Стара Загора – Общество Бяло Братство – Официален сайт\nРъководител: Таньо Златанов Танев;\nадрес на Братския салон: ул. “Сърнена гора” 27\nПаневритмия: в парк Аязмото\nСпомени за миналото на Старозагорското братство\nЗАВРЪЩАНЕТО НА НЕЗАБРАВИМОТО Е КАТО СВИДНА ПЕСЕН, КАТО СЪКРОВЕНА МОЛИТВА.\n„Когато сродните души\nсе сливат в едно цяло,\nтогава противоречията изчезват,\nтогава става сливане с Бога,\nсъздава се началото\nна всеобщия, космичен човек”\nИмахме щастието да се родим всред нашето Старозагорско братство и да израстнем всред магнетичната му атмосфера, като негови деца. Може би за това и сега си спомняме с такова преливащо откровение и умиление и с толкова чиста, детска обич към него. Може би за това, жадувайки за неговата взаимна, задушевна привързаност и днес в очите ни винаги има една скрита сълза.\nНашето братство беше един букет от различни цветя, които по един чуден начин взаимно се допълваха със своето ароматно ухание и естествена красота. Една част от него беше на посветените, на аристократите по душа, които познаваха от близко Учителя. Такива бяха:\nСестра Райна Каназирева\nТя беше някогашната македонска Райна Княгиня, надарена с красота, мъдрост, смелост, всеотдайност и доброта. Нейният житейски път беше много драматичен. Скоро след като се омъжва много млада за известния македонски революционер Каназрев, тя остава вдовица с едно дете. По-късно се омъжва втори път за един от най-известните и богати адвокати в града ни Грашев. Става част от блестящото Старозагорско аристократично общество. Но поради болезнената ревност на съпруга си, нейният живот се превръща в ад. От него я избавя запознаването й с Учителя. Тя прегръща Неговото учение, като единствено спасение и става една от най-ревностните Му последователи. Разделя се със съпруга си и остава сама с три деца да се бори геройски по трудния път с бедността си. Тя е единствената от нашето братство, която е водела оживена кореспонденция с Учителя. Дълбоко уважавана и от градската ни общественост заради нейната природна интелигентност и благородство, някога тя беше поканена от самия Старозагорски митрполит, за да освети пред него учението на Учителя.\nЛеля Райна беше известна и като природолечителка. Нейната състрадателност към болните беше пословична. С лечебните си способности беше помогнала на много страдащи и то съвсем безкористно. Веднъж под балкона си тя чула да плаче една майка с момченцето си. Била дошла от далечно село с болното си дете да търси помощ от лекарите за него, но изпуснала и последното превозно средство, останала без покрив. Леля Райна подслонила майката с детето не само за една нощ, но поискала да лекува детето за по-дълго време, тъй като прогнозата на лекарите за неговата болест била много страшна. За да се спаси живота му, трябвало да му се отреже крачето. Като по чудо лечебните процедури на леля Райна помогнали и здравето на детето се подобрило, без да се налага ампутация.\nДа носиш Истината в себе си, да я виждаш по-ясно от другите, това е дар от Небето.\nЛеля Райна беше майката на братството ни. С любовта на голямото си сърце тя го обединяваше. Затова и беше толкова обичана от всички ни.\nБрат Георги Тахчиев.\nТой беше за нас децата най-обичания приятел на нашето детство, беше нашето вдъхновение. Общуването ни с него бе като посвещение в първите ни стъпки по пътя на ученика. Сам Учителя му бе помагал в неговите гладни студентски години. Като гимназиален учител по психология, той беше много уважаван от колегите си и искрено обичан от учениците си. Той беше основател на първата братска детска колония у нас, която просъществува две години в балканското село Мъглиж, Казанлъшко.\nЧрез брат Тахчиев, ние, децата се бяхме почувствали докоснати от Учителя. Затова и спомените ни за него са толкова скъпи.\nИ днес си спомняме първата лекция на брат Тахчиев, изнесена пред нас децата. Тогава сме били от 5 до 9 годишна възраст. С толкова простички и ясни думи той ни разкриваше истината от бисерната съкровищница на Божественото слово. Говореше ни за хляба, за водата, за въздуха, за светлината и за вълшебната магия, която се получава, когато ги приемаме с благодарност и любов. „Простичките неща са хубави, казваше той. Те са създали истинското изкуство и сътворението Божие на Вечността”.\nСпомняме си изпращането на брат Тахчиев. След катафалката бяхме до сестра Кинка Станчева, неговата вярна спътница, няколко колонисти, между които беше и Павлинка Даскалова от Търново Преди да тръгне погребалната процесия, случайно едно любопитно малко момче, дошло от улицата се приближи до колесницата, погледна през стъклото й и сякаш само себе си попита: „Кой ли е умрял”? Кака Кинчи се приближи до него, погали го нежно по главата, както често това правеше, като детска учителка, със своите деца и през сълзи му отговори: „Един много добър учител, един голям приятел на децата си замина от този свят, мило дете!” И момченцето тъжно, замислено, като ехо повтори: „Един много добър учител, един голям приятел на децата!” И след тези думи на едно дете, произнесени вместо упокойна молитва на свещеник, катафалката потегли.\nПо една необяснима случайност, непосредствено след погребението на брат Тахчиев, без да знаят за неговата кончина, бяха дошли десетина негови бивши ученици от гр. Кърджали, където той за последен път беше уволнен като учител, запаси убежденията си. Те бяха тревожно изненадани от случилото се, защото научили, че е болен, бяха дошли с надеждата да го подкрепят с признателната си обич и благодарността си, че той им беше посочил пътя към Учителя и че бе озарил с толкова светлина живота им.\nБрат Тахчиев! Всички произнасяхме името му с благоговение. Времето, през което имахме възможност да общуваме чрез него със Светлината на Учителя, сякаш беше най-благословеното в нашия живот. И днес,, след цял половин век, спомените за брат Тахчиев ни озаряват с неговата щедра, голяма любов. Истинският приятел, най-преданият ни духовен брат никога не си отива. Той остава завинаги при нас.\nБрат Петър Камбуров.\nЦял живот той ни опиваше чрез вълшебната си цигулка и медения си кавал с елексира на Божествената музика. Той превръщаше празниците ни в незабравими мигове на особено присъствие, на духовно общуване и извисяване с лекуващата Светлина. Като малки, на нас ни правеше впечатление, че когато докосваше струните на цигулката с лъка си, това той правеше с такава дълбока концентрация и свещенодействие, че затворил очи, веждите му се свиваха, ноздрите му се разширяваха, сякаш той пиеше от самия въздух свето Божие вдъхновение. От спомените на нашите по-възрастни братя и сестри знаем, че някога в младежките си години, той е живял в приземния етаж на братския ни салон, който беше далеч от жилищните квартали, в самото подножие на боровия хълм над града ни. И понеже някога утринните школи са се провеждали сутрин в пет часа, чичо Петър винаги е ставал много рано, за да посреща школниците с мелодиите на своя кавал, които в ранния час са се носели като послание на утринните звезди над целия ни град. Тогава той е обичал да свири песните „А бре синко” и „В летен ден в ранни зори майка ми тихо се приближи”. Това са народни песни с окултен произход, на които първичната чистота е била възстановена от Учителя.\nОще има живи братя и сестри, които са били свидетели на изпращането на брат Георги Куртев, ръководителят на Айтоското братство. По негово желание на погребението му, брат Камбуров изпълнява „Българска идилия”. С магията на неповторимата си цигулка той превръща този тъжен миг за цялото ни братство в България в един от най-светлите празници на нашата братска любов към незабравимия брат Куртев.\nЦелунат от Бога, чичо Петър предаваше това Божие благословение чрез изкуството си на всички нас, неговите слушатели.\nНа този свят има хора, които са родени с мисията да възвръщат душата на човека и да събуждат Божествената искра в нея със своята небесна дарба и с необикновения си духовен мир.\nБрат Руси Николов.\nТой беше един от магнетичните личности в братството ни. В неговия дом се провеждаха сбирките на вътрешните духовни кръжоци. Беше един от първите радиестезисти в България. Като строителен инженер, брат Николов бе автор на проекта, по който някога бе изграден братския салон на „Изгрева”. Ведньъж по време на една разходка в гората с Учителя, Той го попитал: „Брат, искаш ли да знаеш кой си бил в миналите си прераждания?” Брат Николов се смутил и не казал нищо. Учителят също замълчал. С това Той искал да му каже, че Законът повелява: „За да получиш отговор от Небето, ти трябва да го пожелаеш с цялата си душа”.\nСъс своята достолепна осанка и със светлия си пример брат Николов винаги ни учеше, как като ученици на Учителя, да носим с достойнство невидимата звезда на челото си, макар то да е било често дълбоко изстрадано. Не напразно днес неговата внучка, в името на светлата му памет подари апартамента си на братството ни.\nПри друг случай чичо Руси споделил с Учителя следното: „Когато бях студент в Чехия, ми се падна на изпит по математика много сложна задача. Почти не беше по силите ми да я реша. Обаче за моя голяма изненада, решението на задачата като че ли дойде от само себе си. И по чудо аз издържах изпита си успешно. Учителят му е обяснил, че знанията, които имал в тази област от минал живот по време на италианското възраждане, са му помогнали да реши задачата си”.\nИмаме и една друга част от нашето братство, които искаха да бъдат винаги на последното място на Божията трапеза. Това бяха:\nБрат Рашо Ленов.\nМакар и от с.Кирилово, близо до града ни, той толкова често гостуваше на братството ни, че сякаш беше станал част от него. Беше цигулар самоук, но неговото вдъхновение бе заразително и имаше силата да докосва сърцата ни. Беше необикновен, незабравим образ на скромност. Със своята простота и чистота, и с дарбата си в някои моменти да учудва събеседниците си с дълбоката си природна мъдрост, той се отличаваше толкова от своите съселяни, че те го смятаха едва ли не за чудак, за неземен Божи човек.\nВеднъж на Рила край вечерния лагерен огън всред братския бивак Учителя е пожелал всеки от присъстващите да изкаже своето най-съкровено желание. Когато дошъл ред на брат Рашо да разкрие душата си, той тихо, малко плахо промълвил: „Учителю, често се моля на Бога, като не светя, поне да не тъмня”. Пред смирението на брат Рашо сам Учителят се преклонил.\nБрат Илия Ставрев – семеджията.\nИнвалид по рождение, още като малък, той бе напуснал родната си Македония, за да дойда в България и да се запознае с Учителя. Изпратен на шосето от майка си една торба, в която е имало само един комат хляб, бучка сиренце и Библията, той беше тръгнал сам да търси родината на душата си. Макар и необразован, беше благ по характер и с буден ум по природа, дълбоко уважаван от всички ни. Понеже дълго време нямаше семейство, той много се радваше на нас децата. Радостта ни от срещата с него беше по детски искрена и сърдечна, взаимна. Дълго време неговата самобитност бе обгрижвана топло от нашата обща братска обич. Последното му желание беше братството ни да не го забравя, както и той винаги щеше да го носи с благодарност в душата си в отвъдното.\nЕдин от нас децата си спомняше: Бях на 9 години, когато трябваше да се разделим с нашия обичан чичо Илия. Няколко дена преди да си замине, научих, че той е приет по спешност в нашата Окръжна болница в много тежко състояние. От по-възрастните братя и сестри разбрах в кое отделение и в коя стая лежи той,изолиран сам и как по нелегален път мога да достигна до нея. Когато се изкачих на терасата и бях вече пред стаята на чичо Илия, неочаквано дежурният лекар доктор Скорчев ме спипа пред вратата. Предварително знаех, че той е много близък съсед на чичо Илия и че е позволил на много наши приятели да се сбогуват с него. Помолих и аз лекаря да ме пусне да видя за последен път чичо Илия, но той ме погледна строго и каза: „И ти ли си от братството, момче? Много си малък. Отивай да играеш и да се радваш на живота, вместо да се срещаш толкова рано със смъртта”. Но аз не мръднах от мястото си и решително настоявах, молейки се да ме пусне. „Добре де, ми отговори той, виж чичо си Илия, но срещата ти с него трябва да бъде много кратка”. Когато бях вече влязъл в мрачната стая и бях вече пред леглото на пътника, аз трябваше за първи път в живота си да се срещна лице срещу лице със Смъртта. В своят предсмъртен миг чичо Илия се тресеше, залюлян като че ли от някакъв ужасен земетръс, Очите ми изцъклени, сякаш щяха да изхвръкнат от орбитата си. Аз се хванах за спасителната искрица, която още гореше в тях, защото въпреки всичко, чичо Илия се мъчеше да ми се усмихне. Да! Смъртта в своята агония се мъчеше да ме озари с усмивката си. Тя бе самата красота, цялата блестяща, облечена в злато. Такава видях смъртта за първи път в живота си, в моята молитва за умиращия, макар, че гледката да бе потресающа. Събрал целия си детски кураж, аз хванах десницата на чичо Илия с моите малки длани и със затворени очи се помолих пред Бога, тъй както никога не бях се молил до този миг. Когато излязох от стаята с наведена глава, за да скрия сълзите си пред лекаря, той ме попита: „Е, малкия, какво каза вместо „сбогом” на чичо си Илия?” „Казах му, че никога няма да го забравя” – беше краткия ми отговор. Когато слизах по стълбите на терасата, дълго още усещах учудения поглед на лекаря върху себе си.\nДва дена след тази последна среща с чичо Илия беше неговото погребение. На него имаше много наши братя и сестри, както и негови съседи, които също го обичаха много. Говореше се между тях, че децата на нашето братство били преждевременно израснали за възрастта си.\nИ днес, вече 70 години след този паметен ден, над леглото ми виси заедно с портрета на майка ми и Учителя и картината, подарена ми от чичо Илия след неговото заминаване. Тя беше репродукция от творбата на руския художник-класик Дубовски. Беше известна под името „Учениците на Питагор посрещат изгрева на Слънцето”. Всички те сияеха в своето преклонение пред раждането на Вечното зарево. Бяха облечени в дълги бели одежди и много от тях държаха лира в ръка. И днес загледан в тази скъпа реликва, аз се питам от къде извираше този дълбок интерес на чичо Илия към най-светлите мигове от историята на Човечеството. Кой беше той? Навярно един необикновен човек, облечен в скромната, смирена форма на обикновен „семеджия”, който продаваше на децата безплатно семе от своята духовна съкровищница.\nБлагодарение на чичо Илия много от нашите млади братя и сестри бяха намерили своя верен път към Учителя.Чичо Илия помогна и на мен да порасна за любовта на Бога към този свят.\nВ Свещеното писание е казано: „Който е най-малък между всинца ви, той ще е голям. Най-големият от вас да бъде ваш слуга”.\nБрат Райчо и сестра Танка Кайракови и\nБрат Георги и сестра Славка Кайракови\nТехните гостоприемни домове бяха винаги отворени за всички братя и сестри от страната ни. Със своята безкористност, жертвоготовност към братството ни, те ни учеха как да свещенодействаме пред неговия храм.\nКака Танка остана в спомените ни, като най-преданата дъщеря на нашето братство. С духовната си дарба да прониква в отвъдното, с безкрайната си честност и безстрашие в трудните моменти, с благата си усмивка, тя винаги е отваряла сърцата ни за Божественото. Тя остана единствената най-достойна и най-обичана от всички ни, посредници между старото и новото поколение на нашето братство.\nЕто още един интересен спомен, в който участват и нашите братя Райчо и Георги Кайракови.\nНа 20.ХІ.1944 год. тръгва една братска група от Стара Загора за София. Между тях са освен братята Кайракови, но и Влайчо Жечев /ясновидеца/ и Симеон Илиев от с. Конево и Тодор Колев от с. Кортен, Новозагорско. По-късно те ще си спомнят: „Пътувахме с влака, пристигнахме със закъснение точно в 12 часа на обед на „Изгрева”, София. Току-що хващаме дръжката на салонната врата да я отворим, в същото време и Учителят хванал дръжката на същата врата и излиза от беседа. Поздрави ни и ние Му целунахме ръка. Учителят се много зарадва и нареди да се съберем в малкия салон. Така милно ни гледаше и каза: „Решено беше да не държа втора беседа, но заради вас гостите, в сряда ще държа беседа. Ние престояхме няколко дена и слушахме последното слово на Учителя. Брат Влайчо ни каза: „Гледайте Учителя, защото Той вече не е между нас на земята”. Три пъти Учителят ни събра да ни говори. Последните думи, когато ни изпращаше, като жално, милно ни гледаше, три пъти повтори: „Хайде, братя, вземайте здрав материал, здрави гвоздеи и работете!” По-късно научихме, че местото на Учителя, в което е било положено тялото Му след неговото заминаване, е било изкопано от нашите Старозагорски братя.\nПоследното пожелание към братята и сестрите на Учителя било: „Обичайте всичко, което аз обичам. Радвайте се на всичко, на което аз се радвам.Служете на това, на което аз служих. Любете всичко, което аз любех. Всичко е за добро, особено за България. Не смущавайте духът ми, радвайте се и се веселете за мене! Не се обличайте в друга форма, освен в която съм ви облякъл. Времето е кратко. Бъдете добри и смели! Работете докато е ден, не се отчайвайте, всичко ще тръгне с по-голяма ревност. Моето дело не е само тук, то ще продължи горе.Верни бъдете на призванието си! Мир ви давам на всички, приемете го! Пейте Благост!”\nДвете семейства Кайракови ни завещаха една Любов, в която беше скрита силата на времето.\nБрат Александър Куртев.\nТой е брат на Георги Куртев, наш художник, известен с неповторимите си идейни пластики, който живееше в Аржентина. Целият житейски път на нашия обичан брат Сашо беше изпълнен с безкрайна преданост към Учителя. Зад неговия тих и скромен външен вид се криеше един силен, изработен, щедър характер. Той беше винаги там, където се нуждаеха от неговата помощ. Носеше в себе си някаква положителна магия – харизма. Със самото си благо присъствие, той превръщаше тревогата в спокойствие, дисхармонията – в хармония, безнадеждността в надежда, враждебността – в приятелство. И всичко това той правеше винаги, забравяйки за своето „аз”.\nБати Сашо ни завеща своята голяма любов към Природата. Коренът на неговия неповторим дух беше дълбоко посаден в Небето, но той благоговееше и пред величието на земната красота. До като беше всред нас, не минаваше неделен ден за братството ни без екскурзия с него и семейството му всред природата. Винаги той организираше нашите неповторими излети всред живописните кътчета на нашия край. Общуването с живата природа ни сближаваше. Всеки се чувстваше като член от едно голямо семейство. Всяка глътка от извора на природата превръщаше нашето обикновено ежедневие във взаимно споделен светъл празник.\nСамото заминаване от този свят на бати Сашо беше необикновено, какъвто беше и целия му живот. Той почина в санаториум за сърдечно болни в село Шипка, Казанлъшко. Неговите приятели по стая го бяха намерили издъхнал в леглото му полулегнал с беседа на Учителя в ръце.\nСъс своя интелект и вътрешно духовно богатство бати Сашо можеше да бъде приобщен към кръга на „избраните”, но той от скромност това никога не би признал дори и пред самия себе си. Човек може да свети за другите само, ако гори с най-чистия пламък на душата си пред Бога.\nМежду тези, на които душевната красота беше в тяхното смирение, бяха и нашите майки. Те ни завещаха да обичаме искрицата Божия в душата си повече от всичко друго на света, дори повече и от нашата синовна любов към тях.\nНие, децата, носехме в сърцата си всички наши братя и сестри неразделно заедно. Всички те ни бяха еднакво близки и скъпи. Спомена за тях остана до днес да ни вълнува, като наше нетленно богатство, което дори и времето е безсилно да ни отнеме.\nЧесто по време на празниците, ние децата подготвяхме литературно-художествени програми, които създаваха всеобща радост за всички ни. Веднъж след нашето детско изпълнение братската ни атмосфера се разлюля от небивало вдъхновение. На този празник присъства и брат Влайчо, ясновидецът от Конево. Развълнуван, той каза: „В този момент аз виждам една картина от нашето съвсем близко бъдеще, как на голяма сцена, пред огромна зала, пълна с публика се разкриват идеите на Учителя чрез слово и музика с цялата си небесна светлина”.\nНякога нашето братство сякаш живееше под звуците на някакъв невидим оркестър, който озвучаваше нашето необикновено, вдъхновено ежедневие. Божественият концерт беше свършил само за тези, които се бяха откъснали от свещената верига на братското ни Единство.\nПрез мрачните години, братството ни премина през много изпитания. Макар и преследвано, гонено, поругавано, то завеща на бъдещите поколения своята чистота, простота, святост и вярност към своя идеал – Божественото царство. В него цареше някаква непосредственост и свобода. Някой ни даряваше с обичта си, както Слънцето ни даваше щедро и изобилно светлината и топлината си. Едно ведро движение в братството ни носеше полъха на постоянно обновление. Даже в миг на мълчание, в светлия мир, който обгръщаше всички ни, се чувстваше мощния трепет на струящата мисъл на Учителя. Нещо осветяваше пътя на братството ни, макар по някога той да е бил невъзможно труден.Бог създаваше около нас една среда, в която ни помагаше да се пречистим, да се обновим, да почерпим вдъхновение дори и от непоносимите си болки.\nО, Слънце на нашето детство! Сияние от миналото! Светли сенки от царството на спомените! Щастливи времена, когато същественото за нас беше не да имаме, а да служим. Божественото е вечно младо и ново. Да осъзнаеш и да оставиш след себе си красота, от това няма по-голямо богатство на света!\nПомним с обич. Значи някога е било!\nДай Боже, тези спомени за нашето братство да озаряват неговото бъдеще дори и когато нас няма да ни има!\nНека да завършим тези спомени с думите на нашата обична сестра Стоянка Драгнева, която тръгна по пътя на ученика именно от нашето братство:\n„Бяхме в Рая със Словото на Учителя. Той си замина. Остави ни сами. Остана Словото Му. Това ви предаваме, наши братя и сестри, както и нашите спомени за онова Царско време на Духа и за царския път на Душата!”\nБратя и сестри от Стара Загора,\nДеца на братството ни от миналия век.\nПОИМЕНЕН СПИСЪК НА ЧЛЕНОВЕТЕ НА\nИван Николов – първи ръководител на братството до 1927 год.\nНикола Каишев – братовчед на Учителя, първи главен архитект на Стара Загора /27.ІІ.1863 – 1953 г./ Многостранна, родолюбива личност. Живее в Стара Загора от ІV.1886г. Роден е в с. Чаплашево, Одринско. Той е изработил общите регулационни Планове на Стара Загора, като първи специалист по строителното дело в града ни, известен с възрожденската си дейност. В неговия дом е квартирувал Учителя, когато е бил гост на Стара Загора.\nАнка Каишева – домакиня\nПанайот Ковачев – втори ръководител на братството – ветеринарен фелшер.\nДимитринка Ковачева – домакиня\nБрат Деличев и сестра Деличева – Бащата на Мара Стоянова – съпруга на Георги Стоянов – учителя ни по цигулка\nДимо Даскалов – помощник ръководител на братството, агроном, прекрасен цигулар, с богата духовна култура, първи разпространител на идеите на Рудолф Щайнер в България.\nВластта Николова – гимназиална учителка по рисуване\n10.Пейчо Найденов – хуманен лекар, учил медицина в Швейцария и Франция\n11.Райна Каназирева – най-възрастната сестра и най-авторитетната личност в братството ни, в ранните си години взела живо участие в освобождението на Македония. Имала е книжарница. Много наши братя и сестри са намерили пътя към Учителя с нейната помощ.\n13.Кинка Тахчиева – детска учителка.\n14.Пенка Михайлова – гимназиална учителка по психология.\n15.Стефан Камбуров – печатар.\n16.Катя Камбурова – домакиня\n17.Петър Камбуров – чиновник, един от най-добрите цигулари в цялото ни братство, който според Учителя, макар и самоук, изпълнява най-съвършено „Българска идилия”. Свиреше прекрасно и на кавал.\n18.Васка Камбурова – прогимназиална учителка по български език.\n19.Слави Колев Станчев –домакин на братството. До края на живота си остана като негов най-сигурен стълб – дребен търговец, работил известно време в Америка.\nМина Колева – домакиня.\nИван Милчев Кънев – брашнар\nДонка Кънева – шивачка\nРайчо Кайраков – амбулантен търговец\nТанка Кайракова – домакиня\nГеорги Кайраков – амбулантен търговец\nСлавка Кайракова – домакиня, живя до дълбока старост, като остави след себе си много живи, незабравими спомени.\nСтефан Кайраков – железар.\nПенка Кайракова – домакиня.\nСтоянка Драгнева – зъботехник. След задомяването си живее в София. До края на живота си остана като най-добрата сестра „самарянка”, която се грижеше за болните и възрастните на „Изгрева”.\nМария Мечева – домакиня. Съпругът й е бил един от най-богатите търговци в града ни. Тя е била една от най-щедрите меценати за братството ни.\nМагдалина Мечева – зъболекар.\nМаргарита Мечева – пианистка.\nИлия Халаджов – адвокат.\nВеличка Халаджова – домакиня, следвала естествени науки в София. До дълбока старост привличаше млади и стари с доброто си сърце и вродената си нтелигентност.\nСтефанка Мирчева – прогимназиална учителка. Според брат Влайчо, нейните ясновидски способности са били на много високо ниво.\nЛюбомир Марков – гимназиален учител по география.\nВеса Маркова – домакиня. Известна също като ясновидка от висок ранг.\nАлександър Куртев – служащ.\nЕленка Куртева – домакиня\nНанка Неделчева –домакиня.\nМаргарита Неделчева – гимназиална учителка по химия, с много тъжна съдба, но и надарена от малка с вдъхновението да рисува с думи. Тя е автор на братската песен „Към Рила”.\nЛоза Колева –плетачка. Тя имаше способността да влиза в контакт с невидимия свят чрез писане.\nНикола Славов – офицер-майор.\nНа него Учителя бе предсказал, че ще му се роди син, който в миналото е бил известен духовен съветник на римски цезар, изиграл положителна роля в историята на някогашната римска империя. Всъщност, този негов син беше известният в Софийското братство брат Светослав Славов –химик-инженер. За него казваха, че той е единствения наш брат, който въпреки ревностните си убеждения, като последовател на Учителя, беше уважаван от целия Държавен апарат, защото той представяше България пред СИВ, като най-добрия специалист по геоложките проучвания. Той открива нефтените залежи край Бургас.\nИванка Славова – детска учителка\nМатьо Тончев Матев – дърводелец\nСлавка Матева – домакиня\nМинка Петкова – домакиня\nГанка Ралева – шивачка.\nПенка Ралева – шивачка.\nИлия Ставрев – семеджия.\nКалутка Ставрева – домакиня.\nБуча Бехар – прогимназиална учителка по български език, известна писателка не само всред братските среди. Тя е автор на сборника от разкази „Песен над равнината”, който и днес може да се намери в градската ни библиотека. Много млада, тя се премества да живее в София. Известна е като една от най-авторитетните и дейни личности на „Изгрева”.\nИсак Бехар – амбулантен търговец.\nЛиза Бехар – домакиня.\nРушинка – домакиня. Тя беше една от най-възрастните в братството ни сестра, за която се грижеха много наши приятели.\nВойка Вълкова – домакиня.\nМирчо Петров – чиновник\nГанка Петрова – домакиня.\nСтоянка Димитрова – шивачка. Тя беше много фина наша сестра. Всички я запомниха като „вечната ученичка” с тетрадката си в ръка.\nСтоянка Гунева – домакиня.\nКатя Мишкова – чиновничка.\nНадка Мишкова – домакиня\nСийка Ангелова – домакиня.\nРуска Драгиева –детска учителка.\nДимитринка Драгиева – детска учителка.\nРуси Тянков – ж.п.служител.\nТотка Тянкова – домакиня. В техния дом сме преживяли незабравими мигове, особено ние по-младите.\nЕнчо Вълев – икономист, мозайкаджия от групата на брат Борис Николов\nРуска Видева – икономист.\nСтоян Видев – икономист.\nМара Бунарджиева – домакиня.\nАнка Илиева – домакиня.\nРадка Михайлова – домакиня.\nЯнка Николова – домакиня.\nАндрея Андреев – часовникар.\nВеличка Андреева – домакиня.\nМария Борисова – домакиня.\nСтоянка Станчева- /майката на Кинчето/ – домакиня.\nСлавейка Касабова – прогимназиална учителка по музика.\nЦветанка Славова – перукиерка. Заедно със сестра си Славейка бяха достойни дъщери на родителите си Руси и Властта Николови. Те бяха светли , интелигентни личности. Със своята лъчезарност, те бяха превърнали дома си в общежитие за младите в най-тежките им години на изпитания, затова спомените им за тях са много свидни.\nМария Петрова – техник-землемер\nНевенка Начева – домакиня\nРайна Арабова – много известна модистка в града ни.\nКольо Кюмюрджиев – юрганджия.\nНедка Кюмюрджиева – домакиня\nЖивко Григоров – чиновник\nБонка Григорова – домакиня\nДонка Машкулева – домакиня\nНикола Илчев – национален борец–художник.\nМаргарита Илчева – домакиня\nМарийка Илчева – домакиня\nИван Котаров –\nМинка Котарова – домакиня\nМария Вълева – икономист\nСтойка Георгиева – домакиня\nТодор Тодоров – гимназиален учител по физика, заместник директор на Френската гимназия, той беше един светъл брат, който пръскаше ведрост, обичан от всички.\nЖелязко Ганчев- някои от по-възрастните братя и сестри го наричаха „мъдрецът”, може би за това, че в него се съчетаваха в едно хармонично цяло Мъдрост, Истина и Любов. Бати Желязко беше и до последния момент от живота си остана като стожер за Братството ни, около който се обединявахме всички.\nСПОМЕНИ ЗА СТАРОЗАГОРСКОТО БРАТСТВО ОТ АЛЕКСАНДРА Д. ГЕОРГИЕВА /САША/\nПрез 1946 год. един ден майка ми отива на зъболекар при една много добра зъболекарка, чийто кабинет бил в дома й. Нейното семейство било едно от най-заможните хора на Стара Загора – Мечеви. Когато зъболекарката, Магдалина Мечева, свършила работата си по зъба на майка ми, тя ставайки от зъболекарския стол попитала спонтанно: „Какво прави майка ви?” Била чувала, че зъболекарката обожава майка си. Тя се изненадала и зарадвала, че пациентка проявява такъв интерес към майка й и казала: „Благодаря, добре е, искате ли да я видите?” На майка ми и станало неудобно да откаже и се съгласила да я види. Зъболекарката отворила вратата на кабинета си, минала през коридора, където чакали други пациенти, отворила една друга врата и казала: „Майко, една моя пациентка иска да те види. Поканила майка ми да влезе, затворила вратата и отишла да си гледа работата. Майка ми ни е разказвала много пъти впечатленията си от старата Мария Мечева. В стаята, в която влязла, видяла една възрастна, спокойна, красива жена с бели коси, наметната с бял шал. Седяла в плетен футьойл, четяла някаква книга. Старата Мечева я поканила да седне и между тях се завързал разговор. Попитала я как се казва, семейна ли е, какво работи и майка ми, почувствала необходимост да разкрие душата си на някого, започнала да разказва за себе си, че е семейна, има много добър съпруг, две дечица, но много се измъчва от поведението на двете си зълви спрямо нея. Въпреки, че майка ми се е държала добре с тях, те все са търсили начин да я уязвят, никак не са я обичали. Тогава старата Мечева започнала да й обяснява, че това, вероятно не е случайно, че това е кармично, нещо останало в подсъзнанието им от минал живот. Майка ми много се впечатлила от този разговор и попитала от къде има тези знания. До сега никой не й е говорил така. Тогава Мечева й казала, че е последователка на окултно учение, създадено от Учителя Петър Дънов и в Стара Загора има такова общество и 3 пъти в седмицата се събират и четат беседи от Учителя. Казала й, че ако проявява интерес, може да я заведе. Майка ми се зарадвала много на тази покана. Това било малко преди Великден и се уговорили на Великден да отиде у тях, да вземе Мечева и да отидат заедно на беседа. Майка ми с нетърпение чакала да дойде този ден.Отивайки да я вземе, още на пътната врата Мечева й казала: „Стоянке, сега ще те заведа, но още тук искам да си дадеш сметка за кого отиваш – заради учението или заради последователите му”. Майка ми не можала да си обясни защо й задава този въпрос и тръгнали.Когато пристигнали в салона, а той се намирал в тогавашния кв. „ Чомлека”,в северозападната част на града, пред една борова гора. На изток недалеч се намирало Аязмото. По него време братството е наброявало около 150 човека. Като влезли в салона и Мечева я представила на братята и сестрите, всички много й се зарадвали. Проявили голямо уважение към нея. Тя била пленена от беседата и във възторг от братята и сестрите. Такава радост я обхванала, че нямала търпение да се завърне и да разкаже на баща ми с какви хора се е запознала. Започнала редовно да ходи на беседи – сряда, петък, неделя в 5 часа сутринта.Всички продължавали да я обсипват с внимание. На третия или четвъртия път, когато отишла, чак тогава разбрала защо Мечева на тръгване първия път й задала въпроса: „За кого отиваш?” Един възрастен брат с висок глас се провикнал: „То и Христос е казал: последните ще станат първи, а първите – последни.” Тя усетила, че тези думи са адресирани до нея и казваше, че сигурно много е щяла да се омъчни, но изведнъж изплували в съзнанието й думите: „За кого отиваш, заради Учението или последователите му.” Запленена от това, което слушала и попивала от беседите, тя разбира, че тук е нейното място. Около салона имало много свободни, незастроени площи и един ден, връщайки се от беседа, тя заявява на баща ми: „Митко, искам да си купим място до салона и да си построим къща”. Така и станало. По видими и невидими пътища им се помогнало, закупили място и започнали без план да строят дом. Няколко месеца, обаче, след като влизат в новия дом, баща ми заболява внезапно от бронхопневмония и въпреки грижите и усилията на лекарите, след 3 месеца лечение той си замина от този свят. Майка ми остана млада вдовица – на 35 години с две малки деца и недовършена къща. Майка ми преживя много тежко смъртта на баща ми, единствената й утеха бяха Школата и беседите. Тя беше шивачка по професия, започна да шие в къщи и в свободното време четеше, четеше, четеше. Братството в Стара Загора стана за нас второто ни семейство. Когато тръгваше сутрин за школа, много често намираше оставени до вратата разпалки за печката, чанта с провизии, а понякога на дъното на някоя чанта намирахме пликче с малка сума.Тогава у братята и сестрите имаше голям идеализъм, силна вяра и всички се стремяха да прилагат на дело учението. Старозагорското братство по него време беше доста голямо. Имаше построен бял салон, много идейни, интелигентни братя и сестри. Въпреки, че бях малка, майка ми често ме водеше в салона. От тогава познавах брат Георги Тахчиев, Петър Камбуров, Димо Даскалов /той беше антропософ, но идваше и в Школата/, Пенка Михайлова, Райна Каназирева, Мечеви, Кина Станчева, Стоянка Драгнева, Танка и Райчо Кайракови, Славка и Георги Кайракови, много, много още идейни братя и сестри. Първите години, когато майка ми започна да посещава Школата, често гостуваха приятели от София. Изнасяха концерти, сказки. Още тогава съм виждала д-р Методи Константинов, Петър Пампоров, Галилей, Марин Камбуров с неговите песни с окултно съдържание оставаше невероятни спомени в душите ни. Много хубав общ братски живот се живееше тогава. Като едно семейство бяхме всички. По различни поводи се правеха вечери, братски срещи. От тогава е запазена традицията за „черешовата среща” на пролет. Идваха приятели от цяла България.\nИмахме сформирана младежка група и под ръководството на Маргарита и брат й Георги Неделчев, изнасяхме интересни сценки. Този хубав братски живот продължи до вземане на салона ни от „Народната власт” за ОФ клуб. През 1956, 1957, 1958 година започна гонение на братствата в страната, включително и на Старозагорското братство. Без предупреждение нахлуваха в домовете и изземваха беседите и духовната литература на нашите приятели. Голям смут се получи и понеже нямаха вече салон, започнаха тайно да се събират по домовете на братята и сестрите, като се редуваха.Макар и тайно, духовния живот не замря. Това тайно събиране продължи до 1989 год., когато комунистическата власт падна и започна периода на демокрацията.Това даде възможност на братствата отново да почнат легитимно да се събират.\nСПОМЕНИ ОТ МАРИЯ КАЙРАКОВА\nИзраснах в семейство ученици на едно окултно Велико учение на Учителя ПетърДънов, години преди да се родя. Родителите ми,чрез брат Влайчо намират братството в Стара Загора и остават в него до края на живота си. През 1937 год. съм дошла на този свят на същата дата 23 юли, когато Учителя е държал беседата „Стани” от томчето „Лъчи на живота” – беседи, държани на Рилските езера през лятото на 1937 год. Беседата е държана в 5 часа сутринта, аз съм се родила 7 часа сутринта. Това обаче го узнах на 73 години след моето раждане. Нямам думи да опиша радостта, когато разбрах това, а после дойде и скръбта, че моята майка цял живот не го е знаела. Един брат /благодаря му/ подари ми томчето, със седмици четях беседата и преоткривах всеки път по нещичко за себе си. Наричах я моята беседа, а формулата, с която завършва беседата – лягах вечер с нея и сутрин щом отварях очи, с нея ми започваше деня.\nИ сега, когато пиша тези редове, сякаш виждам живи пред мен онези мили, смирени, кротки, топли братя и сестри сутрин преди 5 часа как пъплят нагоре към салона, за да бъдат точни за наряда.\nБратския салон се намираше в северния край на града, извисил снага на една височина, зад която борова гора ни упояваше с аромата и чистия си въздух. Дворът не беше малък, в него имаше и плодни дръвчета – в топло време правихме братските обеди вън на двора. Но нашето братство всяка година май месец правеше среща по време на череши. На черешовата среща пристигаха братя и сестри от много градове – Казанлък, Нова Загора, Ямбол, Сливен и др.\nБратският салон беше доста далеч от нашата къща. Често родителите ми ме водиха на събрание съвсем малка / не ходих още на училище/. Събранието започваше в 5 часа, но в неделя оставахме в салона и за 10 часа, а когато някой брат даваше вечеря, оставахме в салона през целия ден. През зимата голяма печка в средата на салона, чайникът /една голяма кана/ вреше непрекъснато, горещата вода бе сякаш задължителна за всеки, но често и варени картофи. Незабравимо.\nДецата изнасяхме програма /при срещи/, с която програма /сценки, песни, пиески/ обикаляхме съседните братства. Най-оставахме доволни от Димитровград, там имаше доста деца /на нашата възраст/. Брат Тахчиев и сестра Кинчи Станчева, бяха винаги край нас. В тази връзка с братята от Димитровград остана за цял живот, защото с родителите ми доста често ги посещавахме, но и те идваха у нас /в почивните дни/.\nНашият дом беше посещаван от много братя и сестри от цяла България и го наричаха Аврамов дом.\nЧесто ни гостуваше и Цветана-Лиляна Табакова и тъй като дворът ни беше голям, с много плодни дръвчета, пееше по цял ден, а вечер посещавахме някое село и тя изнасяше концерт пред братята и сестрите, които я очакваха с нетърпение.\nПомня, как един брат от Варна, оставил семейството си – оставил пенсията на жена си, за да не гладува детето му, дойде у нас и искаше да остане през цялата зима. Искал да си почини от семейството си. Дадохме му да почива в една таванска стая. Той отварял капанадурата, качвал се на стол, хем да диша, хем да пее. Поиска и пишеща машина, за да прави извадки от беседите. Семейството му го издирваше по градовете, а той казваше, че през целия си живот не се е чувствал така добре. Слизаше от таванската стая само за закуска, обяд и вечеря.\nПонякога от София, брат Боев се обаждаше да приемем в дома си някой брат или сестра, които имат нужда от почивка – от напрежението в София. Веднъж бяха изпратили един човек /не бил в братството/, но четял словото на Учителя и се нуждаел спешно от почивка. Спомням си, стоя цял месец и брат Боев писа писмо, в което разчиташе на родителите ми да не му се задават въпроси, той бил голям човек, да му отстъпим една стая, да не го безпокоим, да си почива. Майка ми готвеше много хубаво. Печеше хляб, точеше баници, готвеше много вкусно. Този загадъчен човек отиваше по 2 пъти на ден на Аязмто, а като се върнеше, се затваряше в стаята си. Ние с брат ми се стараехме да пазим тишина, но честичко ни смъмреха. Когато си тръгваше, каза на майка ми: Когато ви стане нужда от помощ, чрез бран Боян се свържете с мен.\nНашите съседи май-много се радваха, когато ни дойдеше на гости брат Симеонов, свиреше по цял ден, разпъвахме масите по двора, идваха от братството, седяхме до късно, разговори, спомени – не се забравя това време. Ако пък останехме една вечер без някой да дойде, баща ми впрягаше коня, качвахме се в каруцата и заминавахме в някое близко село, песните сякаш се лееха. Каква неупесуема любов между братята – сърдечни и топли.\nЕдин спомен остана завинаги в душата ми.Срещата ми с Учителя. Бях на 5-6 години, от зъбите ми останаха само корени, които стърчаха нагоре. Мнението на зъболекарите беше да се вадят. Родителите ми решиха да отидем при Учителя да искаме съвет и каквото Той каже, това ще стане /казваше майка ми/. Беше неделен ден. Пътувахме с влака през нощта. Цяла нощ не мигнах – какво ще каже Учителя за мен. Влакът закъсняваше и когато се предвижихме до Изгрева – събранието беше свършило – излизаха от салона. Майка ми и баща ми се спираха с приятелите /по-близките/, поздравяваха и споделяха някои неща, те ни канеха на гости или питаха, кога да ни дойдат те в Стара Загора. Когато отидохме да чакаме пред приемната на Учителя, опашката от хора беше доста голяма и ние бяхме последни. Най-после дойде и нашия ред. Когато влязохме при Учителя8беше срещата на крак, изправени пред Учителя/. Майка ми и баща ми разговаряха, но какво? – не помня. Гледах само Учителя.По едно време Той сложи ръката Си на главата ми и попита: „Какво има малка сестричке?”\n– Учителю, искат да ми вадят зъбите.\n– Кой казва това – попита Учителя. – не, зъбите сами ще изпадат, а на тяхно място ще дойдат здрави зъби.\nВ това време влиза една възрастна сестра и казва:\n– Учителю обяда е готов, всички Ви очакват.\n– Сестра – казва Учителя, намерете места за брата и сестрата.\nСестрата ни поведе, масите пълни, показа ни местата, бяха точно срещу Учителя. Беше тихо, всеки се хранеше и внимаваше да не нарушава тишината наоколо. Обяда още не свършил, изправям се на пейката и започвам да декламирам: Татко, татко име сладко.Ти Си моят велик Цар, на сърце ми господар – само това си спомням. Един по един се нареждаха зад мен – един пееше, друг –декламираше, друг – четеше нещо, някой – свиреше и тъй нататък. Така че, зад мен се изви една дълга опашка, всеки освобождаваше място на следващия. Когато нямаше повече кой да изпълнява нещо, Учителя каза: „Днес малката сестричка откри празника. Тя е малка по плът, но голяма по дух. Днес тя взе наградата. Това беше моята първа и последна среща с Учителя.\nУчителя казва в една беседа: Дните събота и неделя са дадени за правене на добро. В Старозагорското Братство братята и сестрите се надпреварваха да подпомагат семейства, които действително имат нужда от помощ. В неделен ден, когато отивахме на събрание в 5 часа сутрин, след беседата не се връщахме за 10 часа отново да отиваме, а честичко се отбивахме в някой дом, без да се обаждаме оставяхме по една чанта с продукти и се връщахме в салона да попеем. Родителите ми казваха: „Свършихме една работа за Господа”. Много често посещавахме бедни, ама много бедни хора, които не са от братството.Спомням си следния случай: Когато отивахме на събрание/преди да стигнем салона/ имаше една стара, много стара къщичка, разнебитена и винаги пред нея играеха 5-6 деца с окъсани дрехи и рошави. Ние децата, им се усмихвахме, разменяхме по 2-3 думи. Веднъж по-голямото каза, че баща им бил болен. Родителите ми решиха да посетят болния баща. И една неделна сутрин влязохме – вътре една печка и една маса, на земята лежеше един изнемощял съсухрен човек. Беднотия голяма. Децата се въртяха край нас, радваха се, че са дошли хора в къщи, а очите им все в чантата. Баща ми изваждаше по едно парче баница и подаваше на децата, а после и по една ябълка. Чантата остави до болния и каза: „Това е за тебе”. Той отговори: „Не, не – за мене оставете половината, а другата половина занесете на някой друг беден човек. Бедни хора има много”.\nДълго говореше баща ми, как от всеки човек можеш да извлечеш поука, макар да не е в братството.\nМайка ми и баща ми пътуваха често до София и носеха много пъти десятъка от братството. Случвало се е в къщи да идват и допълват списъка, за да се занесе десятъка на някои братя и сестри.\nА когато се прибирахме от събрание с братя, движейки се в една посока, увлечени в разговори за беседата какво им е направило впечатление, времето течеше бързо и тогава мама ги канеше в къщи, за да продължат разговорите на трапезата. Това бяха незабравими дни. А когато Коледа почука на вратата, целия\nден беше приготовления и още от след обяда пристигаха от братството /баща ми\nбеше именник –разговори, песни, не можеха да се разделят, каква хармония само, просто виждаш и чувстваш, че тези хора се обичат.\nАз вярвам, че един ден всички до един заедно напред ще продължим. Казал – рекъл ще го забравим и ще заживеем като истински братя и сестри.\nсветът ще се промени\nбурите ще стихнат,\nСлънцето ще заблести\nи под синьото небе\nщастливо ще бъде\nвсяко човешко сърце!”\nСлед като обикаляхме доста клубове, за да си провеждаме събранията, най-после през 2002 год.- /ръководител ни беше Георги Стойчев/, започнахме да се събираме в дома на Сашка Димитрова. Вече 9 години тя ни приемаше с голяма любов, правихме обеди, вечери – присъстваха до 40-50 човека на двора. Получиха се разногласия. Един младеж подари на Старозагорското братство 2 стаи, които трябваше да се ремонтират, за да влезем. Едни искаха там да продължим, други да останат в дома на Сашка.Не можахме да се разберем. Трябваха пари за ремонт,предстоеше и да се строи нов салон. Бяхме на няколко мнения.\nНа 4 септември 2011 год. новият ни ръководител насрочи събрание, за да се реши, какво ще правим! Бяхме на различни мнения, никой не отстъпваше. Събранието беше и за работата на старото ръководство с ръководител Таня Ирикева. Новият ни ръководител Таньо Златанов се вида в чудо, приличахме на кошер от пчели.\nСлед събранието написах стихотворението „Въпроси”.\nВярвам, ще се построи нов салон и всички заедно ще влезем в него и ще продължим нашата работа за Бога.


Тяло мечта! Рускиня слага в малкия си джоб топ модели - Още спорт - Зимни спортове - Gong.bg\nНа Юлия Канакина със сигурност могат да завидят и най-известните модели в света. 24-годишната рускиня, която е сред най-добрите в скелетона, показа тяло, за каквото мечтаят всички - жените да го имат, мъжете да го докосват.\nКанакина е затрупвана с предложения за фотосесии, включително и за еротични списания, но на този етап предпочита да се концентрира върху спорта.\nЗа радост на феновете си тя често пуска провокативни снимки в социалните мрежи, които се радват на огромен интерес.\nНасладете се на убийственото тяло на Юлия в нашата галерия\nA post shared by 𝓨𝓾𝓵𝓲𝓪 𝓚𝓪𝓷𝓪𝓴𝓲𝓷𝓪 💛 (@yulia.kanakina) on Aug 24, 2020 at 5:56am PDT\nВыздоравливай скорее мирочек🌍❤ Когда все закончиться, мы начнём ценить все в разы сильнее🌱А сейчас только и остаётся что питать воспоминания прекрасными моментами того года и предвкушать положительную динамику в нашем беспокойном настоящем🙏🏻😌 Которая непременно скоро наступит😍🤞🏻 #изархива #beautiful #nature #bali\nA post shared by 𝓨𝓾𝓵𝓲𝓪 𝓚𝓪𝓷𝓪𝓴𝓲𝓷𝓪 💛 (@yulia.kanakina) on Apr 1, 2020 at 2:12am PDT


Уди Алън: Не ми пука, че ме поставят в една категория с Харви Уайнстийн | Клуб 'Z'\nРежисьорът пред „Гардиън“ за новата си книга, за яда си, че не е видял как растат децата му, и за обвиненията в сексуален тормоз, които „не са навредили“ на кариерата му\n01.06.2020, 14:47 ч.\nпоследна редакция 01.06, 15:04 ч.\nКогато Уди Алън е на 20 г., телевизионният сценарист Дани Саймън му преподава основните правила на комедията, най-важното от които гласи: „Винаги се доверявай на собствената си преценка, чуждото мнение няма значение.“ Този урок режисьорът цитира в наскоро публикувания си мемоар Apropos of Nothing („Без връзка с нищо“). Книгата и филмът на Алън „Един дъждовен ден в Ню Йорк“ са повод за интервю на Хадли Фрийман от „Гардиън“ с режисьора, проведено по телефона. Филмът, който през следващата седмица тръгва в няколко видеоплатформи във Великобритания, отново раздуха скандала между Уди Алън и членове на фамилията Фароу.\nУди Алън и "Амазон" се разбраха извън съда\n„Всичко, което кажа, звучи в мой интерес и все едно се защитавам, затова е най-добре да си продължавам по пътя и да работя“, казва режисьорът пред журналистката от „Гардиън“.\nАлън е на 84 г., а „Един дъждовен ден..“ е 48-ият му филм. 49-ият вече е готов, това лято трябваше да започнат снимките на юбилейния 50, но коронавирусът попречи.\nУди Алън, заклеймен в САЩ, приютен в Европа\nНякои днес познават по-добре същността на скандала около личността на Уди Алън, отколкото творчеството му, отбелязва Фрийман. През 1992 г. става ясно, че той поддържа интимна връзка със Сун-и Превин. Тогава режисьорът е на 57 г., а Сун-и на 21 г. Но не възрастта възмущава обществото, а фактът, че Превин е осиновена дъщеря на дългогодишната му партньорка Миа Фароу. След неизбежната раздяла Фароу го обвинява в сексуален тормоз над 7-годишната ѝ осиновена дъщеря Дилън. Освен това пред различни издания разказва подозренията си, че Алън е гей и освен това тормози сексуално и Сачел (друго тяхно осиновено дете, днес познат като Ронан Фароу).\n„Мислех, че хората веднага ще го приемат за смешни глупости и никога не съм го вземал сериозно – споделя режисьорът. – Все едно да ме обвинят, че съм убил шестима души с картечница.“\nПрез 90-те скандалът бе аферата на Алън с осиновената му дъщеря. През последното десетилетие обаче фокусът се измести към обвиненията в сексуален тормоз. Дилън и Ронан Фароу публично застанаха против него, Сун-и и Моузес Фароу (четвъртото осиновено дете в семейството) подкрепиха Алън. Ронан поведе медийна битка с него, която ескалира в статия от 2016 г., в която той обвини медиите, че дават трибуна на Алън само защото никога не е бил обвиняем.\nДнес обаче времената не са като през 1992 г. и името на режисьора се поставя в една категория с доказани сексуални престъпници като Харви Уайнстийн и Бил Козби, и двамата признати за виновни за редица случаи, простиращи се години назад. Но за разлика от тях, припомня Фрийман, Алън няма нито едно повдигнато обвинение в съда въпреки двете независими разследвания. На въпроса защо не съди „Ню Йорк таймс“, където е определен като „чудовище“, той казва:\n„Нямам никаква изгода от това. Наистина ли искам да бъда храна за таблоидите в продължение на две години и да заведа дело? И наистина ли ми пука?“\nПрез март пак Ронан Фароу се намеси и обвини издателство „Хашет“ в лицемерие, защото се канят да публикуват мемоарите на Алън, а месеци преди това са публикували негова книга с обвинения към баща му. Издателската къща се отказа да издаде мемоара.\nГодини след обвиненията актьори, снимали се във филми на Алън, публично изказаха съжалението си, че са работили с него. Сред тях са Колин Фърт, Грета Геруиг, Мира Сорвино, Ребека Хол… Малцината, които го защитиха, бяха Лари Дейвид, Даян Кийтън, Алек Болдуин, Алън Алда и Скарлет Йохансон.\nЕдин от отреклите се от него бе и Тимоти Шаламе, звездата в „Един дъждовен ден в Ню Йорк“. В книгата обаче Алън разказва интересна история:\n„Тимоти след това [след края на снимките на „Един дъждовен ден в Ню Йорк“] публично заяви, че съжалява, че е работил с мен и ще дари хонорара си за благотворителност. Но се закле пред сестра ми, „че е трябвало да го направи, защото бе номиниран за „Оскар“ за „Назови ме с твоето име“ и той и агентът му смятали, че ако се отрече от мен, има по-голям шанс да спечели.“\nКато доказателство за невинността си дава и хората, запознати отблизо със семейството му, като бавачката Моника Томпсън. Тя два пъти потвърждава, че Миа се е опитала да я изнуди да подкрепи нейната версия, и твърди, че Алън „винаги е бил по-добрият родител и всичко, което Фароу казва за него, не е вярно“.\nНо фактите, казва режисьорът, нямат значение. Въпреки това Фрийман ги припомня – през 1992 г. лекари от два независими екипа потвърждават, че не са открили следи от физически или сексуален тормоз по тялото на Дилън.\nДжон Левентал, лекарят, който провежда разследването в болницата „Йейл Ню Хевън“, дори казва, че разказът на Дилън звучи като да е репетиран предварително и в документа след проверката изказва хипотезата, че „тя е била научена или най-малкото повлияна от майка си“.\nИзточници, близки до семейство Фароу, защитават тезата, че Левентал дори не е разговарял с Дилън. Според докладите обаче Дилън е разговаряла с лекарите девет пъти за шест месеца, на срещите са присъствали и двама служители на социалните служби.\nБлизо 30 години след тази история в обществото се разпространяват различни версии на случая. Една от теориите е, че Алън се е подложил на терапия, защото изпитвал сексуални влечения към Дилън още когато тя била бебе.\n„Това е пълна измислица, като космически кораб да кацне в Ню Йорк“, отговаря режисьорът.\nСюзън Коутс, психоложка на Сачел и Дилън, както и Нанси Шулц, терапевт на Дилън, казват, че не вярват Алън да я е тормозил. И двете потвърждават, че връзката между двамата била особено силна, но като между баща и дъщеря, не и романтична.\nСун-и днес е на 49 г. и от 28 години е заедно с Алън. Двамата имат две дъщери – Бечет, на 23 г., и Манзи, на 20 г. Но дължината на връзката за мнозина не оправдава съществуването ѝ, напротив – припомня им греха на режисьора. В същата година, в която Алън и Фароу спорят за попечителските права, Джери Зайнфелд започва връзка със 17-годишна, припомня Фрийман. Но понеже аферата им е краткотрайна, днес никой не го обвинява.\nНо има ли част от Алън, която смята, че той сам е виновен за всичко, което му се е случило от 1992 г. насам?\n„Не, и ще ви кажа защо – отвръща той. – Осъзнах, че връзката ми със Сун-и има драматичен ефект и не е обикновена: човек може да критикува дали е правилно, подходящо или не, разбирам това. Но тези фалшиви обвинения, които нараниха психиката на Ронан и Дилън… Не мисля дори за секунда, че аз съм ги предизвикал.“\nВ „Един дъждовен ден…“ една от сюжетните линии е за режисьор на средна възраст (Лив Шрайбър), който копнее по колежанка (Ел Фанинг). Предвид това какво смятат хората за него днес, пита журналистката, не е ли обмислял да промени сюжета?\n„Не, дори за секунда. Достатъчно трудно е да си позволя добра шега в тази ситуация – това ме притеснява, останалото не е важно“, коментира режисьорът.\nИ докато в мемоарите му историята е предадена с тъга и от време на време с гняв, по време на интервюто Алън запазва „премерено спокойствие“.\n„От тази гледна точка не ме е яд – споделя той, когато Фрийман изтъква наблюденията си. – Яд ме е, че ми бе отнета възможността да гледам как растат децата ми, яд ме е на това, което се случи на Ронан и Дилън. Не съм казал и думичка на децата си повече от 25 години, те са отгледани да мислят най-лошото за мен. Така че, разбира се, бях гневен. Но професионално не пострадах.“\nПоследното твърдение обаче не е вярно. Дори да оставим настрана десетките актьори, които отказват да работят с него, „Амазон“ прекрати предсрочно договора си с режисьора за четири филма. Първият от тях беше „Един дъждовен ден“, студиото дори отказа разпространението му и след време върна правата на Алън след изказването му, че трябва да бъде поставен на постер за #MeToo, защото е работил със стотици жени и нито една от тях не се е оплакала от неподходящо поведение. Филмът бе показан в Европа, но и до днес няма разпространител за САЩ.\n16 души в "Черно море" са заразени с COVID-19\nБългарски екип е много близо до откриване на лекарство срещу коронавируса\nНе ни е страх, но на дистанция е по-сигурно


„Падналите“ жени в литературата :: Библиотека-България\n„Падналите“ жени в литературата\n23 Юли 2019, 12:04 860 0\nКъм образа на „падналата“ жена са се обръщали много писатели. Социалното неравенство, сексуалното робство, моралният избор, пороците на обществото – това са само част от темите, които засягат авторите, описвайки живота на проститутките. Някои им съчувстват и ги изобразяват като жертви на жестоки обстоятелства, други превръщат историята на техните похождения в манифест за женската свобода.\nТрагични, смешни, назидателни, абсурдни. Да си припомним някои от произведенията за жриците на любовта.\n„Жюстин или Неволите на добродетелта“ от Маркиз дьо Сад /1791/\nКакво ли не преживява бедната Жюстин, останала без родители – от лекар-содомит до разбойници, които я изнасилват, а от тях към извратени монаси. Но тези ужасни събития не смущават духа на главната героиня и дори, осъдена на смърт заради несправедливо обвинение в убийство, кражба и палеж, тя запазва силата на духа си. А сестра ѝ Жулиет избира лекия път и започва да изкарва прехраната си с разврат. Докато непорочната Жюстин се бори за живота си, другата красавица получава удоволствие от живота като се отдава на любовни утехи и спокойно се издига по социалната стълба, сменяйки един покровител с друг. В края на краищата я виждаме като овдовяла графиня с прилично състояние и знатни любовници. Именно тя, бившата куртизанка Жюлиет, спасява своята сестра, която среща случайно след години, от смъртта.\nРоманът е преживял три редакции докато авторът е бил жив и само финалната версия предоставя на читателя откровено порнографските сцени, с които се е прославил дьо Сад.\n„Дамата с камелиите“ от Александър Дюма-син /1848/\nПраобраз на главната героиня на този роман е Мари Дюплеси – известна френска куртизанка, любовница на Дюма-син, починала на 23 години от туберкулоза. Салонът на тази девойка посещавали известните френски писатели Еужен Сю, Алфред дьо Мюсе, Роже дьо Бовуар, Арсен Усе, а неин последен ухажор бил композиторът Ференц Лист, чието име се споменава в предговора към романа.\nВ „Дамата с камелиите“ кокотката носи името Маргарита Готие и още от първите страници ние научаваме за нейната смърт. Очарователната куртизанка водела разгулен живот – независимо от тежката болест, тя пиела и сменяла любовниците си като ръкавици. Тази история на повествователя разказва пламенният юноша Арман Дювал, който искал да откупи от него спечеленото на търг томче „Манон Леско“, принадлежало на починалата.\nИсторията на любовта между Готие и Дювал е трагична. Маргарита зарязала всички свои покровители, за да се уедини с Арман на село, но бащата на възлюбения ѝ го помолил да не позори името на семейството. Тогава момичето взело решение да скъса с любимия си човек и да се върне към предишния начин на живот. За причината на скъсването Дювал разбира едва след смъртта на героинята.\n„Лоената топка“ от Ги дьо Мопасан /1880/\nСвоето прозвище главната героиня в новелата на Мопасан получила заради „преждевременното напълняване“, което я правело особено апетитна в очите на ухажорите. По време на Франко-пруската война през 1970 г., патриотично настроената Лоена топка бяга от окупирания от немците Руан. Тя пътува в дилижанс, заедно с представители на висшето общество, търговци и две монахини. Първоначалното високомерие към Лоената топка, известна с лекото си поведение, се стопява, когато тя буквално спасява останалите от глад, като споделя провизиите, с които съобразително се е запасила. Тя става „свой човек”, направо я ухажват, но възниква проблем - германски офицер поставя условие, че дилижансът ще продължи пътя си, само ако той се възползва от прелестите на Лоената Топка. С общи усилия спътниците ѝ я убеждават да се съгласи в името на общия интерес. Тя се жертва и за отплата...получава всеобщото презрение.\n„Нана“ от Емил Зола /1880/\nСмята се, че прототип на Анна „Нана“ Купо, е станала френската куртизанка, по съвместителство и гол модел на художници, певицата и актриса Бланш д‘Антини. Сред нейните любовници били шефът на руските жандарми и управляващ Трето отделение генерал-лейненантът Мезенцов, известният френски поет Теодор дьо Банвил, вице-консулът на Египет Исмаил паша.\nИзобразявайки глупавата и немарлива Нана, авторът демонстрира порочната същност на блясъка на Втората империя. Той сравнява парижката куртизанка с конска муха, която разлага обкръжението – нейните любовници умират, разоряват се, напускат жените си, пропадат морално.\nНатуралистът Зола подробно описва последните дни от живота на падналата жена. Болна от едра шарка, тя лежи в хотела и никой от бившите ѝ любовници и приятелки не се решава да я доближи поради обезобразените ѝ от болестта лице и тяло. Тя умира в самота.\n„Възкресение“ от Лев Толстой /1899/\nНа страниците на романа частично е описана историята на съблазняването от Лев Николаевич на камериерката Гаша в дома на сестра му.\n„Тя беше невинна, аз я съблазних, изгониха я и тя загина“ – разказва Толстой малко преди смъртта си.\nКатюша Маслова, главната героиня в романа „Възкресение“ е сираче, дъщеря на преминаващ циганин. Тя е израснала в дома на възрастни госпожици, работейки като камериерка и 16-годишна се влюбва в господарския племенник, студента Дмитрий Нехлюдов. Той става първият ѝ мъж, като ѝ заплаща за „услугата“ близо 100 рубли.\nКатя забременява, напуска господарите си, губи детето след раждането, попада в дома на лесничея, който я прелъстява зад гърба на жена си. Момичето не се срамува от положението си, а дори в известна степен се гордее с него, защото, според нея, основното благо за всеки мъж е общуването с привлекателна жена и значи тя се занимава с полезна дейност.\nКогато Нехлюдов среща случайно бившата си възлюбена след години, той се разкайва и ѝ предлага да стане негова жена, но Катенка отказва.\n„Ти се наслаждаваше на тялото ми в предишния живот, а сега искаш да се спасиш чрез мен!“ – му казва тя.\nПо несправедливо обвинение съдът изпраща героинята на каторга в Сибир и Нехлюдов я последва.\nВ края на романа двамата герои преживяват възкресение. Катенка решава да остане с влюбилия се в нея политически затворник, който я приема такава, каквато е, а Нехлюдов започва нов живот. В последните страници на романа той чете Евангелието...\n„Единайсет минути“ от Пауло Коелю /1997/\nВ тази приказка от автора на най-продаваните книги на португалски език се разказва за живота на Мария - обикновено момиче от бедно бразилско село. Преживявайки неуспех в личния си живот, тя се решава на отчаяна постъпка – да замине в Швейцария, за да работи като кабаретна танцьорка. Но вместо това става елитна проститутка.\nНеспособна да обича и да получава удоволствие от сексуалната близост, бразилката постепенно стига до извода, че отношенията между мъжете и жените продължават не повече от 11 минути. Точно толкова обикновено е продължителността на половия акт.\nМомичето се отнася към заниманието си като към работа. Тя иска да натрупа прилична сума, за да си обезпечи добър живот като си купи ферма в Бразилия. Но, както обикновено става в добрите приказки, на мечтите ѝ не им е съдено да се сбъднат. Мария среща чувствен и богат мъж, с когото познава любовта и удоволствието от сексуалната близост.


Bulgaria Varna обнови профилната си снимка преди 36 минути\nНели Шабанова обнови профилната си снимка преди 37 минути\nStill Hustlin последва как да сваля PRIVATE клипче от фейсбук ? преди 39 минути\nкак да сваля PRIVATE клипче от фейсбук ?\nStill Hustlin отговори в добавена от Детелин Василев Кирчев тема в Facebook - проблеми, въпроси, вируси\nТой е свален.\nTosho55 отговори в добавена от Tosho55 тема в Общи хардуерни въпроси\nЛелее,колко да съм прост веднага бързам да изкарвам видеокартата виновна,днес пуснах компютъра на телевизора директно чрез HDMI и тръгна,понеже монитора ми е по-стар и няма hdmi слот и използвам преходник,явно преходника се е развалил,но пък когато видеокартата стои в компютъра и свържа другия кабел директно към дъното не знам как се казва този вид (син с две пръчици отстрани,които се завинтват) не тръгва,а като извадя видеокартата от компютъра и отново го свържа директно към дъното без преходника тръгва?\nxXMasterXx BG обнови профилната си снимка преди 1 час\nLidia Todorova обнови профилната си снимка преди 1 час\nЛюдмила Железова обнови профилната си снимка преди 1 час\nBircan Ercan обнови профилната си снимка преди 1 час\nИваничка Радева обнови профилната си снимка преди 1 час\nkoceto1969@abv.bg обнови профилната си снимка преди 1 час\nVildan Useinova обнови профилната си снимка преди 1 час\nStoicho Bilqna Stoichevi се регистрира преди 1 час\nPavlin Stanev се регистрира преди 1 час\nЩе ми помогнете ли с превода на едно лекарство ?\nДетелин Василев Кирчев отговори в добавена от Детелин Василев Кирчев тема в Здраве и Mедицина\nда, и човека каза така , обаче му набили 1,000 инцекции и накрая нищо ! Човека е ревал от болка денем и нощем като беше и майка ми !!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!! Та и аз за това си мисля , че може да успокои болката на нерва й , главния нерв , най-дебелия , гръбначен нерв , които започва от горе и стига чаааааааак до големия пръст на крака . Дебелината му е колко палец . Човека каза много пари дадох и нищо , боли и боли Удариха ми 5 инжекции "GO-ON" и сега съм добре 5-а година , желая ви здраве ! От там започва моето любопитство , ЩО ЗА ЧУДО Е ТОВА ГО-ОН и дали да го взема за майка ми .\nacnekt отговори в добавена от Детелин Василев Кирчев тема в Здраве и Mедицина\nДобре. Защото това лекарство, това което чета е за остеопороза и за коляно.\nhttps://pegasus-pharma.com/intra-articular-injections/go-on/go-on-5x25mg-detail/ https://pegasus-pharma.com/intra-articular-injections/go-on/go-on-5x25mg-detail/ https://pegasus-pharma.com/intra-articular-injections/go-on/go-on-5x25mg-detail/ https://pegasus-pharma.com/intra-articular-injections/go-on/go-on-5x25mg-detail/ https://pegasus-pharma.com/intra-articular-injections/go-on/go-on-5x25mg-detail/ ПРОБЛЕМА НЕ Е В КОЛЯНОТО !!!!!!!!!!!!!!! А В КРЪСТА ! БОЛИ Я КРЪСТА , НЕ МНОЖЕ ДА СЕ ИЗПРАВИ БЕЗ ПАТЕРИЦИ ! КОЛЕНАТА И СА О.К. НА 72 защо , какво значение има ? в отделението имаше и по-възрастни поддържаме връзка с тях , и те сменяха тазобедрена става , но след 5-я ....6-я месец вървят без патерици и сеят домати и краставици из двора си\nТова направено ли е? https://www.vita.bg/статия/артроскопия-на-коляното/51\nФилипов отговори в добавена от Детелин Василев Кирчев тема в Здраве и Mедицина\nБлагодаря. Когато напиша в Google ми излиза това https://apteka.framar.bg/30050624/остенил-плюс-амп-40-мг-2-мл-1 Прочетох и на английски, на немски език и Стигнах до тук https://apteka.framar.bg/30050624/остенил-плюс-амп-40-мг-2-мл-1\nне знам и аз никой не знае и ЯМР правихме , и скенер ............ само Мануалния терапевт чрез мазажи помогна както казах вече поне може да спи спокойно но не може да се изправи на 100% без батерици не може да върви Казват ДИСКОХА ХЕРНИЯ .... 8,000 ЛВ , това е\nGangosa последва Windows 10 лиценз преди 2 часа\nWindows 10 лиценз\nGangosa отговори в добавена от gorelka тема в Windows\nГлупости тея пари за нищо ги нямате. Ebay под 10 лв. ------> https://www.ebay.com/sch/i.html?_from=R40&_trksid=p2380057.m570.l1312.R1.TR0.TRC0.A0.H0.TRS1&_nkw=windows+10+license&_sacat=0\nНез да съм специалист по медицина (инженер електроника съм) смятам че са ви взели за дойна крава. Туй халуронова киселина го спрягат за какво ли не по взевъзможни предимно козметични реклами. Ако се твърди че е смазка за стави какво ще смазвате на изкуствена става?\nда да , видях ги , и тях ще прегледам\nКолев60 отговори в добавена от Детелин Василев Кирчев тема в Здраве и Mедицина\nЯ погледни във вторият ( моя пост) понадолу са споменати и други такива лекарства. Аз поне съм пълен профан в тази сфера и нищо не разбирам от лекарства.\nacnekt последва Ще ми помогнете ли с превода на едно лекарство ? преди 2 часа\nЗащо не намирам това лекарство. Явно има друго име. Само това намирам https://www.knorpelbehandlung.de/therapie.htm\nНаш познат си е сложиш GO-ON , инжекция , която я няма в Бг в Бг са го лъгали , лъгали , лъгали ........... ограбили го яко .... натъпкали го с КОРТИКОСТЕРОИДИ , увреден стомах , напълнял и т.н. А в Германия му сложили GO-ON и човека 5-та година е като 18 годишен .\nКарина Халачева обнови профилната си снимка преди 2 часа\nVanko Todorov се регистрира преди 2 часа\nПриятел! Няма за какво да ми благодариш. Разбирам ти положението и не е необходимо да го споделяш, но можеш да направиш нещо по въпроса. Все пак, това са ти най близките хора. Мама, тати, братя сестри.Колкото и трудно да се покрива финансово, все ще се намери някакво решение.Често се случва в живота на хората да се получи някаква беда, но не трябва да се отчайваме, а със всички сили и средства да им помогнем. Моят пост беше предимно за програмката, която винаги би ти помогнала за какъвто и превод да помислиш в момента. Даже и за една дума или изречение.Ненапразно ти постнах и снимки, с които да те ориентирам по бързо за нейната употреба. Можеш да я инсталираш по стандартния начин с изтеглянето на горния ляв бутон от отворения линк, а можеш да я ползваш и като портативна версия, без никаква инсталация - вторият под първия ляв зелен бутон. Тогава само трябва да си я разархивираш където пожелаеш и да и изведеш иконката за включване на дисплея на монитора. Ако ти трябва по подробна информация за нея и начина за работа, то той е много лесен. Копираш избрания текст с мишката и го поставяш в горната (при отворена програма) половина. Веднага, автоматично почва превода и само след секунда две превода ще ти излезе в долната половина на екрана. Настройките съм ги направил автоматични, за да знае софтуера от какъв на какъв език ще се превежда. Ползвай ги, така, както ги виждаш на 9-те снимки. Пожелавам ти успех и дано всичко се оправи със твоята майка!\nКак ? Направихме операция , сменихме тазобедрена става в терапия Варна при супер специалиста доц.Калин Михов и професор Енчев , уж светилата на ортопедия Варна Сменихме ставата .......... болките вярно понамаляха обаче година и няколко месеца вече майка ми не може да се изправи без патерици . Съюо не може да ходи без патерици . Платихме 6,000 лв Сега пак искат 8,000 за да сменят прешлен в гръбнака - КОЕТО НЯМА ДА СТАНЕ Имала била дискова херния , ами то всеки има . Някъде другаде е проблема , обиколихме много специалисти . Малко ни помогна един МАНУАЛЕН терапеврт , ама той човека не е Бог . Премести й глвния , най-дебелия нерд от чатала чак до бедрото навън защото по време на операцията , по време на НАБИВАНЕТО на "ябълката" на ставата , когато влиза в таза , за набили и нерва навътре и се получава като опъване на ластик до край . Мануалния терапевт направи чудо , премести нерва , извади го от чатала и до закара чак до бедрото , но .............. това са възможностите му , което пак не е малко , защото сега поне може да спи спокойно . ОК , но какво повече от това да направим ? Пак операция ? и то за 8,000 лв и НЕ дават гаранция ????\nСтанислава Донев се регистрира преди 2 часа\nPigManu отговори в добавена от m2013 тема в Съвети при избор на телефон\nФакти факти и само факти\nЕмил Костов отговори в добавена от m2013 тема в Съвети при избор на телефон\nНяма зависи. Давам ти факти, а ти сам си решаваш какво да правиш, на какво да вярваш и какво да избираш. Но ако си навит за автомобилите ела да плевен ще те срещна с няколко сервиза ще слушаш за цени, марки и ремонти.\nКогато си щастлив, обичаш света и другите. А когато обичаш света и другите, си щастлив.\nИ с кое си противореча??? Аз не казвам, че Samsung или Apple са лоши, а че не са най-добрите. Колкото до колите недей да ме четеш. Щом си готов да се гъзиш в сервизите да еват за 1000 лева за добре дошъл то си е твое решение. Така кажи, че си баровец.\nПо нататък и да те чета е безмислено Тая машинка не я споменавай въобще тя наистина е желязо. Е тука си в противоречие със себе си.


IT програмист - Spodeli.net\nпреди: 17 дни, 10 часа, прочетена 694 пъти\nЕдва ли ще изненадам, но съм се насочил към ИТ сферата.\nПричината също е прозрачна - по-високото заплащане.\nИмам нужда от стартова заплата от порядъка на 1, 5 - 1, 7 к. лв.\nИ друго - ИТ уменията ще ми дадат възможност за квалифицирана работа в чужбина.\nПроблемът - никога досега не съм се занимавал с подобно нещо.\nПълен лаик съм...\nЗатова съм си дал срок от 2 години за самообучение, обучение...\nВъпросът ми е: откъде и как да започна?\nМоже ли да ми препоръчате някаква техническа литература за начинаещ, курсове на поносими цени...?\nЗа сега съм се насочил към JAVA.\nИ по-конкретно книгата "JAVA за всички". След нея ще взема и книги за по-напреднали. След това ще се насоча и към някакви курсове/квалификация евентуално...\nЩе се радвам на идеи и препоръки.\nА според вас, ще се получат ли нещата? Ако 2 години усърдно трупам знания и се упражнявам?\n2. Избий си чужбина от главата. IT "уменията" са само за България. В чужбина заплатата ти ще е колкото на готвач. Затова IT-тата не емигрират.\n3. Ха-ха, и аз обмислям да ставам ИТ специалист само заради заплатите, иначе си ме влече съвсем друго нещо. Както и да е. Ако учиш много усърдно и имаш хъс и постоянство, ще стане, разбира се. А защо не запишеш курсове в СофтУни или Телерик? Това също е вариант. Както решиш. Пожелавам ти много успех.\n4. Java е една голяма помия. Много тъпо е да се насочваш натам, след като хората се връщат така да се каже. Или мреш за пари.\n5. Аз съм IT и съм работил като програмист. Искам само да ви кажа, че заплатите са по-високи, защото професията не е никак лесна. От всяко дърво, програмист не става. Да си знаете. Не се захващайте с нещо, което не ви носи удоволствие и не можете да го вършите, само защото давали повече пари.\n6. Хората, които работят това само заради заплатата рядко стигат до тази висока заплата.\nНе само че им е по-трудно ученето, ами и самата работа не им се отдава толкова, защото нямат естественото желание на програмиста да програмира, тъй като основно парите са им били мотивацията.\nТова си личи по време на работа, особено когато има трудности в проектите или дойде нуждата от по-дълбоки знания, които се трупат с дълго допълнително четене.\nТа пак ще взимат добра заплата за страната, но много малко биха постигнали онези големи и чести повишения, с които се слави сектора.\nА за стартова 1500 при това положение на пазара по-добре не се надавяй, в момента е пълно с кандидати без опит, които не могат да си намерят работа.\nТрябва да пребориш всички тях, а дори и да го сториш, трябва да си още едно ниво по-добър от тях, че да поискаш такава стартова. А и се конкурираш с новобранци от университетите и академиите, които също учат години и то повече неща, не само дадена технология за програмиране.\nДори и да имаш късмет до две години пазара да се възстанови на предишното ниво, желаещите да работят това се увеличават, няма да намаляват.\nНе се отчайвай от предишните отговори - нали знаеш вица:\nБългарски форум: питаш и ти обясняват колко си ТЪП. "\nНа 2-ма приятели вече помогнах да влязат в IT сферата (отне им около 3 до 6 месеца да се подготвят, колкото да си намерят работа). На един от тях след 1 година здрава работа с Docker и Kubernetes сега му предлагат 4 000 лв. заплата.\nКато цяло не ти трябва нищо платено (освен един лаптоп и интернет) - мани го SoftUni и др. платени академийки. Пишеш в YouTube "Telerik Academy" и ти излиза канал с видеота с 10 playlist-a за различни технологии. И на канала на "Soft Uni" има страшно много безплатни видеота.\nТова което трябва да направиш е следното:\n1. Почваш да гледаш лекциите и да правиш домашните след тях (за да практикуваш).\n2. Като цяло за да ти е по-лесно да кандидатсваш за работа трябва да минеш следните теми:\n2. 1. Основен език за програмиране (C#, Java или др. )\n2. 2. Правила на ООП\n2. 3. Бази Данни\n2. 4. HTML\n2. 5. CSS\n2. 7. Някъв web framework (ASP. NET MVC и др. )\n3. Допълнително (не са ти задължителни за започването на работа, но са си , и ако ги знаеш ще може да те вземат по-лесно)\n3. 1. Качествен програмен код\n3. 2. Структури от данни и алгоритми\n3. 3. Тестване (Unit Testing, Integration Testing и др. )\n3. 4. Уеб услуги\n3. 6. Angular (и др. framework-ци, примерно Vue. js, Node. js и др. )\n4. Ако ти се дават и пари, но не много - купи си курсове от Udemy - гледай да са с висок rating, да са поне 8-10 часа (ако може и повече) понеже за да се разгледа добре една материя се изисква време, и ако може гледай да не се преподават от "индийци" (макар, че има и добри курсове от тях). Курсовете в Udemy са по 10-20$ (ако видиш че са по 100 $ изчакай няколко дни и ще ги пуснат в "промоция").\nЩе ти го кажа право - за 3 до 6 месеца "програмист" няма да станеш. На мен ми отне година и половина сериозна работа в началото преди да мога да се нарека "програмист".\nНо тези 3 до 6 месеца, ще ти дадат някакви теоритични и практични знания с които ще можеш да минеш интервютата за Junior Developer (или в най-лошия случай за Trainee), а от там нататък ще се учиш на работа.\nЗа 2 години осърдно трупане на знания и упражнения можеш да станеш значително добър, но няма смисъл.\nАз така вкъщи си бях вдигал сървъри и изграждал мрежи с виртуалки с различни софтуерни приложения, които интегрирах и от които теглих и въвеждах данни. Отидох в реална фирма (уж "лидер на пазара") и колегите ми не знаеха за какво им говоря - оптимизирах им доста код, който не си бяха направили труда да разберат какво прави.\nТа искам да ти кажа - не се блъскай 2 години. Седни за 3 до 6 месеца да научиш теорията и малко практика и почвай интервютата. Все някъде ще те вземат (още има глад за програмисти), а после ще учиш и ще ти плащат даже.\n8. Поредният само гледащ парите. А дали наистина това е твоята страст? Това ли ти казва сърцето, интересно ли ти е или само заради парите? Защото има много нещастни програмисти и ИТ-та, които са влезли там само заради парите и мразят всеки момент. Ще издържиш ли 10 часа да търсиш проблеми или да коригираш кода на някой друг? Това като да станеш доктор, а да те дразнят оплакванията на хората, рано или късно ще ти писне.\n10. Към автора:\nЗапочни още от сега с ученето, но Java не е език, скойто искаш да започваш. Не, че е невъзможно, просто последните 20 години имаше мааалко промени и някой неща станаха по-лесни.\nПрепоръчвам ти Python. В сайтове като Udemy има курсове със стотици хиляди студенти. Търси такива за Python. Можеш да ги намериш за по 10-12 евро, когато има намаление (то има през седмица, просто следи). Мини един такъв от началото до края и виж, дали е за теб. За 2-3 месеца, спокойно, бавно и методично. Не пришпорвай, защото не става бързо. Ако ти хареса, пиши пак.\nДругият ми съвет е да запишеш специалности, като "Компютърни науки" и/или "Софтуерно инженерство", но пак да си учиш, паралелно. Ако си напънеш задника, до две години, вече ще си на работа, която плаща подобна заплата.\n11. Хей! Авторе?\nНадявам се, че си захапал някоя книга или видео за Pyhton/JavaScrip или нещо друго, сравнително модерно!\nТака, още някаолко съвета:\n- Не му викай IT програмист. Просто ще видиш много учудени физиономии. Но това е по-скоро закачка.\nА сега за по-сериозните неща:\nСлед като научиш някой програмен език, бази от данни, що е то интернет, сървъри, API и прочие, обръни малко внимание на т. нар. структури от данни и типове.\nПосле те съветвам, да се огледаш, което е "горещо" в момента и ако ти харесва, да се насочиш натам. Ако не - намери и нещо, което поне ще ти плаща.\nИ след това, като решиш, че си готов, да търсиш работа с дадена технология, отвори любимата си търсачка и пиши "Common interview questions for [любимите ти технологии]". Гаранция ти давам, че на 90% ще се затрудниш да отговориш. Но спокойно - това е така за повечето от нас. Проучи ги, защото често са важни неща. От това, можеш само да станеш по-добър в тези технологии, а и програмист, като цяло.\nПодготви се, направи няколко кратки примера, качи ги на GitHub (домашна - проучи какво е GitHub и verson control systems, като цяло, но не е толкова спешно в момента) и си готов, да търсиш работа.\nМоят най-голям съвет е, да проучиш внимателно фирмата и да пишеш на всяка поотделно. Провери ги, я из форуми, я из публични регистри, дали изобщо имат пари. Внимавай с разни стартъпчета, дето се пръкнаха предния месец, защото е много вероятно, да ги няма на другия. Чети рецензии, защото има компании, които може да се опишат само с модерния термин - "токсична работна среда", където ще ти вземат здравето. Ако можеш да намериш контакт, дори да е от работниците, просот попитай, дали им харесва работата и дали си струва, да отидеш там. Повечето хора ще са откровенни.\nСлед като си избереш компания - напиши едно кратко CV и мотивация. Повече от 50-100 думи са излишни. Никой няма да чете това. Кажи кой си, какво търсиш, какви са ти целите, защо тази компания (никога не казвай, защото ми трябва работа - НИКОГА! ) - Примерно "Вие работите с Python и Django и аз имам голям интерес към тази технология и желая, да се науча да боравя с нея, на професионално ниво".\nПосле имах линк към GitHub, с проектиет, котио искаш да покажеш. По-добре е, да имаш 2-3 готови проекта, а не 180, от които 165 са "Hello, world". В read. ме файла, сложи конкретни инструкции, как се подкарва проекта, в слуай, че някой иска да го види. Ако имаш качен сайт или сървър (спокойно, ще се научиш), сложи линкове за там. Повярвай ми - всеки първо ще види, какво имаш, което работи, а едва после, ще ти гледа Git-a. Ако нещата изглеждат добре, очаквай позвъняване и интервю.\nА и - не се спирай на една компания. Поне 10-15... на ден... всеки ден... Когато нямаш работа, твоята работа е, да си намериш работа!