ИФр II. Нашият век | Николай Гочев\nза обществото, за събитията днес, за човека, история, фрагменти\nСлед Наполеоновите войни „обединеният Запад“, ръководен от Британия, имаше само два геополитически конкурента – Османската и Руската империи. Унищожението на първата се случи след договаряне между Запада и Русия – първо беше създадена Гърция, а след това и останалите държави на Хемуския полуостров. Макар и православни, влиянието на Русия и Запада върху тях беше приблизително равно.\nДвадесети век започна с война за окончателно изтласкване на мюсюлманската държава от Европа, но тя – сякаш неочаквано – прерасна в общоевропейска и световна война. Османската империя беше унищожена и за кратко на ръба на пълно изчезване, което тя предотврати с отказ от повечето си територии, превръщане в национална държава (Турция) и радикална реформа, след която от миналото бяха запазени само езика и религията. С помощта на Америка британската хегемония над континента се укрепи, а усилията в световен мащаб бяха насочени към премахването на Русия, като последен противник. Така че ХХ век беше век на войната между Русия и англоезичния Запад.\nВ течение на тази война, която би могла да завърши в наши дни, западна Европа беше „изравнена със земята“. Не по начина, по който Рим изравнява Картаген и Коринт (буквално), а така, както се справя с Македония – разделя я на части и я превръща в провинция под едно название. „Рим“ в този случай се оказаха по равно Русия (като СССР) и САЩ. Русия два пъти се „реформира“, като през Студената война беше една от двете световни сили, а сега е една от трите. Британия изостави превърналия се в изцяло американска провинция ЕС, опитвайки се да бъде за Запада това, което е Турция за ислямския свят – вече не империя, но все пак влиятелна (надрегионална) държава.\nПрез всичкото това време бившите западноевропейски колонии по света се усилваха икономически и политически. Китай надмина всички на Изток и стана „свръхдържава“. САЩ и сателитите му загубиха войната в Сирия, а с това и надеждата за абсолютно господство над останалите. Сега предстои договаряне между „трите сили“ и опит за установяване на друг световен ред.\nОт около 50 години (мисля, от средата на 1960-те, след Карибската криза) сме в нещо като „постсвръхчовешка“ епоха.\nПреди това, покрай ВСВ пък и не само, беше време на „гении“ – главно в идеологията и политиката. Но отказът от „гореща война“ доведе до отслабване и на студената и до едно съгласие между силите, че е за предпочитане да се живее по-спокойно. Тогава се оказа, че няма и такава нужда от гениалност, поне не от политико-идеологическа. Но тъй като гениите не можеха да бъдат отменени изведнъж, се направи отстъпка – че ще има гении, но те ще са по-скоро в науката, изкуствата и също (добра идея!) в религията.\nМоже би една решаваща стъпка в тази посока беше отменянето на Сталиновата „гениалност“ и заместването й с „чудовищност“ – и то без да има очевидна необходимост от това, тъй като Сталин не беше загубил война – какво му пречеше да си остане гений? Но не остана, тъй като вървеше процес на отказ от всички тях.\nБеше запазена за известно време гениалността на Маркс и Ленин, но вниманието се насочи към Айнщайн (par excellence!), купищата нобелови лауреати (нещо като „гений на годината“) и разни по-архаични персонажи (Шекспир, Леонардо да Винчи, дори и гръцките атомисти). Това бяха по-глобалните гении, но имаше и множество локални, у нас примерно – Ботев.\nС християнството беше трудно, защото то си е по природа непримиримо, така че е по-лесно да обявиш светиите за несъществуващи, отколкото да ги наречеш гении. Но пък се намираха ясновидци (Ванга!) и популярни „учители“.\nТова имам предвид, като казвам „неоезичество“ – то търси свръхчовеци, под някаква форма. Това са неговите богове и герои (хероси).\nНо след официалния отказ от студена война при Горбачов процесът на премахването им се ускори, така че идеологическото пространство изведнъж се демократизира – важни станаха правата на човека, а не способностите му.\nДобре е във време на война човек да знае на чия страна стои. Не всеки ще стреля или взема политически решения, но всеки би могъл да каже накратко какво мисли – кое е справедливо.\nНека да кажем спокойно и без гняв – Западът (англо-американският Запад) сгреши. Сгреши, защото повярва, че делата му ще остават винаги безнаказани. Така мислеше и Хитлер. Видяхме войните в Ирак, Либия и Сирия. Само специалистите могат да изброят десетките незаконни, нечестни или крайно съмнителни смени на правителства и президенти къде ли не по света за последните двадесетина години. И ние в България видяхме едно-друго (1996/7, 2013).\nАтаката срещу Украйна беше проведена по инерция и от хора, които губят връзка с геополитическата действителност, макар че само с това се занимават. Страната е твърде голяма и твърде близо до Москва. Тя не може да стане “една по-голяма Грузия” или “една по-източна Полша”. Да, там има нацисти и либерал-фашисти, там са и неизбежните продажници/опортюнисти. Но не всичко може да се реши с пари. Дори не и с много пари. А Западът (и по-точно няколкото групировки, заграбили финансовата, медийна и всички останали власти там) от двадесетина години мисли точно така. Ще дадем пари (които сами печатаме), а ако не свършим работа, ще упражним насилие.\nНо всяко следващо нападение им носи все по-малко плодове. Ето, Украйна беше провал. Президентът Янукович в последния момент (ноември м.г.) съобщи, че няма да участва в унищожението на собствената си страна. Невъзможно е да не е знаел какво го очаква – точно затова и отлагаше толкова дълго съобщението, че няма да подпише “асоциацията”. Когато си невъоръжен, а имаш насреща си изнудвачи и убийци, може да се наложи да хитруваш. Правителството му все пак можеше да изгони въоръжените протестъри от Киев, но щеше да си спечели име на васална диктатура. Да го получи впрочем, и то от тези, които все раздават етикети – кой е кървав диктатор, кой е еди-какво си…\nС тези етикети се плащат услуги (предателства) и се подготвят убийства. И това не го знаят само децата и глупците. Но щом бизнесът върви… А върви, щом аз и досега имам студенти, които вярват на Би Би Си (или “в Би Би Си”). Такова промиване на мозъците не беше по силите на целия СССР заедно с околностите му.\nСега Русия съобщи, че няма да търпи този колективен Хитлер (САЩ-ЕС). Казвам го без притеснения, че някой ще ме обвини в недостатъчен патриотизъм. Дал съм си труда да помисля какво значи да си патриот. Аз и сега смятам, че Македония и част от Беломорието трябва да са български, но не мисля, че е добре да ги получим като подарък за сътрудничеството си с някакви расисти.\nНикой да не си мисли, че Западът ще посмее да воюва с Русия “наистина”. Който твърде дълго си е служил само с подкупи и подлости, той става сребролюбец и подлец. А такива хора винаги са страхливи. Това се отнася както за западните (и днешните прозападни) политици, така и за тези, които им плащат. Така че те ще пооплачат човешките си права и след като са изиграли каквото си знаят, сами ще поискат преговори. Впрочем вече го правят.\nНе е важно дали Крим ще стане пак руски, макар че е много вероятно. Но Украйна непременно ще влезе в Евразийския съюз. И то изцяло. Ще има едно споразумение, според което ние – южните българи заедно с държавата си – ще останем в ЕС. Не е кой знае какво, но човек може и трябва да се грижи за родината си при всякакви условия.\nТези събития ще се отразят положително у нас. Първо, Българската православна църква (заедно с всички други православни църкви) ще бъде оставена на спокойствие. Защото това ще бъде едно от условията на споразумението.\nПосле, протестърите ще забравят революцията и ще си потърсят някаква работа. Може пък да са способни и на нещо, различно от лъжи и вандалстване.\nНай-сетне, поради нормализирането на отношенията с Изтока ще се съживи и икономиката. Западът е в застой и това ще продължи дълго. А ние нека да уважаваме и обичаме България.\nДали някой ще възрази, ако кажем, че за сериозните неща е добре да се говори сериозно? Може би не. Но когато трябва да изброим нещата, които ще наричаме „сериозни“ – ето тук вече сигурно ще има несъгласия.\nИ тъй, ислямът религия ли е? Който не е съгласен, да каже: „Не.“ Аз пък мисля, че ислямът е религия. Това не значи, че съм или че се готвя да стана мюсюлманин. Но че мюсюлманите вярват, че Бог съществува, смятат Го за свят и се обръщат към Него в молитвите си – в това не се съмнявам. А какво точно мислят за Него, как го почитат – това не знам добре. Не съм чел тяхната книга, не зная и езика, на който е написана. Чувал съм, че има разлики между тях – между мюсюлманските общности, искам да кажа. Но и между онези от нас, които наричат себе си християни, също има разлики – и в мислите за Бога, и в начина на вярата, и в делата ни. И винаги е имало.\nИ на християнина харесва ли му някой да се изразява подигравателно за Бога и светиите? На мен не. Също така не ми харесва да хулят моя народ, който живее около църквата си; и държавата ми, която ги пази.\nА какво е казано в Евангелието: „Правете на другите това, което искате и те ви правят.“ Значи и обратното – не им правете това, което не искате да ви правят. Затова и аз не се изказвам презрително за религиите – нито за исляма, нито за юдаизма, нито за други. И за католиците и протестантите не говоря с оскърбления. Нито за който и да било народ и неговата държава. Защо е нужно? За да покажа, че съм свободен? Аз съм свободен, защото следвам истината. Свободният не унижава хората – нито с дела, нито с думи.\nЕто какво е направил веднъж нашият Бог – Той ни е пример и като човек. Веднъж седнал при един кладенец и разговарял с една самарянка. А самаряните вярвали в Бога, но не както юдеите. И затова юдеите не общували с тях, дори не ги доближавали. И тя го попитала: “Как ти, който си юдеин, говориш с мен, самарянката?“ А той наистина говорил с нея, и то надълго. Дори учениците Му се учудили. И едно от нещата, които й казал, било: „Спасението идва от юдеите.“ Значи не бил самарянин, нито съветвал някого да бъде. Освен това жената била и прелюбодейка. Той знаел това и й го казал. Но не я оскърбявал, нито й се надсмивал. И тогава самаряните го поканили да остане в техния град – на гости. И Той останал за два дни.\nЕ, какво да правим? Да се надсмиваме над вярващите, за това, че са вярващи? И ако сред тях се намерят убийци, заради тях да убиваме и невинни (защото сме чували, че вярват като тях)? Да ги ограбваме и в бъдеще? Колко хора загинаха в Ирак от 1991 досега? В Либия? В Сирия? За родените там говоря и за мирните хора. Защо не виждам влиятелните европейски и американски медии да се тревожат за тях?\nМога да кажа защо. Защото според множество влиятелните европейски и американски медии едни са повече хора, а други – по-малко хора. И поради това за едни следва да се скърби, а смъртта и страданията на други са статистика. Как се нарича такова мислене и поведение?\nНарича се фашизъм.\nВъобще оплакването, воплите и мрънкането са лошо нещо и неподобаващо на сериозен мъж; но и на разумна жена не подхожда.\nМного хора след 1989-та сметнаха за уместно да въздишат, че били жертви на комунистическия режим. А България, като участник в германската (защо само „хитлерова“? Германска си беше, пък и общоевропейска) коалиция, не беше ли във война със съветска Русия? Беше. И загуби войната, заедно с останалите в тогавашния „Европейски съюз“. И после била включена в областта на съветското влияние? Ами как иначе? За какво се водят войни, ако не за завоевание, или поне обезщетение за нанесени вреди?\nПосле тук имаше хора, които пострадаха, някои невинно, а други не съвсем невинно. Това също е следствие от загубена война. Не ви се искало да пострадате? Трябваше бързо да идете при победителите (едните или другите) и да им предложите услугите си. Някои точно така направиха.\nТова беше след 1944-та. Ето сега, 1989-1991: нова загуба, пак проблеми. Не ви е приятно да страдате като жители на страна, загубила война? Ами решението е същото, отивате при победителите. Нали мнозина отидоха. Е, значи поне този въпрос е решен. Защо им е нужно оттам да се изказват лошо за родината си? Сигурно за да обяснят защо са се преместили. А какво има да се обяснява? Преместили се, защото им се живее в добри условия.\nСега – „тероризъм“. Очаква се да скърбим за загиналите. На мен ми се струва,че загиналите участваха във война. Може би трябва да бъдат погребани с военни почести. Защо не? Нима военните кореспонденти, лекарите и други, които загиват на война, не заслужават военни почести?\nНо да се говори, че някой бил нападнат ей-тъй, в дома си или на работното си място, без да е давал повод за това? Не е добре да говорим обратното на това, което забелязваме. Ние сме във война. Имам предвид и България. Не сме ли членове на НАТО? НАТО през последните 20 години не взе ли участие в изтреблението на стотици хиляди граждани на арабски и мюсюлмански държави? Взе и заедно с това придоби част от тяхното имущество (за енергийните източници говоря).\nНие какво сме загубили от това? А който е против войната с близкоизточните мюсюлмани, защо не го каже? Също и против унижението им, против подигравките с тях. Ето, аз казвам, че съм против. Това не значи, че се отричам от държавата си. Просто съм против тази война и унижаването на тези хора.\nСега има противник – организация, разположена в Ирак и Сирия, която нарича себе си „държава“. Тя разполага с оръжие и пари. И сега какво? Да водим война без никой да се съпротивлява? Да, така е по-безопасно, но е странно, а и несправедливо.\nВъв време на война (когато държавата му е във война) човек не бива да се държи така, сякаш до вчера го е нямало на земята. Трябва да кажеш – участваш ли в нея или не. И ако участваш – защо, и ако не – защо. Щом участваш, ще очакваш щети. Да откажеш участие също не е лесно.\nА онези, които казват: „нямам държава“ – те са лъжци. Те искат облаги и нищо друго. А не може да живееш с хора и да получаваш само облаги. Ще има и друго.\nКонтинент на име „Шарли“\nДнешната власт в европейските (ЕС-овски) държави върви след събитията. Тя не причинява събития, а бива „връхлитана“ от тях. Това значи, че тя няма политика. И не би могла да има, тъй като няма кой да я провежда – страните се управляват (администрират) не от избрани правителства, а от назначени „режими“.\nВсичко, което днес прави ЕС, е да следва американските инициативи. Поради това той с всяка година все повече напомня за общността на „социалистическите страни“ и за техните отношения със СССР.\nЕто сега. САЩ атакува някои държави – било информационно, било икономически, било военно – и ЕС се включва в атаката (като помощник). Някои ислямски организации отговарят с масови убийства на цивилни лица. Тогава ЕС е изненадан и скърби.\nЕвропейците не разбират защо това се е случило, те са невинни. Те просто са съгласни с телевизията си и освен това обичат да се посмеят. Има кой да ги развеселява, казва се „Ш.Е.“. А същевременно интересът им към тези нещастия, дори и към смъртта на съгражданите им, плавно намалява: с терора, както и с други неща, просто се свиква.\nВреме е да се каже ясно: ЕС не може да се защити. За да могат тези държави да се стабилизират и да направят нещо заедно, е необходима обща и при това независима политика, каквато виждаме да се води на много места по света. Политика има и САЩ, и Китай, и Русия, и Иран. Израел също има политика, както и Саудитска Арабия. И Башар Асад има политика, с която може накрая и да победи.\nНо ЕС няма и поради това ще загуби (ще се разпадне).\nПричината за бъдещото (и недалечно) разпадане на ЕС е в същността на това квазидържавно образувание. То е територия, окупирана от САЩ (и Великобритания), и няма причина да му бъде подарявана независимост. За независимост се воюва, но ЕС не може да направи това, тъй като олигархията, която се разпорежда с него, не е местна (немска, френска или континентално-европейска), а атлантическа (евро-британо-американска). Няма смисъл, следователно, тази олигархия да се разделя с част от владенията си в интерес на някакви бивши самостоятелни държави (като Франция, Германия и др.).\nВъзраждане на западноевропейските държави не може да има, тъй като тези държави дължат своите исторически успехи на колониите си. Колонии обаче те вече няма да имат. Тогава как да се укрепят, така че да живеят и през следващите векове? Какво да предложат на хората, които имат тяхно гражданство и говорят местния език?\nЗащото претенцията за „превъзходство над некултурните“ не може да опази никоя общност; това е просто декларация, че някой обича властта. Да се повтаря, че „ние сме за гарантиране на всякакви права“, тоест, за свобода и справедливост, е безсъдържателно – никой няма нищо против свободата и справедливостта сами по себе си.\nОсвен това – като говорим за бъдещето на Европа, ние обикновено имаме предвид съдбата на нещо, което се нарича „коренно население“. С други думи – какво ще стане с германците, французите, португалците и т.н. Но това коренно население вече е обградено от имигранти и върви натам, да се превърне в малцинство.\nВярно е, че едно малцинство може да оцелее през много векове и то в най-неблагоприятни условия. Но за да понесе трудностите, то трябва да има някаква духовна и историческа опора. Коя ще е тя за западноевропейските нации? Те същите, които някога бяха римо-католически и протестантски? Как те ще носят през следващите векове както вярата в своята вековна„културност“, така и знанието, че са виновни във всякакви престъпления срещу човечеството (без които престъпления те нямаше да успеят да се обявят за „особено културни“)?\nЗащото, когато дойде време думата да имат други, тогава повече ще се говори за престъпленията и по-малко – за културата.\nТака че тези нации (западноевропейските) днес са в опасност; и тя не се състои просто в това, че някои хора ще загинат при атентати. Атентатите са начин за водене на война, а войни винаги е имало. Опасността е в друго – че в днешно време не се вижда причина (смисъл) тези нации да продължат да съществуват.\nЕто, да погледнем французите, които вчера бяха нападнати.\nДали, най-напред, всички във Франция мислят еднакво за станалото? Защото там живеят и твърде много мюсюлмани. Как те да тъгуват сега, след като знаят как векове наред, а и доскоро се отнасяха френските власти към техните събратя от мюсюлманските страни?\nИ какво да мислят за страна, в която най-известният, а и най-влиятелен вестник се оказва „Ш.Е.“? Какво бъдеще има наистина такава страна? Защото „Ш.Е.“ вече е най-влиятелният вестник не само във Франция, но като че ли във целия ЕС. Ако ти не само не уважаваш другите хора, но и нагло демонстрираш презрението си към тях, какво трябва да очакваш от тяхна страна?\nНо освен това французите вече са подготвени да се веселят не само по повод чуждите нещастия (унищоженият руски пътнически самолет над Синай) но и над своите собствени. В близките дни е много вероятно да се публикуват и разпространят навсякъде по света няколко грозни, бездарни и цинични рисунки относно случилото се в Париж в петък вечерта.\nИ французите ще трябва да се смеят, защото те вече са длъжни да бъдат „Ш.Е.“. За какво им тогава полицията по улиците и на границата? Наистина, разбира ли някой там какво в действителност се случва?\nОт много време не чета вестници и не гледам телевизия. Допреди 2-3 години четях разни новинарски сайтове, но се отказах и от тях. Когато някой запита: „Откъде научаваш новините?“, отвръщам, че ако има нещо важно, хората сами ще ми го кажат.\nТака и става. Отивам вчера да получа някакъв документ и докато попълвам заявлението, чувам какво си говорят жените зад стъклената преградка на гишетата. А те си говорят не за какво да е, а за културни политики и социално инженерство: а именно, за изчезването на думите „баща“ и „майка“ във френското училище.\nВ учрежденията у нас рядко се чува някой да изрази изрично несъгласие с политиките на ЕС, и то точно на работното си място, така че на тези жени случилото се изглежда им беше дошло в повече. Може би имат деца и смятат, че са техни майки. Защото Франция не изглежда толкова далеч – днес при тях, утре и при нас.\nПреди 3-4 години в качеството си на антидемократ (такъв съм според едно изследване на университетски колеги, финансирано от фондация „Америка за България“) написах, че днешният ЕС ми изглежда като пародия на нацистката империя отпреди 1945; и че колкото по-бързо напуснем тази Европа, толкова по-добре.\nТогава някой със загриженост попита къде бихме могли да идем. А какво да кажем сега, след отменянето на бащите и майките? Още желаещи за оставане?\nИ тъй, след края на Студената война САЩ преминаха далеч отвъд дотогавашния си обсег на влияние.\nТе навлязоха в Близкия изток (в ислямския свят) до Афганистан, в Европа – до балтийските републики, Украйна и Грузия включително (чрез въвеждане в ЕС или проамерикански правителства и президенти). Заради това разширяване бяха водени войните в Ирак, Югославия, Либия и Сирия.\nСлед 2008 (загубената война в Грузия) започна изтласкването им обратно. Същевременно Китай ги изпревари по размер на БВП. В началото на 2015 някои големи държави показаха, че ще ограничават разплащанията в долари.\nАко се погледне картата на земното кълбо, ще се види, че САЩ се оказват изтласквани към своя остров (континент). Ако бъдат затворени в него и се ограничи употребата на долара, държавата ще се окаже в друго положение – подобно примерно на това, в което е сега Бразилия. Пак ще е голяма и богата, но няма да претендира за световно господство.\nКой ги изтласква? Това е Китай в Далечния изток, и, от друга страна, Русия (в Европа) и Иран (в Близкия изток).\nТака те се оказват притиснати от две страни, както беше притисната Германия в течение на Втората световна война. Затова се опитват да пробият път от Европа на изток, през Русия. Ето защо Киев не им е достатъчен. Хитлер също превзе Киев. Ако той беше достатъчен, защо продължи към Каспийско море и Москва? Защото му беше необходимо пълно унищожение на Русия (СССР). След това вероятно би се съгласил на временно разделяне на света между Германия от една страна и Британия и Америка – от друга.\nСъщото става и сега. Както нацистите се надяваха на споразумение с Британия-САЩ, така и днес САЩ се надяват да изтеглят Китай на своя страна. Иначе се задушават и губят.\nЗатова е войната в Украйна. Примирието не задоволява Запада.\nДори човек да не чете никак вестници и да избягва с всички сили телевизията, пак ще узнае коя е темата на деня. И така, по темата.\nПристигането в Европа на хора от близкоизточните страни беше неизбежно. ЕС (като сателит на САЩ) участва във войната срещу техните държави, разби ги и сметна, че с това делата му там са завършили. Така е. Делата му там завършиха, но започнаха тези тук.\nСега гражданите им ще получат, каквото заслужават (имам предвид главно онези, които се погрижиха, както можаха, и за разрушението на собствените си държави).\nИ тъй, какво се случва? САЩ, подобно на някогашната Хитлерова Германия, атакуват Русия, за да разкъсат задушаващото ги обкръжение: това е Китай, вече равностоен икономически, от едната страна, и Русия и Иран, богати на ресурси и оръжие, от другата. Тези сили привличат към себе си и други, като изходът се очертава: икономическо (а при необходимост и военно) обединение на „Азия“, може би със съдействие и на страни от други континенти. Това обединение ще погълне Европа по мирен път – чрез бизнеса. САЩ със своя приятел Британия остават встрани. Олигархията, която ги ползва, ще трябва да заживее по-скромно.\nАзиатските лидери и Русия обаче се съпротивляват – особено в Сирия. Същевременно Европа се държи съмнително, като се започне от по-малки страни като Кипър, Гърция и Унгария, и се стигне до онези фирми, които преди 2 седмици подписаха договор с „Газпром“ за удвояване на газовия внос през Германия.\nИ ето, не повече от 10 дни след това, вече имаме вълна от бежанци. Днес Европа (и главно Германия) е в положението на Македония, която преди няколко месеца се колебаеше дали да не участва в газоснабдяването на континента чрез „Южен поток“. След събитията при границата с Косово (през май т.г.) македонското правителство размисли.\nКакто каза тогава един известен дипломат: „Не можем да се отървем от усещането, че тук има някаква връзка.“\nАко ЕС продължи да действа, както досега – страхливо, но донякъде логично – го очаква съдбата на „големия близък Изток“ (от Либия до Афганистан). Това значи преселения, никаква сигурност, всекидневни атентати навсякъде. Защо е това? За да се направи невъзможно икономическото му сътрудничество с Изтока. САЩ и Британия предпочитат да унищожат Европа, вместо да я отстъпят или поне поделят с Изтока.\nПолитиката на североатлантическите олигарси е погрешна, тъй като е остаряла. Това е политиката на Британия от XIX в. – поддържане на финансово, а чрез това технологично превъзходство над целия свят; и същевременно устройване на конфликти, колкото е възможно по-остри, между Европа и Русия. Но тогава Европа все още можеше да бъде и военен противник на Русия. Същевременно технологичното превъзходство на САЩ над Русия и Китай е нищожно, ако изобщо съществува; а финансовото няма да бъде удържано дълго.\nПоради това разгромът на Европа няма да помогне – североатлантиците няма да добият власт над Азия, а ще останат в покрайнините й.\nВ по ранни времена, поради липсата на контакти между тях, това не е било много важно – а сега е видимо и дори болезнено за някои, като се има предвид какво беше положението само преди 15 години. Затова днес имаме война.\nЗападът (САЩ и сателитите) се отдръпват от Украйна. Автономия за Новорусия – подобно на Абхазия и Южна Осетия. В Киев идва правителство, което подготвя страната (каквото е останало от нея) за присъединяване към Евразийския съюз (докъм 2018). Западна Украйна (Галичина) получава автономия с възможност за независимост.\nИран става ядрена държава и лидер на ислямския свят.\nСлед поражението в Украйна САЩ се свличат от положението на велика сила (подобно на Великобритания след Втората световна война). Влиянието им върху световната политика след 2020 става сравнимо с това на Бразилия и Иран.\nЦялата континентална Европа се превръща в бизнес зона, която спазва военно-политически и медиен неутралитет (подобно на Австрия и Финландия след Втората световна война).\nИран, Китай и Русия си поделят влиянието в централна Азия. Индия, въпреки размерите си, остава второстепенна сила (подобно на Турция).\nКитай e хегемон в Далечния изток, но без да претендира за световно лидерство по начина, по който претендираха САЩ след края на Студената война.\nТези, които лукаво се притесняват за бъдещето на България и предвиждат скорошното й изчезване, говорят напразно. България ще запази държавата и националното си съзнание. Не бих побързал да кажа същото за други политически и културно-исторически субекти – примерно, за Германия.\nПричината е, че духовната и културно-историческа опора на България – нейната религия, поддържана от независимата й църква – е запазена. При повечето европейски народи такова нещо няма и поради това тяхното бъдеще е много по-неясно.\nМаси и елит\nНо нелицемерната борба е трудна, защото изисква не само нравствено усилие – да се противопоставим на истинската земна власт – но и интелектуално: да проумеем коя е тя. Така че свободният бунт не започва на улицата и във вестниците, а в мислите.\nТова се случва не само заради пропагандата, но може би и заради познатата чрез много езици връзка на името „Нобел” с латинската дума nobilis (благороден). Поради това присъждането на тази награда звучи на мнозина като причисляване към благородническо съсловие.\nОт това се вижда колко голяма е силата на езика и в частност на имената. Няма съмнение, че ако един от кандидатите за кмет на, примерно, Видин, се казва „Видински”, той най-вероятно и ще ги спечели – в случай, че по останалите критерии не отстъпва много на конкурентите си.\nДа се нуждаеш от телевизия\nГодини наред силно се отегчавах и нервирах, когато някой кажеше: „Гледам телевизия, за да се информирам.“\nИ изразходвах много усилия, за да доказвам, че телевизията няма задача да информира никого за нищо, а се грижи да го научи как да говори в общество, какво да твърди по общи и частни въпроси, и следователно как да си устройва живота. Значи тя не го информира, а го назидава; и му „внедрява светоглед“.\nНо после ми дойде наум друго: че самите хора, които включват телевизора, за да се „информират“, точно това искат – назидаване (примесено и с някакво развлечение). Защото на тях не факти им липсват, а мнения, на които да имат доверие.\nЕто с такива мнения ги снабдява телевизията – както родителят (или бабата-бавачка) снабдява с мнения децата у дома.\nПосле, има хора, които не са никак глупави, съобразителни са и притежават някакъв талант, но не им се мисли по общи въпроси. Казват си: „Имам ли успех? Получавам ли похвали? Хората харесват ли ме? Да. Тогава защо да умувам за всичко?“\nТакъв човек винаги ще се снабдява с мнения „от телевизията“, дори ако самият той прекарва повечето си време из студиата. Причината е, че най-много държи да го „харесват“. Но ако ти не си осведомен за „редното/коректно“, и не се държиш в съгласие с него, как ще те „харесват“? И как ще се доближиш или поне уподобиш на тези, които „имат думата“. Или как ще запазиш тази привилегия, ако започнеш да говориш нещо „от себе си“?\nЗначи причината за несхващането на някои дори очевидни неща наоколо и по света идва от склонността да се угодничи пред силните на деня. Ако обаче човек се довери на разума си и потърси мнения „отвътре“, той няма да се безпокои дали околните ще го харесат; и няма да се нуждае от телевизия.\nКазва се: „Което не се решава с пари, то се решава с много пари.“\nВярно е, стига да изключим всичко онова, което не се решава дори с много пари.\nПоради това, за да бъдат последователни, някои обявяват онези неща за маловажни или направо несъществуващи. Един от героите в „Кръстникът“ казва: „Който гради върху хора, гради върху кал.“\nТакъв човек наистина отрича всичко, което не се прави с пари.\nТова е и сатанизмът.\nИнтересно е, че тези хора бяха показани като много близки до висшето духовенство на римокатолическата църква; по същество те решаваха как тя ще се управлява.\nСлед срещата с „легалните“ си партньори, Майкъл Корлеоне с прискърбие забелязва: „Това е истинската мафия.“\nНо и в „Държавата“ на Платон пише: „Нима съвършената несправедливост не изисква и това, да изглеждаш съвършено справедлив?“\nВ драматургията, пък и изобщо в литературата, има голямо значение не само какво се казва, но и кой от героите го казва. Примерно, прословутата фраза „Опасно е да си честен човек“ в „Кръстникът“ е изречена от един иначе способен човек, но пък закоравял мафиот и престъпник. Така че той, който беше отлично осведомен кой и защо може да бъде убит в мирно време, заяви, че понякога добродетелта е по-опасна за живота на носителя си, отколкото и най-тежките престъпления. И наистина, онзи, когото той имаше предвид, беше отровен, докато той самият, който беше извършил множество и ужасни убийства, почина от естествена смърт\nКакво значеше това? Че беше внесена друга (други) гледна точка и, заедно с нея, други фразеологии. Освен това всеки можеше да бъде публикуван и сам себе си да публикува. Но благодарение на всичко това стана възможно да се забележи, че има разлика между истинска и имитирана свобода на словото. Първо, не може да говори свободно онзи, който представлява някоя общност. Тъй като той говори от нейно име и поради това е длъжен да представя нейната, а не своята позиция по различни въпроси – а това не е едно и също. Нито пък онзи, комуто се плаща за да изразява такива, а не други възгледи и да си служи с една, а не друга фразеология.\nНо и не е достатъчно да бъдеш частно лице, за да се изразяваш свободно. Освен лична независимост е нужно и друго: да се идентифицира речта на властта и човек да се въздържа както от конформисткото й усвояване, така и от наивното й (или конюнктурно) отхвърляне. Затова пък е нужен размисъл и наблюдение: къде е властта? Всяко неосновано на нравствени, пък и политически принципи говорене, е несвободно, тъй като то е или „на доверие“ (повтарям, каквото съм чул), или импулсивно (казвам, каквото ми хрумне). Свободното говорене е непременно с оглед на истината и поради това не може да бъде постигнато без човек да се е трудил да я открие. Но то е и опасно; най-малкото поради това, че тревожи хората и води до изолация (маргинализиране).\nТака че ако човек държи да се чувства комфортно в общността, която е заварил (да бъде„интегриран“ в нея), той не може да си позволи свободно слово. Това е известно, но по-малко известно е, че бунтарското слово само по себе си все още не е свободно. Необходимо е, както казахме, независима обосновка; а тя не стъпва на каква да е основа, а на принципи, с които човек е добре да е съгласен.\nТова не значи, че свободното слово изрично се опира на особените аксиоми на вярата (откровението). То не се нуждае от това. Тъй като в споровете по обществени въпроси (те се имат предвид, когато се говори за „свободно слово“) хората би трябвало да тръгват от принципи, които споделят, а това рядко са принципите на вярата. То се опира на принципи, които почти всеки би приел, но стига до изводи, които малцина знаят, с които трудно някой се съгласява, и почти никой не смее да изрече открито.\nДва вида публицистика\nАко някъде нещо не е наред, най-добре е да се посочва конкретно отговорният, а не всички наведнъж. Защото няма място, където да не работят и съвестни хора.\nТова е като с исляма – има убийци с автомати, но това не значи, че всички мюсюлмани са убийци. Тъй като общото негативно говорене обслужва личната идеология на завистливците. Те хулят всички наведнъж, за да обяснят личния си неуспех (това, което те виждат като неуспех); и да не се окаже, че отстъпват някому.\nЧовекът, който има възможност да пише и да се изказва публично, трябва да е принципно положително настроен към собствената си страна; а това означава, че трябва да говори за недостатъците и злото наоколо като за нещо временно и преодолимо, и освен това присъщо на човешката природа изобщо.\nТова е много трудно, защото е в противоречие с лесния конформизъм: ако властта иска да хвалим, само ще хвалим; ако иска да злословим – само ще злословим.\nНие, пишещите тук и на български, очевидно трябва да служим на страната си като цяло; и не заради нея единствено, а и за свободата и благоденствието в целия свят. Това е пътят „отдолу“ – той е по-добрият.\nГлобалните медии няма как да се грижат за свободата и благоденствието в отделните държави и народи. Ако влезе на такова място, човек трябва да забрави откъде е и да служи на работодателя. Колкото по-силна е медията, толкова по-малко свобода има в нея. Тя е властови инструмент, нещо като полиция или армия. Там не може да има разногласия. Защото политиката се определя другаде, а обикновеният журналист е само изпълнител.\nПоради това мнозина си мислят, че всичко става с пари. Но ако основата на идеологията е грешна – а глобалните, плутократични медии са поставили идеологията си на грешна основа – никакви пари не помагат. Заблуждението само се задълбочава.\nА основата на идеологията им е тази: отричане на истината за човека и обслужване на желанията на властта – която и да е тя. Кои са желанията? Те могат да се изброят. В тази дейност никакви хитрости и лъжи не се мислят за неприемливи. И това е логично – нали истината е отречена.\nСъотношението между онези, които предпочитат кариерата – тоест светския успех – спрямо онези, които се придържат към истината и нравствеността, винаги и навсякъде е едно и също. Но това не значи, че опитният и надареният трябва да мълчи, когато го питат. Не. Трябва да говори и да каже: „Вярвайте в истината и доброто: навсякъде и винаги“.\nИма „интелигенция“ в добрия смисъл на думата. Това са хора, които не се стараят да угодят на властта (за истинската власт говоря, не за марионетната). Изказват се въздържано, не се представят за всезнаещи, не изпълняват поръчки, не лицемерстват нагло. Те пазят останалите от безумстването на медиите.\nПодобно на древната реторика и модерната журналистика (медийно дело) трябва да избира между два пътя.\nЕдиният от тях се състои в разпалване на чувства: на хората се предлага да желаят, да се възмущават и да се страхуват. Създават се сюжети с действащи лица, които зрителят ще следи за кратко или постоянно – и всекидневно ще очаква „новини“ за тях. Така той привиква с някои персонажи и теми и му е приятно да бъде убеждаван, че нещата „са си така“, че промяна няма да има, и че от него лично нищо особено не се очаква. От своя страна журналистът (екипът на медията) се намира в положението на „педагог“(бавачка) – значи такъв, който развежда насам-натам деца, забавлява ги. Тази бавачка няма план за възпитанието на децата, тя трябва само „да ги занимава“. Около тази игра на чувства и сплетни възниква „обществото“ на медийните лица и тяхната публика. В него нищо не се предприема, нито пък сериозно се обсъжда, а само се показва и преживява – като на представление.\nТова общество няма никакви планове и не желае да има: то се държи така, сякаш би искало представлението да продължава вечно. Привлекателността на тази позиция е в това, че тя е безопасна, ненатоварена с отговорност и създава усещане за безвремие. Тя е подобна на позицията, в която се намират Омировите богове, които наблюдават отдалеч живота на хората, избират си любими или ненавистни лица и спорят за събитията; често се скарват, но непременно се сдобряват. Този вид реторика разглезва хората и ги прави умствено лениви, интелектуално и душевно несамостоятелни, самодоволни и недоволни едновременно; и накрая – цинични. Това е резултатът от нейната педагогика: нейната зрелост е цинизмът.\nНо има и друг вид реторика (журналистика и публицистика). Това е, когато се отнасяш с четящите (публиката) като с възрастни и зрели хора; такива, които обичат красивото, а не приятното (апетитното). Такъв автор не се нахвърля злобно срещу публиката си, като че ли тя е виновна за истинските му и въображаеми беди. Не я ласкае, че има някакви необикновени качества и заслуги, които да я поставят над „останалите“ така, че да се отнася с тях равнодушно и подигравателно. Не фамилиарничи с нея, говорейки й на „ние“, та да я покани в света на неговата собствена надменност и самопрезрение. Не й предлага сплетни и злословия, представяйки ги за „разследване“ и „критика“. Не говори с клишета и не се укрива в „общоприетите“ мнения. Не се преструва на бунтар, само защото така правят съвременните му конформисти. Не роптае и не се оплаква, защото знае, че това е недостойно за свободния човек.\nДобрият публицист не съветва слушателите си да бъдат „реалисти“, а много повече да бъдат „идеалисти“ – значи, да живеят за човешкото съвършенство, което именно и е доброто. Поради това, че е достигнал зрелостта, той иска всички да бъдат като него – но не заради него, а заради тях самите. Това го отличава от циника, който също иска всички да са като него, но не защото това ще е добре за тях, а защото така собствената му душевна грозота ще стане незабележима. Добрият публицист не хули никого, но съчувства на всички и същевременно ги призовава към подвиг. Но това не е подвигът на алчния и честолюбеца, а на царя и светителя. Значи – на онзи, който води другите, защото иска да им служи.\nПросветеният човек не „гледа“ новини, и дори не се старае да ги узнава. Той по-скоро допуска да бъде осведомен за тях. Впрочем това е неизбежно, ако живее с други хора. Той никога не пита: „какво ново?“ – тъй като знае, че, иска или не, ще трябва да го чуе. И се интересува не от “новото“, а от онези, които го съобщават. Новините, независимо дали идват от медия или от някой приятел, не служат да се посочи „новото“, а да се насочи нечие внимание нанякъде. На слушателя се казва: „Гледай натам.“ Но просветеният не чака да му кажат накъде да гледа – той и сам знае. Не само медията, но и всеки човек действа и говори така, че да помогне на околните да заприличат на него. Но ако той покорно слуша „новините“, неговите думи и мисли няма да се отличават от новинарските; тоест, той ще се присъедини към медийните говорители и ще стане един от тях. Ще им бъде „възпитаник“. Но просветеният човек не иска да става възпитаник на медиите или на когото да е. Поради това, че сам може да произвежда новини (да насочва вниманието), той се чувства равен на всеки друг, който прави същото. И ако е необходимо, влиза в противоречие с него.\nДа се съгласиш с нещо, което някой ти казва (уж между другото), е почти същото, като да дадеш обещание. То е обещание да се съгласяваш и по-нататък. Защото след това той може да каже и други неща на основата на същото и с всяко следващо съгласие (а няма защо те да бъдат отказвани) връщането назад ще е все по-трудно.\nЗатова трябва да се внимава, когато някой ни обгражда с разни общи твърдения (мнения), които на пръв поглед са безобидни; защото така той ни въвежда в своя свят, от който след това ще е мъчно да излезем.\nИ ако това е така за съгласието относно думи, то ще е вярно и за съгласието да правим конкретни неща заедно с някого. Така се случва човек да даде много, а когато му се стори, че е сгрешил, да му кажат: „Ти обеща, сключи договор, взе свободно решение. Сега не се отмятай, а се дръж прилично…“\nХората се боят от „хорското мнение“ защото знаят, че не живеят добре и затова злословието, освен неприятно, има и основание. Един от начините да се избегне този страх е да станеш по-добър от мнозина. Тогава ще знаеш, че не всеки има основание да те съди и няма да се боиш от мнението на „всички“.\nЧаст от надделяването над хорското мнение е подвигът „да надмислиш“ мнозина. Това значи, че малцина ще са способни да създадат мисъл, която би надминала твоите по новост и съдържателност. Тогава хората (и медиите, които също са хора) няма да могат да те манипулират (изнудват) или изненадват, макар че ще могат да ти досаждат. Затова Питагор не е говорел с никого, който преди това не го е слушал мълчаливо в продължение на години.\nМнозинството обича властта, а тя, от своя страна, обича мнозинството, защото без него ще е слаба. Затова Сократ казва на един свой събеседник: „Ти, Каликле, си влюбен в атинския демос…“\nТова значи, че всяка силна земна власт е по същество демократична.\nКато казвам „мнозинство“, нямам предвид „народа“, а „тълпата“.\nТа когато човек говори неща, които се отнасят до властта, мнозинството ще посрещне думите му по три начина:\nс аплодисменти и похвали\nс възмущение и подигравки\nАко човек обича истината, той ще говори така, че думите му ще предизвикват главно възмущение и подигравки.\nИзразът „свобода на словото“ има смисъл най-напред тогава, когато се вярва, че истина съществува, и че има разлика между истина и лъжа. Ако нищо от казаното не може да се оспори, тогава няма свобода, а има някаква природна дейност, като дишането и храненето, която няма отношение към истината (съответствието на мисленото и действителното).\nОсвен това словото е свободно тогава, когато има някакво неудобство (опасност) при казването на истината. Ако говоренето на истина беше напълно безопасно, тогава не би могло да се разбере дали човек говори заради нея (в което именно е свободата), или „просто говори“. С други думи, казването на истината трябва да има стойност (да се заплаща), и тази стойност е неудобството, което трябва да се понесе заради нея.\nНякои хора достигат виртуозност в това, да се преструват, че говорят свободно. Правят го по два начина. Или говорят нещо, което прилича на истина, но не е, или казват истина, но без какъвто и да било риск заради това.\nСвободата в приятелството е подобна на свободата на словото. Човек е свободен в словото само ако може да говори и неща, които не са „разрешени“. Но за да е способен да ги говори, той трябва да може и да ги мисли. Значи свободата на словото започва в мисълта; и ако се роди там, тя няма да остане скрита.\nТака и с приятелството. Ако си приятел само с такива, с които това е допустимо (разрешено), това ще значи, че не си приятел и с тях – защото не си ги избрал свободно, а само се „задоволяваш“ с компанията им. Така че за да бъдеш приятел на когото и да е, трябва да си способен на приятелство и с „неподходящи“ („неблагонадеждни“, „непотребни“); а това ще е възможно, ако си поставил приятелството над властта и удобствата.\nА това също се случва първо в мислите. Така че не е трудно да узнаем какво се случва в душата на конформиста – само разрешеното.\nНе е възможно да надделеем в дискусия с някого, ако си служим с термини, които той самият е въвел (или отдавна е възприел). Защото тези термини се отнасят до понятия, които са елементи на неговата мисъл и съществуват точно за да обосноват неговото виждане за нещата. Като си служим безкритично с негови думи, ние само го подканваме да коментира собствения си светоглед; и влизаме в спор за детайли, но началата на светогледа му остават непокътнати, и дори потвърдени, защото те са територията, на която се води спорът. По този начин мисълта ни остава подчинена на неговата; и всички наши твърдения, колкото и умни да ни изглеждат, ще остават като улов в мрежата на неговата идеология.\nЕто защо всеки разумен идеолог или привърженик на идеология е готов да прави отстъпки по отделни въпроси и понякога да се съгласява, че опонентът му е прав; но от специфичния й език той никога не отстъпва. Той се държи така, сякаш не разбира думите, които не са част от него. Затова, когато влизаме в противоборство с някоя вредна идеология, е необходимо да си служим с език, различен от нейния. Едва когато сме внесли ред в този език и можем да мислим чрез него, тогава ще имаме полза и от някои нейни термини. Но те няма да ни служат като инструмент на собствената ни мисъл, а само като знаци за заблужденията на опонента, които познаваме и сме опровергали.\nВластолюбие и провал\nДобре действащата, значи справедлива и щастлива държава, дори да се появи някъде, ще бъде малотрайна.\nТова се отнася и за общества, които не са държави (значи: самодостатъчни общности, предназначени да осигуряват човешкия живот във всяко отношение), а имат своя специална задача и се управляват според правила, донякъде аналогични на държавните закони. То не се отнася за семейството, което е естествено ограничено от природата и не се управлява според писани закони („семейният кодекс“ не се създава в семейството, а в държавата и чрез него държавата урежда положението на гражданите си, доколкото са семейни).\nВсяка такава общност, била тя държава или нещо по-малко, се основава било заради щастливия живот на хората във всяко отношение, било заради успеха им като „някакви“.\nАко това е истина, то основателите действат разумно и безкористно и не от желание да властват, а заради самото общество и заради хората; като гледат на себе си само като на едни от участниците в него. Те нямат за цел властта, а познанието и доброто.\nТъй като общността е основана и в началото управлявана от такива хора, то тя обикновено е успешна, и това не остава скрито.\nТогава непременно (вътре в нея или отвън) се появяват някои, които пожелават да се възползват от нейния успех и да го превърнат в свой. Те лесно се сдобиват с властта – тъй като основателите, както и онези, които ги следват, никога не са имали за цел да властват и поради това нямат и воля да я опазват, а и не владеят практическите тънкости около нейното придобиване и удържане.\nНовите властници употребяват според желанията си натрупаното от основателите и тъй като умеят да се сдобиват с властта, но не умеят да управляват, провалят общността.\nОснователите или техните истински последователи изоставят провалената общност и се заемат с изграждането на друга.\nКакто изглежда, главната причина за провала на коя да е общност – а именно, властолюбието – се ражда и расте заедно с нейния успех.\nПредишнаИФр I. Антична историяСледващаИФр III. Българска история


Памет 16GB DDR4 2666 ADATA Premier - AD4U266616G19-RGN AD4U266616G19-RGN - на топ цена — Ardes.bg\n> Памет 16GB DDR4 2666 ADATA Premier\nПамет 16GB DDR4 2666 ADATA Premier - AD4U266616G19-RGN\nПроизводител: ADATA; Код на продукта: AD4U266616G19-RGN\nПубликуваните цени и наличностите по магазини се обновяват няколко пъти на ден. Възможно е да има разлика между цените в магазините и сайта. Възможно е несъответствие с цените в магазините. Всички посочени цени са за покупки онлайн. Въпреки усилията ни да предоставим пълна и точна информация за 16GB DDR4 2666 ADATA Premier, е възможно да сме допуснали грешка. Изображенията на продукта са примерни и може да имат разлики с действителния продукт. Ако забележите такава, моля ПИШЕТЕ НИ на адрес officear@ardes.bg.


Допълнителен доход или начин да помогнеш на другите?\nНачало Медицина Допълнителен доход или начин да помогнеш на другит... A+ A-\nПо-здрави днес / 01.04.2019 12:55 Категории: Медицина Добави коментар\nРазговор с Иво Николчев – Изпълнителен директор на „Стани Доброволец“\n- Г-н Николчев с какво всъщност се занимава организацията Ви?\n- Ние сме фирма посредник, като осъществяваме контакта между медицински центрове, провеждащи клинични проучвания и доброволци, които поради една или друга причина желаят да се включат в такива. Изградили сме и поддържаме база от данни, която да е от полза за центровете при първоначалния им подбор на участници. Защитаваме интересите и на двете страни, за да постигнат взаимно удовлетворение.\n- Разбирам, че проучването има интерес да си набави най-подходящите доброволци, но каква е тяхната полза да се включат.\n- Ние делим включващите се условно на две групи - пациенти и доброволци. Първите са с реални оплаквания и ползата за тях е огромна, защото получават лекарства, които още не са на пазара. Да влязат официално в пазарната мрежа отнема между 7 и 10 години. Фармацията се развива с темпове, сходни с електрониката, което метафорично казано означава да сравниш модерен смартфон с Nokia с фенерче, защо да не пробваш най-новото? В допълнение подробните изследвания, лекарствата и грижата от висококвалифициран медицински персонал са напълно безплатни. Стойността на някои от тези лекарства е значителна, бих казал, непосилна за средно-статистическия гражданин. Не бих подценил и факта, че по време на изследванията се срещаш и общуваш с хора със сходни на твоите проблеми и оплаквания.\n- Предполагам, че в такъв случай определяте като „доброволци“ клинично здравите пациенти, каква ще е тяхната полза от участие.\n- За някои фактът, че помагаш за въвеждането на лекарство, което може да помогне на мнозина в бъдеще е достатъчен. Други са доволни от безплатните обстойни профилактични прегледи, през които минават. Те избират по-активна роля при опазването на собственото си здраве. Често се случва, една пълната кръвна картина да засече проблеми с хемоглобина, захарта или мазнините, за които доброволецът не е подозирал.\n- Като че ли съзнателно избягвате финансовата страна? Знаем, че на запад много хора се включват в изследванията като източник на страничен доход.\n- За голямо съжаление и в България е така, свикнали сме да поставяме финансовата част преди здравната. Да, всички здрави доброволци биват компенсирани в зависимост от самото изследване. Аз предпочитам в архива ни да има повече хора с реални проблеми, но както казах, защитаваме правата на всички участници. Държа да подчертая, че не става въпрос за заплащане за услуга, което е нормативно забранено, а за компенсация за пропуснати ползи по време на изследването и възстановяване на транспортни разходи.\n- До тук изредихме единствено ползите, но какви са рисковете за участниците?\n- Рисковете на участниците се разясняват от компетентно медицинско лице преди началото на изследването. Те зависят от множество фактори – както от вида на самото изследване, така и от здравния статус на участника. Нормативните изисквания са изключително строги, центърът гарантира постоянно медицинско наблюдение и грижи на участниците - здравните им показатели се проверяват почти непрекъснато. В практиката ми досега не се е случвал инцидент. При по-сериозно заболяване може би има и по-висок риск за пациента, но както казах това е от компетенциите на ангажираното медицинско лице, което е длъжно да запознае пациента с всички възможни рискове предварително.\n- И след всичко казано, как може да се запише човек за доброволец ако желае?\n- Достатъчно е да се регистрира през сайта ниhttps://stanidobrovolets.com/ и в момента, в който се стартира подходящо за профила му изследване ние ще се свържем с него. Регистрирането не го ангажира с нищо, освен с получаването на актуална информация за провеждани проучвания от нас.\n- Като за финал бихте ли разказали някоя интересна история, която се е случила при някое от проведените клинични проучвания?\n- Не, защото всички те са лични, а ние пазим строго конфиденциалността на клиентите си.\nРазговорът проведе Максим Цветанов\nТагове: допълнителен доход, реални оплаквания, посредник, лекарства, болни


artakcia | Да целунеш голямата литература\nAртАкция 03 декември 2018\nКогато зимата настъпва, от нас изскачат всички малки демони и тихи самоти. Необходимостта от любов и удобство се увеличава с всеки паднал градус. Одеялата и чайовете са недостатъчни, но онова, което винаги може да бъде спасител, е литературата. Прегръща до пълен уют и целува до абсолютна любов. Понякога докосва с устни закачливо и води до унищожителна страст, друг път поглъща устните бавно и провокира eмоции до сълзи, а има и случаи, в които допирът пуска бримка в сърцето и оставя следи за цял един живот… В такива моменти си припомняме, че добрата литература е ценна като нежната целувка.\nДа целунеш Фредерик Бегбеде\nКогато френският бохем Фредерик Бегбеде бавно подава езика си през редовете на романите си, той провокира трепет в сърцaта ни, води мозъка ни до изтръпване и събужда десетки антилопи в стомаха ни. Пеперудите не са за него. Борави с антилопи. Някога с “Любовта трае три години”, след това със завръщането си на име “Живот без край”. Ляга тихо върху гърдите ни и ни помага да не мислим за смъртта, защото тя не е опция. Литературата на Бегбеде е своенравна и дива като самия него. Неподчинена и безпризорна. Обаче някак уютна и мъдра. Вместо да гледаме небето, страхувайки се да не падне върху главите ни, по-добре да внимаваме за земята под краката ни, която скоро ще се разтвори на две. Накрая можем да се спънем, да паднем като Алиса в дупка, изпълнена с предмети, с часовници, чиито стрелки се въртят обратно… в катакомбите на времето.\nДа целунеш Мег Уолицър\nИ героинята от "Съпругата". Онази силна, борбена и талантлива жена, която стои тихо зад един от най-успелите мъже в литературата, неиният собствен съпруг. Книга, която деликатно и много фино ни разкрива мотивациите на една жена да загърби собствените си амбиции в името на любовта. И безумно високата цена, която плаща. Да, това е един от онези литературни случаи, в които искаш силно да прегърнеш и целунеш героинята. За да разбереш причините, заради които избира именно тази улица на живота.\nДа целунеш Салвадор Дали\nДа целунеш Салвадор Дали се оказва като да целунеш изящен пухкав сняг през лятото или да докоснеш нежен летен дъжд на връх Коледа. Невъзможно, странно, причудливо и интересно. “Гала-Дали” ни среща с една от най-противоречивите жени, които познаваме. През очите на дивата рускиня успяваме да протегнем ръце към сюрреалиста и да вкусим нрава му.Целувката на Салвадор Дали е по детски отдадена и искрено вълнуваща. Обещава и не иска нищо в замяна. Обича чисто и използва движението на сърцето си за муза и вдъхновение. Умира му се от любов.\nДа целунеш Марсел Пруст\nЛюбовната среща с Марсел Пруст по нищо не прилича на съвременната и модерна объркана (не)романтика, която познаваме днес. Тя е обяснение в трепет с безкрайно дълги завъртяни изречения, сдържана е, има силата да събужда отдавна задрямали чувства и оставя следи за много дълго. Пруст е важен вчера, днес и утре, защото с “Една любов на Суан” тръгва безпощадно по следите на изгубеното време и припомня смисъла от бавната борба. Онази, която не обещава успехи, а стаява само тихата надежда, че може би всичко ще си е струвало. Днес не помним, че така се прави, нали? Потъваме в заетостта си и бягаме далеч. Времето ни е безвъзвратно изгубено и го пазим ревниво. И нека Пруст ни припомни, че понякога не е лошо да си мечтаем.\nДа целунеш Мария Касимова - Моасе\n"Балканска рапсодия". Това безспорно е книга, която ни се иска да бяхме написали ние. Бъркане на дълбоко в една история за смелост, страст, любов, магия и... прошка. Книга, която крещи – роди се писател, роди се писател! Мария Касимова е чутовен талант и огромно сърце. Какво ли не бихме дали за една зимна разходка с нея. С топли думи, големи истории и умението да разказкваш тихо, като стъпки на влюбени в снега. Щастие е!\nДа целунеш Исабел Алиенде\nКакто казва Камю, "насред зимата разбрах, че в мен има необедимо лято”. "Отвъд зимата" е може би едно от най-приятните зимни четива, които да си подарим. Многопластов, добре написан роман, който ни припомня важната мисъл, която толкова често забравяме напоследък, а именно, че "не земното притегляне, а спояващата сила на любовта държи света в равновесие“.\nДа целунеш Андре Мороа\nИ да заживееш с него. Едва ли има по-забавен, интелигентен и деликатен начин, по който да бъдат разказани истините за съвместния живот и понякога непреодолимите разлики между мъжете и жените с "Писма до Непознатата". Тя е като всички нас, има много лица, много сърца. Понякога намачкани, понякога грижливо приготвени за нови приключения. Но винаги тръпнещи за целувка. В зимна вечер, точно като днешната.\nАко да помечтаеш малко е опасно, лекарството за това е не да мечтаеш по-малко, а повече.\nДа целунеш голямата литература по устните е като да целунеш вечността.\nТопли и носи обещания и усещане за сигурност.\nПридава смисъл и задава въпроси.\nОбезсмисля студа и смъртта.\nИ носи тръпчив вкус на вечно лято.\nМакар и посред зима.


Зодиите, които обичат да говорят мръсотии по време на секс | Вестник СТРУМА\nДата: 14.06.2017 / 22:51\nПърви в списъка на зодиите, които обичат мръсните приказки на ушенце, са представителите на зодия Близнаци. Освен че са креативни в секса и обичат да изпробват нови неща, на тях им е любимо да говорят предизвикателно на половинката си или обратно. Разбира се, не бъдете твърде вулгарни, а подбирайте думите си така, че да възбудите Близнаците. Веднъж споделили какво ви харесва в спалнята, какво искате да ви се случи, как се чувствате, бъдете готови всеки път да си подавате възбуждащи реплики с Близнаците.\nЛъвовете имат специфичен начин на изказ, когато решат да говорят мръсно в спалнята. Тъй като за представителите на тази зодия е важно те да са водещата фигура, която носи удоволствието в секса, очаквайте мръсните разговори да са концентрирани върху това колко добре ви карат да се чувствате. Лъвът има склонност често да започва фразите с „Аз“, когато говори мръсно. Не забравяйте да похвалите усилията на партньора Лъв, това ще го мотивира още повече.\nСкорпионът води много страстен сексуален живот, в който разбира се той включва и мръсните приказки. Представителите на тази зодия биха се радвали много, ако партньорът им откликне на техните предизвикателни думи. Защото за тях мръсните приказки, също като секс ролевите игри и играчките, добавят повече настроение в секса. Тъй като Скорпионът се страхува от монотонността в секса, много бързо могат да му омръзнат мръсните приказки и ще иска да разнообрази. Но това не означава, че не може да пробвате с телефонен секс, мръсни разговори по телефона в обедната почивка или предизвикателни съобщения.\nКогато сексът е нещо повече от физическо изживяване, представителите на тази зодия влагат много от себе си. Те обичат да експериментират с мръсните разговори, винаги показват на партньора си какво им харесва. За да проведат мръсен разговор не е нужно да бъдат в спалнята. Водолеите могат да го направят в ресторант, по време на вечеря или обяд, преди важна делова среща, пише аз-жената.\nПредишна : Има нещо по-лошо от пристрастяването към кокаина!\nСледваща : ТЕЛЕВИЗИЯ 15 ЮНИ


Путинмобилът стана S600 като S-Klasse - ᐉ Автомобилни новини, статии и информация | ФАКТИ.БГ\nПубликувана: 4 Февруари, 2019 11:47\n27 КОМЕНТАРА | ВИДЯНА 6371\nРуското Министерство на промишлеността и търговията обяви, че от 15 февруари започва приемането на поръчки за Aurus Senat. С продажбите на марката ще се заемат компаниите "Авилон" и "Панавто".\nПо-любопитни обаче са индексите, които руснаците за избрали за Путинмобила. "Обикновеният" седан Aurus е обозначен като Senat S600, а лимузината получава още по-грандиозната буквено-цифрена комбинация L700.\nКандидат-собствениците на Aurus ще трябва да внесат депозит в размер на 1.5 млн. рубли (€19 960), а първите готови автомобили ще бъдат доставени през лятото на 2020 г., когато в завода Ford Sollers в Елабуга, Татарстан, започва серийното производство с планиран тираж 5 000 бройки годишно. В момента "аурусите" се сглобяват в Централния научноизследователски автомобилен и автомоторен институт (НАМИ), но там могат да се правят по максимум 150 коли на година.\nПо предварителна информация за Senat S600 и L700 вече са събрани около 200 поръчки, въпреки че крайната цена на автомобилите, списъка с екстрите и цените им все още не са известни.\nЖалко че нямам пари бих сия купил без зайбанци\nКраден Ролс , с крадени индекси от Мерцедес - руско автомобилостроене в най-добрия му вид :D:D\nАми всъщност най-важната цифра , която ще има значение е колко броя ще бъдат продадени ИЗВЪН евразийския концлагер !!! Щото напъните на комунистически номенклатури , забогатяли от взятки да прокламират "плодовете" на обогатилия ги тоталитаризъм знаем още от времето на Волга и Чайка , "автомобили" , които никой нормален западняк не би погледнал дори да му ги подарят !!!\n"а първите готови автомобили ще бъдат доставени през лятото на 2020 г., когато в завода Ford Sollers в Елабуга, Татарстан, започва серийното производство с планиран тираж 5 000 бройки годишно."\n— Няма да има много коментари тази статия.\nКак мужиците ще обяснят, че краварите ще им правят колата.\nВнос в България ще имали ? Ако е добра цената може да си взема един бял и да ходя по сватбите като сватбарска кола............\nЕдна Тесла , дето е напълно ново за света производство и я има от някакви си десетина години вече произвежда по 7000 бр. СЕДМИЧНО !!!!! Да не говорим , че по-скъпите и модели струват почти колкото това недоразумение , но продават по над 100 000 годишно !!! Само от скъпите модели , другите отделно !!! По тая логика на запад руската "лимузина" трябва да се харчи като топъл хляб !!! Ама ще се случи само в мечтите на русконадупените !!\nпоредните загубени парици на руския данъкоплатец.путин пак ще се возина мерцедес,само дето се ижарчи маса пара за тоя хибрид между ролс роис и мерцедес,но с руска сглобка.\nДо коментар #8 от "539":\nНяма да е чак толкова зле, защото от Порше са им ударили едно рамо за по-финните неща..., с които ватниците не са наясно!\nПОРЕДНАТА РУСКА ЛЪЖА, ВСИЧКО ПО ТАЗИ ИЗМИШЛЬОТИНА Е ВНОС !\nРуската машина си е най-добре. Мани ги тия пластмасови боклуци.\nТеслътъ върха на недоразумението,особенно при ниски температури под -20 градуса,дори не можеш да влезеш вътре,а ако се случи ти е топло колкото в на бордови ЗиЛ каросерията. Пробег от порядъка на 180 км. Това ли ти е върха на автомобилната смрад от САЩ. Пропуснал си да прочетеш статията за проблемите с Теслътъ в момента при ниските температури обхванали краварника. И не сравнявай ширпотреба с най-висок клас автомобили,защото показваш некомпетентност.\nКакъв мелез само\nТова автомобилно недоразумение прилича на смес от Крайслер и Роус Ройс. С име на Тойота и се произвежда се в завода на Форд. хахахаха\nДо коментар #13 от "Какъв мелез само":\nНай големия завод на Мерцедес в Европа се намира в Москва тъпанар, а най големия завод на БМВ е в Санкт Петербург. Познай защо от 3 пъти.\nестественно ,щото гледате само краварски те коли ,по това ви личи колко и хабер си нямате от ценности ,по твоите расьждения ти си роден с новите пари ,познах ли.\nПравени в завод на форд хахах нема такъв сбирщайн и порше им конструирал мотора а иначе били на луната преди 60 години а един мотор не могат конструират хахаха\nЩото с бомби не стана да превземат рашата ама с хартишки успяха е затва\nЗа кво му е такъв грамадански кош на жужето ?\nВ жужимобила има титаниева капсула с катапулт и ядрен реактивен двигател, та ако стане нещо Жужи излита директно в космоса. Слава России!!!\nИ кое е откраднато от ролса? Двигател, ск. кутия, окачване, междуосие, ширина, височина - всичко е различно. Само да повтаряте знаете. S600 е съкратено от Senat, както на Ауди А1, 2,3,4,5,6,7,8.\nКак си.с очите? Една оригинална идея няма по тоя барутник. Но това по-скоро си е традиционно. То една руско кошница няма със собствен дизайн. Все нещо се копира.\nЕйййй , тва по партийните конгреси само най-големите вървят , нали ?? Хахаххаха !!!! И кого си мислиш , че ще излъжеш , бе льольоооооо !!! Иди в Щутгард , иди в Мюнхен , па гледай , па вземи се гръмни !!!! Кога видиш не най-големите , поне "средните" заводи да са в Русия , значи си минал в друго измерение , щото това в реалността НЯМА как да се случи !!! И да ти кажа , щото вие неграмотниците не знаете и да четете , само в Щутгард заводите на Мерцедес са три , като най-големия е със 7 (седем) подзавода !!!! Ето ти едно списъче да се ограмотиш , ако можеш да четеш де , освен на руски !!!! http://clubs.dir.bg/showthreaded.php?Board=mercedesΝmber=1944332470\nНищо - само цялото купе :D:D:D айде малко\nА пък крайслерът прилича на москвич - с 4 колела, един волан, врати, седалки и е от ламарина.


Изумителна сила от прием на водорасли – суперхрана за столетници | Здраве.ws\nИзумителна сила от прием на водорасли – суперхрана за столетници\nПубликувано на 13.03.2015 от Plamena Koleva\tМолим, коментирайте!\nВодорасли – една от суперхраните в днешно време\nЗа ползите от прием на водорасли може да се каже доста. Счита се, че водораслите са мощни антиоксиданти, които пречистват тялото от токсините. Също така те предотвратят процеса на преждевременно стареене.\nНе случайно се твърди, че водораслите са храната на столетниците и на всички красиви жени. Суперхраната се бори с натрупването на излишни мазнини, тя запазва идеалното тегло, осигурява нужната енергия дневно, подхранва и защитава от вредните влияния на ултравиолетовите лъчи.\nВодорасли – изумително съдържание\nВодораслите са богати на бета-каротини, които са много важни за здравето на кожата. В тях се намират витамини от много групи – D, E, A, C, B, K и F. Водораслите никак не отстъпват по свойства и съдържание на пшеничните кълнове (богати на витамин Е). Суперхраната в 21 век е наситена с много минерали: магнезий, фосфор, йод, натрий, калций, калий, желязо, цинк. Водораслите притежава необикновена антиоксидантна мощ, заради високото съдържание на витамини и протеини.\nВодорасли – правилна консумация\nЗа да получите най-големи ползи от прием на водорасли, трябва да ги хапвате или сурови или в сушен вид. Ако прецените, че ще ви е по-приятно да заложите на сушени водорасли, те задължително трябва да се намокрят. Не е изключено да заложите и на водорасли под формата на таблетки.\nДействието им също е толкова силно, както при останалите форми на прием. Нори са водорасли с вместимост на витамин от група А. Те се продават като сушени листа и се приемат заедно с различни по вид салати. Няма начин да не сте чували за вълшебствата на спирулината. Тя е един от естествените източници на протеини.\nЛесно може да се отрие под формата на таблетки и да се приема всеки ден, дори профилактично. Препоръчителният дневен прием се равнява на 2 до 4 хапчета преди консумация на храна. Опитайте вълшебните водорасли и удължете живота си.\nЕтикети: new, водорасли, спирулина\n« Супер яки рецепти за свежа кожа и красива коса с розова вода\n5 поразяващи ползи от прием на дестилирана вода »


Слепоглед | Блогът на Талиесин\n← Две луни\nДъщерята на Калояна →\nЗа да съм съвсем честен – тази книга изобщо не претендирам, че я разбрах. Не и изцяло. Добре, че бяха бележките под линия, че да изяснят малко тежката научна терминология, но дори и с тях някои детайли ми останаха тъмна Индия. По-големият ми проблем е, че основната идея ми убягна; явно беше, че става дума за съзнанието, недостатъците му и ролята му в съществуването на човечеството, но ми липсваха достатъчно познания по темата, за да го оценя. Редом с това се развиваха теми за човешкото общество в бъдещето и първия контакт с чужд разум.\nА различните анотации създават усещането, че точно последното ще е в центъра на събитията. През 2082ра, изведнъж в небето на Земята се появяват наведнъж точно 65000 неизвестни обекта, навлизат заедно в атмосферата, заснемат човечеството без то да е готово изобщо за това, и почти веднага след това изгарят. Естествено, на Земята объркването е тотално, но на принципа всяко чудо за три дни, постепенно отшумява – докато не е уловен нов сигнал, съвсем непознат и по всички свидетелства адресиран далеч не към хората. Да проучи въпроса е изпратен кораб с петима членове на екипажа, всеки от които от странен по-странен. Начело е генетично възкресен вампир от изчезнал през плеистоцена вид, като дори нуждата от такива е аргументирана научно (в пъти по-умни са от хората), а и вампирите тук не са типичните банални кръвопийци. Разказът обаче се води от името на петия член на екипажа, Сири Кийтън (който има безумно име, съжалявам), епилептик по рождение и поради което с отстранена половина от мозъка, в следствие на което въпросният е напълно лишен от емпатия и каквито и да било чувства. Поради което той е и напълно социално неадекватен и чрез него е показана и трактовката на бъдещото земно общество, в което живото общуване и в частност секса се възприемат като отживелица, характерите могат да се премоделират, а виртуалната реалност предлага съществуване и след смъртта.\nОсвен, че не съм сигурен до колко я разбрах книгата, вторият ми голям проблем е, че просто това бъдеще, което описва, на хора, минали на някакво следващо ниво, трансхора един вид, просто не ме привлече изцяло. Да, идеята за леснодостъпното отвсякъде знание и информация е привлекателна, но закърнелите отношения между хората и етапа на „виртуализация“ хич не са ми по вкуса. И последно, на чисто литературно ниво, първата част на „Слепоглед“ всъщност е адски тромава и направо скучна. По-нататък, в космоса и особено след срещата с извънземния обект, самоназовал се „Роршах“, стана даже интересно, но пък се намесиха по-скоро неприятните персонажи, начело с разказвача, който по никакъв начин не ми стана симпатичен и не успя да ме заинтригува, въпреки иначе предизвикателната концепция. Освен това, редуването на ситуацията кое е реално и кое изхалюцинирано по-скоро ме обърка – сякаш Филип К. Дик навремето го беше постигнал по-добре в „Камера помътняла“. Може би просто цялото натрупване на различни нишки и жанрове е изиграло лоша шега, и както имаше коментар в Goodreads, „Слепоглед“ просто не е в точния жанр…\nДа, стана твърде негативно сякаш, а не биваше. Наистина ми е адски трудно да изразя каквото и да било за книга, която както вече казах, не съм сигурен до колко разбрах, а която въпреки това имаше интересни идеи. Едно е сигурно – определено ще прочета „Краят на дъгата“ на Върнър Виндж, защото ми стана адски интересно по какви критерии е изпреварила типична твърда фантастика като „Слепоглед“ за награда Хюго.


Съвременните деца имат нужда от съвременни приказки - Култура\nСъвременните деца имат нужда от съвременни приказки\nпубликувано на 30.07.18 в 11:01\nНаричат Мая Бочева „един от най-цветните и талантливи български илюстратори”. Нейните приказни герои и техните истории обаче оживяват не само на хартия. Младата художничка е създател на единствения в България мултимедиен проект за деца. „Туй-Онуй” (This And That) обединява няколко печатни издания – поредица от книги с приказки и образователни игри, интерактивни истории за таблет и телефон с много анимация, движение, звук и собствен саундтрак, и сайт, в който се доиграват игрите.\nИнтервю с Мая Бочева\nЗапочнах този проект, защото обичам както анимацията, както книгите, така и игрите, – разказва за идеята си Мая Бочева. – Работила съм по много образователни проекти, създавала съм филмчета и игри, но отделно. А на мен ми се искаше да го правя заедно. И съчетавайки тези любими мои неща в едно, открих, че по този начин и децата се забавляват повече. И играейки, четейки книжките, те учат с удоволствие и не възприемат ученето просто като едно задължение. Книжките са много подходящи също така за българите в чужбина и дечицата им, за да поддържат българския език.\nГлавният герой в света на „Туй-Онуй” е любопитното момиченце Любка, което обожава да задава въпроси на своята Баба. А тя, от своя страна, има всички отговори, които пази в голямата си древна книга. Решавайки задачи за логика и съобразителност, откривайки скрити предмети, играейки различен тип образователни игри, вплетени в основната история, чрез Любка и с помощта на малкия Калинковец и добрата вещица Звездна, малчуганите търсят отговори на извечно детските въпроси: „Кой светна луната?“, „Защо да си пия млякото?“, „Накъде се движи времето?“ и още много други.\nВ началото е хубаво книжките да се изиграват с помощта на родител, защото на тази възраст децата все още не четат толкова гладко, а част от условията са написани в сайта. Това не са книжките, които сме свикнали да виждаме и където има лабиринти и кръстословици, а са игри, които са със специално измислена за книгите и за проекта логика. Някои от игрите са подходящи за по-големи деца, 8-9-годишни, но има и за съвсем мънички дечица – от 0 до 3 години. Даже си позволих да напиша книжката за най-малките в рими и засега критиката е доста положителна, децата и родителите много я харесват.\nОсвен забавна и образователна част мултимедийният проект има и още една важна задача: да приобщава децата към света на книгите.\nИдеята ми е книгата да върви успоредно с нейната дигитална версия, защото в света, в който живеем, в който децата са свикнали да живеят с телефона и таблета, моята цел е този телефон и този таблет да ги водят именно към книжното издание, децата да усетят и разгръщането на страниците, и рисуването с флумастери по книжките. Т. е., да усетят хубавото, плюсовете и на двата свята – и на дигиталния, и на нашия, реалния, – обяснява Мая.\nИнтерактивната приказка за телефон и таблет „Кой светна луната?“ (Who Lit the Moon?) е преведена и озвучена и на английски език, а за книгите, които засега са само на български, Мая Бочева използва специален шрифт:\nТова е шрифтът Adys, който е създаден от младата Кристина Костова. Шрифтът е специално разработен, за да може да е по-лесно четим за хора, страдащи от дислексия. И хубавото на шрифта е, че е красив и приятен за окото на всеки, без значение дали има или няма този проблем. И е много по-четим за деца, които сега започват да се учат да четат.\nКакви приказки харесват днешните деца?\nСъвременните деца харесват съвременни приказки, – убедена е Мая Бочева. – Моята дъщеря сега завърши 2 клас и книжките, които трябва да прочете през ваканцията, са от моето детство и от детството на нейната баба. И тръгвайки да четем, се сблъскваме с думи, които не разбираме, и те не са малко. Това не е лошо, по този начин човек се обогатява, детето също, когато му обясняваш какво означават тези думички, откъде произлизат и т.н. Но същевременно децата определено имат нужда и от нещо, което повече да ги свързва със съвремието, с тях самите, със света, в който в момента живеят. Така че съвременните приказки са не по-малко важни за тях.


6 неща, които мъжете забелязват в една жена | Dnes.bg Новини\n6 неща, които мъжете забелязват в една жена\nВашите фалшиви емоции\n5 май 2018 11:57, Михаела Лазарова\nВ любовта, едно от погрешните схващания за мъжете е, че те не забелязват много неща в една жена. Дори и да има такъв момент, в който за господата нещо е напълно незабележимо, всъщност те са доста наблюдателни, независимо, че невинаги го показват. Вижте кои са 6-те неща, на които мъжете винаги обръщат внимание.\nЖените, погрешно мислим, че мъжете не могат да четат емоциите ни. Докато човекът е еволюирал е придобил това умение, с което успява и до днес да разграничи приятелите от враговете си. Мъжете забелязват не само очевидните сигнали като сълзи или усмивка. Могат да видят вашата неискреност, отразена в студен поглед, леко разочарование изразено с присвиване на устните.\nСпособността им да „четат“ по женските лица им дава възможност да разберат какво искат жените. Тази невербална (без думи) комуникация дори може да възбуди мъжете.\nОблеклото, което носите, за да го впечатлите\nМъжете обръщат внимание на начина ви на обличане. Не се интересуват от етикета на дрехата, но винаги ще им направи впечатление чувството за елегантност, стил и сексуалност. Визията на първа среща например може много бързо да впечатли, да отблъсне или да създаде погрешно впечатление за намеренията и увереността на една жена.\nОще по темата: любовни взаимоотношениялюбовни връзкимъжете в любовта\nе как 6? аз знам само за 3 дупки\nГошу, в дълбока заблуда си. Философите са естети, ама ти откъде да знаеш.\nЦиците,разголените крака и пъп, и лесната изкривена физиономия с чанта тип мушама....най-лесно вирят краката!\nДо Гошу преди 8 месеца\nГоше,душата е на преден план - ако е красива и зла,става сбогом гринго! Ако ще и да понакуцва - но Човек да е!\n- Слушай, сине, ще им дадеш по пет хиляди лева и след една седмица ще ми кажеш какво са направили.\n- Ми първата, тате, купи си дрехи, бижута, гримове... и ги изхарчи всичките. Втората купи дрехи , бижута... но купи и на мене също, изхарчи ги за двама ни. Третата - дадох й пет хиляди, след една седмица ги направила седем.\n-Ааааа! Ето, сине, етоооо, виждаш ли! И ти коя избра?\n- Ми, тая с най-големите цици\n3 неща преди 8 месеца\n4.дали може да готви\nТова което е най-важно за мен, са очите, на първо място и лицето на една жена. Кристин Вачева има невероятно тяло, но в лице е леш отвсякъде. Тялото и задника са на второ място, там може да се направи лек компромис, ако е с малко по-голямо дупe, но в никакъв случай не трябва да е дебела. И пак да си кажа: предпочитам красива и елементарна жена, пред грозна и умна. Те са за философите и духовно извисените :))))\nАз само три неща преди 8 месеца\nим забелязвам на дамите - дупка отзад - отпред и една отгоре.Повече и не искам от тяхна милост!\nЕдинственото, което аз виждам (и всъщност само то има значение) е дали има големи ЦИЦИ... Другото е умрела работа...\nЧак пък цели 6......\nПри тебе Михаелче мъжа първото което забелязва като те види е втората слива която си оформила на лицето, всеки който не вярва да те потърси в тубата Михаела Лазарова az-jenata и ще падне. Аз бях потресен хаха


Евтини полети от Канкун до Брюксел самолетни билети резервация - aviobilet.com\nЕвтини самолетни билети Канкун-Брюксел\nЕвтини самолетни билети Канкун-Брюксел-Канкун\nЕвтини самолетни билети Канкун - Брюксел\nНе губете време в търсене на изгодни цени на билети от Канкун до Брюксел, aviobilet.com има правилните предложения.\nПолети от Канкун до Брюксел изпълняват различни авиокомпании, като като дестинацията е изключително търсена, особено от хората на който е удобно да летят от Канкун. На сайта aviobilet.com ще откриете изключително евтини самолетни билети от Канкун до Брюксел.\naviobilet.com предлага евтини самолетни билети от Канкун до Брюксел, като на настоящата страница само част от вариантите за полети до Брюксел от Канкун. Всички цени на самолетни билети от Канкун до Брюксел, както и кои са най изгодните полети можете да разберете като използвате търсачката на aviobilet.com.\nРазписание на полетите от Канкун до Брюксел можете да видите директно на сайта aviobilet.com. В случай, че цените на самолетните билети са високи към момента, използвайте нашата търсачка и ще намерите самолетни билети до други градове на топ цени.\nЕвтини самолетни билети от Канкун до Брюксел можете да резервирате онлайн или да посетите някой от нашите офиси, като и в двата случая ще Ви помогнем да подберете полет с най-добра цена на желаната от Вас дата.\nВ лявата част на текущата страница "Евтини самолетни билети от Канкун до Брюксел" се съдържат 0 еднопосочни билети от Канкун до Брюксел на 0 авиокомпании. Цените варират от до . Изведените полети излитат от летище в Канкун и кацат на летище в Брюксел. Най-ниската цена е с полет на . Най-евтиният полет намерен от Канкун до Брюксел е директен, с продължителност часа и минути. Полетът е изпълнен от и излита от в и каца в летище в . Полетът е директен полет без прекачвания. Полетът е актуализиран последно преди . Най-евтиният еднопосочен полетът е намерен дни преди датата на излитане, така за да резервирате на най-ниската възможна цена е желателно да потърсите полета преди желаната от вас дата.\nДясната част на текущата страница "Евтини самолетни билети от Канкун до Брюксел" съдържа списък от 0 предложения за двупосочни самолетни билети от Канкун до Брюксел на 0 авиокомпании. Цените варират от до . Показаните полетите са излитащи от летище в Канкун и кацат на летищата в Брюксел. Най-ниската цена е с полет на . Най-евтиният полет намерен от Канкун до Брюксел е директен, с продължителност часа и минути. Престоят в / Канкун е с продължителност дни. Полетът се изпълнява от и излита от в и каца в в . Полетът е директен полет без прекачвания и е актуализиран последно преди . Оптималната цена за обратен полет е намерена дни преди датата на излитане, и престоят в Канкун е дни, следователно добра идея е да потърсите и резервирате полет дни преди датата на излитане, която желаете, както и да се изчисли по дни между излитане и датата на връщане, за да получите билетите на възможно най-ниска цена.\nНаправление:: Свят » Европа » Белгия » Канкун - Брюксел


Вашият хороскоп за днес, 07.04.2020 г.\nМногообещаващ ден за Близнаци\nПубликувана: 7 Април, 2020 07:00\n0 КОМЕНТАРА | ВИДЯНА 8697\nЕдин ден, който да посветите на най-обикновени и рутинни неща. Сложете всичко по местата, почистете. И макар вторник да е ден за борба и доказване на себе си, по-важното е,че ще имате енергия, за да направите всичко, което сте решили.\nМногообещаващ ден за вас. Сформирала се е една хармонична конфигурация, каквато не е имало от много време. Имате възможност да поемете дъх и да продължите с вяра напред.\nКакто е казал Фройд - мащабът на личността се определя от големината на проблема, който може да я извади извън себе си. Та, какъв е вашият мащаб? Можа ли тази ситуация да ви извади извън себе си?\nСмисълът на живота е самият живот. Целта на живота е да получиш от него удоволствие. Жизненият ориентир е самореализацията. Какъв е вашият отговор днес?\nНякак по-оптимистично ще е настроението ви днес. Ще успявате да виждате ползите повече отколкото недостатъците на ситуацията, в която сте в момента. И това ще наклони везните към доброто настроение. Запомнете как се чувствате, ако трябва - запишете си, за да може да се връщате към това състояние, ако се наложи.\nАко се каните в един прекрасен ден да направите нещо велико, не забравяйте, че този прекрасен ден е именно днес. Независимо какви са обстоятелствата, начини винаги има, просто средствата са различни.\nЛюбопитноМис Плеймейт 2019 с бляскаво парти за ЧРД\nВасил Божков пусна нова анимация Каракачанов: Нека правят колажи, радвам им се Ще се изкъпете ли във фекалните морски води, осигурени Ви от Община Варна? Ето как да се насладите на дискретна мастурбация Доц. Мангъров: 280 000 българи са се срещнали с коронавируса\nГеодезист: Строежът на Алепу е гавра със закона Гърция с кампания за туризма Нова опция за двигатели с вътрешно горене Барселона няма пари за Лаутаро Мартинес Задържаха у нас мъж с 10-годишна присъда, издирван от Гърция