U) за плътни ограждащи конструкции и елементи на сградите, граничещи с външния въздух, да бъде не повече от 0,35 W/m²K вместо предишната стойност 0,5 W/m²K. Тази стойност се отнася за сгради със среднообемна вътрешна температура над 15 °С и е в сила както за проектиране на нови сгради, така и за реконструкции, основно обновяване, ремонт или преустройство на съществуващите сгради).\nВ заключение може да обобщим, че топлоизолацията ще бъде толкова по-ефективна, колкото по-добър топлоизолационен материал се избере и колкото дебелината му е по-голяма. При положение, че плочите от стиропор или от каменна вата имат почти еднакви коефициенти на топлопроводност (вече стана дума, че се делят на две групи, съответно с λ=0,35 W/m.K и λ=0,40 W/m.K), то ефективността на правилно изпълнената изолация ще зависи единствено от дебелината на топлоизолационния материал. При изолация с плочи от каменна вата върху външен тухлен зид необходимата дебелина за достигане на коефициент на топлопреминаване k=0,35 W/m²K е 8–10 cm, като с оглед на бъдещето дебелина от 9 cm трябва да се възприема като долна граница. Според посочения по-горе интернет-калкулатор зид от кухи тухли четворки с дебелина 25 cm, облицован с плочи от каменна вата с дебелина 9 cm, има коефициент на топлопреминаване k=0,34 W/m²K срещу k=1,49 W/m²K преди изолирането му. По-прецизните сметки по формулата за изчисляване на коефициента на топлопреминаване (k) с отчитане влиянието на пласта мазилка и на коефициентите на топлоотдаване между въздуха и мазилката дават стойност k=0,33 W/m²K, т.е. потвърждават резултата на калкулатора от Интернет. При тази изолация топлинните загуби се оценяват на 23% спрямо досегашните, а общата оценка на изолацията е „добра“. За получаване на оценка „много добра“ минималната дебелина на изолацията трябва да се увеличи на 11 cm, при което коефициентът на топлопреминаване става k=0,29 W/m²K, а топлинните загуби падат до 20% от преди поставяне на изолацията. Този иначе отличен резултат за съжаление не може да бъде пренесен механично за цялостното намаляване на топлинните загуби от сградата, защото прозорците също са сериозен източник на загуби (при тях k=1,3 W/m²K вече се смята за много добро постижение, а най-добрите в топлотехническо отношение PVC прозорци стигат даже и до 0,8 W/m²K), влиянието на „топлинните мостове“ трудно може да бъде достатъчно добре изолирано, особено при къща с няколко балкона. По усреднени данни от различни изследвания може да се приеме, че добрe изпълнената външна топлоизолация на фасадните стени намалява разхода на топлоенергия с около 35–50%. Изпълнени по програма ФАР демонстрационни проекти за подобряване на топлоизолацията на съществуващи многофамилни сгради в Радомир са включвали топлинна изолация на стените, хидро- и топлоизолация на покрива, топлоизолация на тавана на мазетата, подмяна на дограмата, остъкляване на някои балкони и подмяна на входни врати. Резултатът е 50% намаление на разходите за отопление.\nМного показателен експеримент е извършен в Германия (Институт за околната среда, гр. Бамберг), за топлоизолация на стара, строена според строителните норми в периода 1920–1948 г., еднофамилна къща с площ 100 m². Преди нейното обновяване годишните енергийни потребности за отопление са били 22 000 kWh за година, които се преценяват като високи. За отоплителната инсталация с котел, работещ с нафтова горелка и к.п.д. 75%, са необходими 29 500 kWh, или общо 2900 l нафта годишно. В табл. 2 са дадени коефициентите на топлопреминаване и съответно енергийните загуби през всеки от елементите на сградата – външни стени, таван (респективно покрив), мазе и прозорци, преди и след изолирането им. В резултат на взетите мерки потреблението на енергия е било намалено на 5900 kWh на година, а годишното потребление на нафта – на 750 l, т.е. четири пъти! Като се има предвид, че с „мъдро“ правителствено решение от 1956 г. за поевтиняване на строителството дебелината на външните зидове на сградите у нас е била намалена от 38 на 25 cm и като до болка познаваме качеството на произвежданата преди години родна дограма, нямаме никакво основание да смятаме, че дереджето на нашите къщи е по-добро от тази стара немска къща от началото на миналия век. На база на експерименталните резултати на специалистите от гр. Бамберг лесно може да се пресметне, че икономията при отопление с нафта възлиза на около 2800 лв. на година. Остава да се пресметнат разходите за изолиране на сградата и подмяна на дограмата, за да се оцени срокът за изплащане на инвестицията. Дадените в табл. 2 данни не могат да бъдат механично пренесени у нас. Заслужава да се отбележи обаче, че най-ефективна от гледна точка на реализираната икономия на топлинна енергия и направените за това разходи е топлоизолацията на помещенията откъм тавана. Това е лесно обяснимо с по-ниската цена на изолацията (рула от каменна вата) и възможността за поставяне на по-дебел пласт (20 cm) при същия разход, както и че таванската стоманобетонна плоча е отличен проводник на топлина.\nПонеже разходите за топлоизолация на стара сграда е доста солидна инвестиция, ние сме анализирали подробно материалните разходи за изолация на външните стени. Най-важният извод е, че цената на самия топлоизолационен материал не е определяща при формиране на крайната цена на квадратен метър готова изолация и при различните варианти тя съставлява около 1/3 от общата цена. Освен това външна топлоизолация се прави веднъж за десетилетия напред, да не кажем и до края на експлоатационния срок на сградата. Следователно най-неуместната икономия в случая би била да се пести от дебелината на топлоизолационните плочи. Затова препоръки на някои „специалисти“, че 4–6 cm дебелина на външната топлоизолация е напълно достатъчна, би трябвало да се възприемат или като проява на изостанала с десетиление квалификация, или като некоректно подвеждане на неинформирани купувачи. Необяснимо е също, че в проспектите на иначе реномирани фирми-производители на цялостни топлоизолационни системи се дават подробни данни с цени за топлоизолации, изпълнени единствено с плочи стиропор с дебелина 4 и 6 cm, но не и повече.\nВярно е, че в сега действащите в България и приети през 1999 г. норми за топлоизолация на\nНа прага сме на зимата – сезон, който не радва особено душата на и без това подлудения от сметки за електричество и парно отопление българин. По най-суров начин той бе принуден да проумее, че енергоносителите имат висока цена и тя трябва да се плаща. Но също така разбра, че заплатените с труда на няколко поколения „панелки” са като разсъблечени по бански пред зимните виелици. Те или нямат, или имат само някакви зачатъци на топлоизолация. Да не говорим, че и комините за печки с твърдо гориво бяха низвергнати от проектанти и строители. Така че няма мърдане, братя българи. Каквото ни пуснат по кранчето от топлофикацията, с това ще се топлим, а пък за цената – тя дори и не подлежи на обсъждане. Отгоре на всичко и архаичните прозорци, тип „слепено черчеве”, вместо да пазят от студа, са повече витрина на престъпно безхаберие и некомпетентност отпреди десетилетия, които днес трябва да плащаме.\nЩастливците да живеят в тухлени жилища също не бива доволно да потриват ръце, защото за нашите климатични условия и смятаната доскоро едва ли не за аристократичен разкош керамична тухла (решетеста или четворка) при дебелина на зида 25 cm, далеч не отговаря на съвременните изисквания за добре топлоизолирана сграда.\nМикроклиматът в жилището\nНеобходимостта от добра топлоизолация на жилището не е единствено продиктувана от сметките за отопление. Поддържането на оптимален микроклимат е сигурна предпоставка за опазване на човешкото здраве, за поддържане на висока работоспособност и най-общо казано – за наслаждение от живота. Микроклиматът силно зависи от температурата на въздуха в помещенията, от неговата влажност, от наличието на въздушни течения, а така също и от повърхностната температура на заобикалящите стени, подове и тавани, включително и на прозорците. Нездравословният микроклимат неминуемо предизвиква настинки, ревматизъм, поява на различни алергии или обостряне на астмата.\nПоддържането на тези три фактора в много голяма степен зависи от ефективната топлоизолация. Тя пък от своя страна допринася за намаляване проникването на външен шум – също фактор, оказващ силно влияние върху здравето. С две думи, повечето топлоизолационни материали са едновременно и добра шумоизолация.\nИзисквания към топлинната изолация\nС изключение на блокчетата автоклавен клетъчен бетон и съвременните керамични блокове за зидане всички използвани преди години традиционни конструктивни строителни материали са повече или по-малко добри проводници на топлината. Същевременно типичните топлоизолационни материали са крехки, нестабилни и трябва да се взимат мерки за тяхната механическа защита. Затова се изграждат многопластови сандвичеви конструкции, като външните зидове, колони, плочи, трегери и др., задължително се изолират с пласт от топлоизолационен материал.\nСпособността на строителните материали да провеждат топлината се определя от техния коефициент на топлопроводност (λ), като неговите стойности за най-често използваните строителни материали са дадени в поместената тук таблица. Колкото стойността на този коефициент е по-висока, толкова нараства способността на материала да провежда топлина. За добър топлоизолатор се приемат материалите с коефициент на топлопроводност под 0,25 W/m.K, а според съвременните норми, дори и под 0,1 W/m.K.\nКоличеството топлина, която преминава през площ от един квадратен метър на дадена стена (съставена от няколко пласта различни материали), под или таван, в най-голяма степен зависи от нейния коефициент на топлопреминаване (U, W/m²K). Той отчита не само характеристиките на отделните материали, съставящи строителната конструкция, но и дебелината на съответните пластове. Образно казано, колкото този коефициент е по-малък, толкова по-малко количество топлина ще се губи в околното пространство, толкова по-малко ще плащаме за отоплението на жилището.\nБългарските норми определят като горна граница на коефициента на топлопреминаване 0,5 W/m²K. (Б.Р. Към 2011 г. тази стойност е U=0,35 W/m²K). Как може да бъде изпълнено това изискване, се вижда от таблицата, от която веднага следва изводът, че смятаните у нас доскоро за добре защитени сгради с тухлен зид с дебелина една тухла (25 cm), всъщност са далеч от изискванията и също се нуждаят от допълнителна топлоизолация.\nТипичните изолационни материали са стиропорът (експандиран полистирен), различните твърди плочи от екструдиран полистирол и изделията от минерална или стъклена вата – дюшеци и плочи с различна твърдост. Всеки от тези материали не може да се използва самостоятелно, а изисква различни решения за механично закрепване или залепване, защита срещу проникване на водни пари, механична защита и декоративно покритие. Съществуват различни системи за поставяне на топлоизолацията, като едни са подходящи за изолиране откъм външната страна на сградата, други са по-подходящи при вътрешна топлоизолация, по-специфични са условията при изолацията на покриви и т.н.\nЕстествено е всяка фирма производител да изтъква силните страни на своите материали, още повече че те се различават и по своите механически характеристики. Към избора на подходящата топлоизолация ще се върнем по-късно, а тук ще споменем само, че реномираните производители обикновено не предлагат само даден вид топлоизолационен материал, а цели системи, които се изпълняват с различни, изпитани един спрямо друг материали така, че да се гарантира направата на здрава, устойчива и дълготрайна топлоизолационна конструкция.\nПо-наблюдателните читатели сигурно са забелязали, че много от сега строящите се сгради, далеч още преди полагане на мазилката са изпъстрени с различни по цвят петна – сини, зелени, розови. Това представлява допълнителната топлоизолация, която се полага върху откритите части на всички бетонни елементи: пояси, щурцове и колони. Бетонът е много добър проводник на топлината и затова тези места се наричат „топлинни мостове”. Те с право може да се оприличат на мостове, по които топлината безпрепятствено излита в околното пространство. Съвременните изолационни материали и по-специално твърдите плочи от екструдиран полистирол, решават този проблем, като се поставят откъм външната страна на кофража още преди наливане на бетона. След неговото втвърдяване те остават здраво захванати за него, а различните на цвят „кръпки” се дължат на различното оцветяване на плочите.\nАко не се вземат допълнителни мерки за изолиране на топлинните мостове, това не само ще повиши топлинните загуби, но повърхностната температура в близост до термомостовете лесно ще пада под точката на оросяване и на тези места ще се образува влага, мухъл и плесени.\nПри външните стени този въпрос не подлежи на дискусия, а изборът на мястото, където да се постави топлоизолацията, единствено зависи от конкретните условия и възможност за монтаж. При ново строителство топлоизолацията безапелационно се поставя откъм външната страна на фасадите. При цялостно саниране на стари сгради – също. Когато обаче въпросът опре до спасяване поединично и, примерно, жилището е на петнайсетия етаж, единствената възможност да реши проблема си е да постави топлоизолацията, като „облече” стените откъм вътрешната страна, до която има лесен достъп.\nПонеже материалите на списанието ни се ползват с години, си заслужава малко повече да се спрем на мястото на топлоизолацята, а разпределението на температурите вътре в зида е пояснено на илюстрацията. Всеки от двата начина има своите предимства.\nИзолацията откъм външната страна се предпочита поради следните предимства:\n◊ Стените поемат и запазват значително количество топлина. По този начин те изпълняват ролята на топлинен акумулатор и спомагат за по-голямата термостабилност, т.е. поддържане на температура с минимални колебания в помещенията. Това се отнася не само за зимата, а и за летните горещини, когато пък изолацията предпазва вътрешността на сградата от прегряване. В този случай помещенията се затоплят малко по-бавно, но за сметка на това топлината се задържа за по-дълго след изключване на отоплението.\n◊ Външната топлоизолация по рай-добрия начин решава и проблема с топлинните мостове, защото изцяло покрива външната повърхност, включително и бетонни елементи. Това обаче не означава, че върху тях не бива да се поставя допълнителна изолация, защото бетонът е много по-добър проводник на топлината, отколкото тухленият зид.\n◊ На схемата се вижда, че температурната крива при този вид изолация при външна температура –15°С пада под нулата едва в границите на самата изолация. Това означава, че температурите вътре в тухления зид и положената върху него мазилка остават положителни, даже и при такива ниски температури. Следователно, няма опасност от замръзване на неминуемо проникващите през зида водни пари, което пък е свързано с рязко намаляване на неговите топлоизолационни качества и най-вече с механично разрушаване на материала.\n◊ Външните стени могат „да дишат”, което позволява тяхното непрестанно изсушаване, и е благоприятно за поддържане на по-равномерен и здравословен влажностен режим на въздуха в помещенията.\n◊ Външната топлоизолация представлява допълнителна защита на стените срещу атмосферните въздействия – дъжд, ветрове, слънчева радиация.\n◊ Полезният обем на помещенията не се намалява за сметка на дебелината на топлоизолацията. Освен това при външните топлоизолации изборът на материали и решения за покриване и защита на изолационния пласт е по-голям.\n◊ Особено когато къщата е ниска и издигането на скеле не е проблем, направата на външна топлоизолация има и голямото предимство, че не се нарушава животът на обитателите, а в сградата не се внасят строителни материали и не се извършва строителство.\nВсички тези предимства се губят, когато изолацията се постави откъм вътрешната страна на помещенията, но в повечето случаи при вече обитавани сгради и особено когато са многоетажни, друга възможност понякога няма. Пазарът предлага различни материали за такава изолация, включително и цели системи, състоящи се примерно от изолационни плочи, пластмасови дюбели или лепило, специални материали за грундиране, китване, армиране и декоративно връхно покритие – изкуствена мазилка.\nСъщевременно, независимо от мястото на поставяне на топлоизолацията, и в двата случая изискванията за нейната дебелина са еднакви.\nТова, което е валидно при всички видове вътрешна топлоизолация, е необходимостта от сигурна пароизолация, която да не позволява на водните пари от помещенията да проникват в строителната конструкция. При същата външна температура нулевата точка вече се е преместила във вътрешната топлоизолация и температурата на целия зид е отрицателна. Проникналата в него влага неминуемо ще замръзне. Ако се използват материали, пропускащи водните пари, като стиропор, например, се предпочитат листове, фабрично каширани с алуминиево фолио. В противен случай трябва да се предвиди и самостоятелна пароизолация. Тук е уместно да подчертаем, че най-добрият материал за това е именно алуминиевото фолио. То осигурява, както се казва, абсолютна защита.\nНа пазара се продават рулонни и листови материали от стиропор, каширани с алуминиево фолио, които имат и още едно отлично предназначение – за топлоизолация зад нагревателни уреди, например радиатори. Поради високата температура зад радиаторите този участък от стената е място на засилени топлинни загуби. Алуминиевото фолио в комбинация с топлоизолационния материал са отличното решение, защото фолиото отразява обратно към помещението дълговълновото топлинно излъчване на радиатора. Образно казано, изпълнява ролята на огледало, което връща обратно в помещението излъчената към него топлина.\nИ двата вида изолации решават еднакво добре проблема с кондензацията на водни пари върху вътрешните стени. Вижда се и разликата между изолирана и неизолирана стена. Във втория случай повърхностната температура на стената пада до 13-14 °С, което означава, че при относителна влажност на въздуха в помещението 65-70% върху нея ще кондензира влага и след време стената ще потъмнее на петна от появата на мухъл.\nС оглед настъпването на зимата ще разгледаме някои лесни за изпълнение решения, които подобряват топлинния комфорт в помещенията, без обаче в никакъв случай да решават проблема с топлоизолацията на външните стени. Такива са облицовката на с листове „Депрон“ или корк.\nТоплоизолация с листове „Депрон“\nОт материалите, подходящи за вътрешна топлоизолация, ще се спрем на немския Депрон, който се предлага във всички магазини от веригите „Направи си сам“. Вносител на този материал е фирма „Логос-Ботевград„, към която може да се обръщате за допълнителна информация и доставка.Той представлява листове от екструдиран полистирол и, подобно на останалите материали от този вид, има добър коефициент на топлопроводност – 0,026-0,028 W/mK. Предлага се в две дебелини, съответно 3 и 6 mm, като нашата препоръка е да се използва по-дебелият по простата причина, че ще има съответно и два пъти по-добър изолиращ ефект. А работата по монтирането на топлоизолацията и в двата случая е една и съща. При дебелина 6 mm топлоизолиращият ефект на лист „Депрон“ се равнява на дървена обшивка с дебелина 24 mm или на допълнителен тухлен зид с дебелина 140 mm.\nЛистовете имат размери 1250 х 800 mm, като за по-лесното и удобно транспортиране те са фабрично сгънати на две, поради което лесно се побират в лек автомобил. Един кашон съдържа листове за покриване на 20 m² при дебелина 6 mm и 40 m² при дебелина 3 mm.\nЛистовете „Депрон“ не поглъщат вода и осигуряват добра защита срещу преминаване през тях на водни пари, те не гният, не мухлясват и не способстват за образуване на среда, подходяща за развитие на микроорганизми (плесени). Те нямат мирис и което е много важно, не поглъщат и не възприемат миризми от околната среда. Имат достатъчно добра устойчивост на натиск и якост на опън, благодарение на което върху тях директно може да се лепят тапети, да се полага мазилка, да се лепят фаянсови плочки или да се боядисват с дисперсионни бои (латекс). Върху листовете „Депрон“ може да се полагат и полимерни мазилки или мазилки на минерална основа с полимерни свързващи вещества. Те се полагат, без да е необходима армировка.\nДепрон е материал, устойчив както на въздействието на обичайните строителни материали – цимент, вар, гипс, така и на различни соли, основи и др. Той се поврежда обаче при третиране с органични разтворители и съответно използваните лепила, бои или мазилки, полагани върху листове „Депрон“, не бива да съдържат такива разтворители. Те се лепят с лепила за материали от разпенен полистирол, като при избор на най-подходящото лепило трябва да се обърнете към консултантите в магазина. Самият производител препоръчва употребата на дисперсионното лепило на водна основа Glutolin HS, което има висока залепваща сила.\nЛепилото се нанася с назъбена маламашка откъм гърба на листа, а при някои лепила и направо върху стената. След това листът се поставя на мястото си върху стената и равномерно се притиска по цялата повърхност с гумен валяк. След залепване на листовете се препоръчва цялата повърхност да се шпаклова със същото лепило, разредено с 20% вода.\nЛистовете „Депрон“ може да се използват за изолиране на практически всички елементи на строителната конструкция. Те може да се поставят и под ламинатни и други видове паркети от паркетни дъски, като в този случай освен топлоизолация те осигуряват и известна шумоизолация срещу преминаване на ударен шум.\nОсновното предимство на изолацията с листове „Депрон“ е, че може да се направи бързо, лесно, с минимално нарушаване на обитаването на помещенията при сравнително ниска цена. Чудесно решение месец-два преди настъпване на зимните студове. Работата не се отличава от операциите при подмяна на тапетите. Все едно, че за основа се залепва хастар, както това се налага в някои случаи. Малката дебелина на листовете практически не променя големината на помещението, а върху тях безпроблемно се лепят тапети или друго декоративно покритие. Изолацията от „Депрон“ решава и проблема с ниската повърхностна температура на стените и предотвратява кондензацията на водни пари. Към предимствата на материала трябва да се отнесе и малкото му топлоотнемане, т.е. при допир до стените човешкото тяло ще ги възприема като топли.\nСъщевременно, трябва да е ясно, че това е частично решение, което поради малката дебелина на листовете не осигурява необходимата топлоизолация на външните стени. (Б.Р. При заложеното в Наредба №7 изискване на минимален коефициент на топлопреминаване през външните стени U=0,35 W/m²K при зид с тухли-четворки минималната дебелина на топлоизолацията трябва да бъде около 80 mm).\nДопълнителна информация: Отлично решение за вътрешни топлоизолации са и новите плочи Multipor.\nПодробна информация по темата топлоизолации може да прочетете в:\n13-то издание на форума вместо фатално flat screen printing machine hot air stenter енергоефективни системи се оказа гениално:)