the eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 14:20\nЕСКАЛ — княз на Верона\nПАРИС — млад дворянин, родственик на княза\nМОНТЕКИ, КАПУЛЕТИ — глави на две враждуващи семейства\nСТАРЕЦ — от семейството на Капулети\nРОМЕО — син на Монтеки\nМЕРКУЦИО — родственик на княза и приятел на Ромео\nБЕНВОЛИО — племенник на Монтеки и приятел на Ромео\nТИБАЛТ — племенник на синьора Капулети\nБРАТ ЛОРЕНЦО, БРАТ ДЖОВАНИ — монаси-францисканци\nБАЛТАЗАР — слуга на Ромео\nСАМСОН, ГРЕГОРИО — слуги на Капулети\nПИЕТРО — слуга на дойката на Жулиета\nАБРАМ — слуга на Монтеки\nПАЖ НА ПАРИС\nДРУГ ПАЖ НА ПАРИС\nСИНЬОРА МОНТЕКИ — съпруга на Монтеки\nСИНЬОРА КАПУЛЕТИ — съпруга на Капулети\nЖУЛИЕТА — дъщеря на Капулети\nДОЙКА на Жулиета\nГраждани на Верона, сродници на двете семейства, маскирани лица, пазачи, стражи, слуги.\nМясто на действието: Верона; Мантуа.\nRe: Ромео и Жулиета\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 14:23\n[* _Хор_ — така в Шекспировия театър се наричал актьорът, който произнасял текста на пролога, помагащ на зрителите да разберат правилно пиесата.]\nПоследната промяна е направена от the eternal kid. на Пет 14 Окт 2011, 14:36; мнението е било променяно общо 1 път\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 14:35\nВлизат Самсон и Грегорио, въоръжени с щитове и мечове.\nКазвам ти, Грегорио, няма да им цепим басма!\nРазбира се! Да не сме им шивачи!\nИскам да кажа, че трябва да се пазят от всяко нещо, което би ме вбесило!\nДа, от бесилото трябва да се пазиш.\nХа, аз, като кипна, меча бързо го вадя!\nБързо го вадиш, бавно кипваш.\nЩом видя някое псе от дома на Монтеки, веднага се раздразвам!\nИскаш да кажеш: „Раз, и драсвам“?\nКогото да срещна от тези кучета — жена, мъж, все едно, — ще мина откъм стената!\nЗащото си кекав. Само слабите ги притискат до стената.\nИ затова слабия пол ние си го притискаме към стените. Тези от прислугата на Монтеки, ако са мъже — далеч от стената, а ако са жени — хайде към нея!\nКавгата е мъжка — само на господарите и на слугите им.\nНяма значение. Аз ще бъда безжалостен! Като свърша с мъжете, ще се заема с момите. До една ще ги изпребия!\nЩе изпребиеш момите?\nПребия или пробия. Разбирай го по свой вкус.\nТези, дето ще го вкусват, те трябва да разберат нещо.\nЩе разберат много, докато им ставам, щом минат, не се бой! Ти ме знаеш, че съм добро парче месо.\nДобре че не си риба — щеше да бъдеш маринована хамсийка. Хайде, вади сечивото си! Двамина Монтекиевци пристигат.\nВлизат Абрам и Балтазар.\nЕто го измъкнато. Предизвикай ги! Аз съм зад теб.\nЗа да се криеш зад гърба ми, а?\nНе се бой за мен!\nЗа себе си се боя, че ще офейкаш, докато се обърна.\nПо-добре законът да бъде на наша страна. Да ги оставим те да почнат.\nКато минем край оня, ще го изгледам зверски. Нека го вземе, както иска.\nНе както иска, а както му стиска. Аз пък ще им покажа пръст — ако го изтърпят, ще е срам за тях.\nНа нас ли показвате пръст, господине?\nАз си показвам пръст, господине.\nНа нас ли показвате пръст, питам?\nСАМСОН _(настрани, към Грегорио)_\nАко кажа „да“, законът откъм нас ли ще е?\nГРЕГОРИО _(настрани, към Самсон)_\nНе, не показвам пръст на вас, господине. Просто си показвам пръст.\nКавга ли търсите, господине?\nКавга ли? Не, господине.\nЗащото, ако търсите кавга, господине, аз съм насреща! Моят господар не е по-лош от вашия!\nНо не е и по-добър!\nКажи, че е по-добър! Един роднина на господаря иде насам!\nДа, по-добър е, господине!\nВън мечовете, ако сте мъже! Грегорио, не забравяй страшния си удар!\nВеднага спрете! Шпаги настрани!\nГлупци, незнаещи защо се бият!\nИ ти със гола шпага сред слугите?\nБенволио, насам се обърни\nи виж смъртта си!\nАз ги разтървавам!\nСкрий шпагата, Тибалт, или със нея\nми помогни да въдворим мира!\nИзвадил шпага, а за мир говори?\nАз мразя тази дума, както мразя\nЛукавия, Монтеките и теб!\nБрани се, пъзльо!\nВлизат неколцина Граждани с тояги и алебарди.\nС тояги! С алебарди! Удряй! Бий!\nМонтеки, Капулети — както дойде!\nВлиза Капулети — по роба — заедно със Синьора Капулети.\nХа! Бой? Донесте дългия ми меч*!\n[* _„…дългия ми меч…“_ — По времето на Шекспир дългите средновековни мечове били излезли вече от употреба. Детайлът намеква за старостта на Капулети.]\nНе меч, а патерица ти е нужна!\nАз казах — меч! Виж стария Монтеки\nкак дръзко маха своя срещу мен!\nВлизат Монтеки и Синьора Монтеки.\nАх, капулетска смет!… Недей ме дръж!\nЩе ме послушаш, ако си ми мъж!\nВлиза Княз Ескал*, следван от свитата си.\n[* _Княз Ескал_ — описваните събития са се случили, според легендата, в началото на XIV в., когато Верона била управлявана от Бартоломео дела Скала. Оттук измененото име Ескал.]\nРазмирици! Врази на тишината,\nсъс кръв съседска осквернили шпаги!…\nКому говоря?… Хора-зверове,\nкоито огъня на свойта разпра\nгасите със потоци кръв, шуртящи\nот жилите ви!… Чувате ли, хей!\nПод страх от тежки мъки, незабавно\nмахнете от ръце окървавени\nпозорното оръжие и чуйте\nзаповедта на гневния ви княз!\nТрикратно вече в три безумни свади,\nвъзникнали от думичка въздушна,\nвсе вие, Капулети и Монтеки,\nразтърсвате стъгдите на града ми\nи карате достойните веронци,\nсъблекли тежки роби, с алебарди,\nразядени от мирната ръжда,\nвраждата, вас разяла, да смиряват.\nАко отново причините смут\nиз тези улици, ще го платите\nс цената на живота си! За днеска\nпо домовете да си идат всички!\nВървете вие е мене, Капулети,\nа вий, Монтеки ще ми се явите\nследобед във двореца Вилафранка*,\nкъдето правосъдие раздавам,\nза да узнаете какво е мойто\nрешение по случката. Повтарям,\nпод страх от смърт, разпръсвайте се всички!\n[* _Вилафранка_ — град близо до Верона.]\nИзлизат всички освен Монтеки, Синьора Монтеки и Бенволио.\nКой пак раздуха старата ни ежба?\nВий, племеннико, бяхте ли, когато\nНе. Като пристигнах,\nслугите — вашите и на врага ви —\nсе вече биеха. Измъкнах шпага,\nза да ги разтърва. Но в този миг\nсе появи горещият Тибалт\nи шпагата си, сипейки обиди,\nразмаха над главата си, така че\nнакара ветровете невредими\nподигравателно да го освиркат.\nДокато ний разменяхме атаки,\nприиждаха все нови помагачи,\nно, слава Богу, князът най-подир\nвъзстанови разкъсания мир.\nО, де е син ми? Радвам се, че той\nне е участвал в този кървав бой.\nГоспожо, тази сутрин, час преди\nбожественото слънце да надзърне\nна изтока през златния прозорец,\nот лошо настроение подтикнат,\nнавън излязох и като минавах\nпрез старите смокинови градини\nна запад от града, видях Ромео\nда се разхожда в сумрака самичък.\nЗапътих се към него, ала той\nме забеляза и се скри в гъстака.\nЗа чувствата му съдейки по своите,\nаз, който — сам на себе си дотегнал —\nнай-много исках да намеря кътче,\nкъдето друг най-малко ще ме търси,\nпоследвах собствената си тъга,\nнаместо неговата да изследвам\nи с тайно удоволствие избягнах\nтоз, който явно бягаше от мен.\nНерядко той е бивал виждан там\nда умножава със горчиви сълзи\nросата утринна и да прибавя\nкъм парите й своите въздишки;\nа слънцето щом почне да разтваря\nзавесите, които затъмняват\nлеглото на Аврора, моят син,\nстранейки от деня, се връща вкъщи,\nусамотява се във свойта стая,\nкапаци и врати затваря плътно\nи си създава втора дневна нощ.\nТез навици ще му докарат гибел,\nако съвет разумен от страни\nпричината за тях не отстрани.\nА тя коя е, благородни вуйчо?\nУви, не зная. Той я пази в тайна.\nСамия него питахте ли?\nи лично, и посредством близки хора,\nно той за свой съветник е избрал\nединствен себе си — съветник, който\nне знам доколко заслужава вяра, —\nа към останалите е потаен\nи недостъпен като млада пъпка,\nкоято подъл червей е загризал,\nпреди листенца нежни да разтвори\nза пролетния лъх и да приветства\nсветлика слънчев с първата си прелест.\nНедъга му да можех да отгатна,\nцерил го бих с охота като тая,\nс която диря днес да го узная.\nТой иде тук. Отивайте си, моля!\nСлед малко, вярвам, нещичко ще знам.\nДано успеете във тази роля\nна изповедник. Тръгвайте, мадам!\nИзлиза заедно със Синьора Монтеки.\nКак, нима е\nвсе още в пелените си денят?\nСега би девет!\nВремето се мае,\nкогато черни мисли ни гнетят…\nНе беше ли баща ми тук сега\nи где така внезапно той избяга?\nОтиде си. Кажи: каква тъга\nРомеовите часове разтяга?\nТъга по туй, което съкращава —\nщом имам го — тез същи часове.\nЛюбов, която без ответ зове!\nУви, Амур, тъй прелестен на вид,\nнерядко бива злобен и сърдит!\nУви, Амур и с вързани очи,\nкъм нас успява път да различи…\nКъде ще хапнем?… Ха, следи от бой!\nНе говори! До мене стигна той.\nОмразата, аз виждам, действа вещо.\nНо любовта и тя е страшно нещо:\nлюбов — жестока ласка, нежен яд,\nпух тежък, леден пламък, болно здраве\nневярваща си вяра, сън наяве —\nтакваз е в мене, братовчеде, тази\nлюбов, която своя пламък мрази!\nИзвиквам смях, нали?\nЗащото виждам, че дошъл си\nпо пътя на страстта до край суров.\nНе, Ромео! Стой!\nНе ме обиждай с този отказ свой!\nДа, откъс! Аз откъснат съм оттук!\nКакво е туй „Ромео“? Празен звук!\nКажи ми искрено, коя е тя?\nА мога ли без искри да пламтя?\nНе, без шега!\nТи казваш на болника\n„не, без шега“ свещеника да вика!\nЕдна жена аз любя с огнен плам!\nТова, че е жена, улучих сам!\nДали улучи колко е прекрасна?\nПо-лесно се улучва цел по-ясна.\nТук не улучи: тя като Диана*\nДа, тя богата откъм красота е,\nно на земята ще я завещае!\n[* _Диана_ (мит.) — римска богиня на лова. Покровителка на девствениците.]\nОбет е дала за моминство строго?\nИ тъй, пестейки се, прахосва много,\nзащото своя чар като сковава,\nот този чар потомците лишава.\nКрасива, скромна — мен тя хвърли в ада,\nза да спечели рая си в награда,\nи ей ме: жив, но по безкръвен начин\nубит от нейния обет безбрачен!\nПослушай мене: забрави за нея!\nТи искаш да забравя да живея?\nОгледай се за други красоти\nНе, тъй насочваш ти\nкъм нея дваж по-силно мисълта ми:\nнали под маски прелестните дами\nкъм себе си по-силно ни влекат,\nзащото, скрит зад черното, ликът\nе в спомена ни с двойна красота;\nне помни ли дваж по-красив света\nтоз, който е останал без очи?\nИ най-красивата ми посочи —\nликът й чуден ще ми спомня само\nза мойто чудо, двойно по-голямо!\nПрости! За мен не ще намериш лек!\nЩе го намеря, да не съм човек!\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 15:46\nВлизат Капулети, Парис и Слуга.\nЗалог Монтеки внесе равен с моя,\nи мисля, че за старци като нас\nне е тъй трудно да живеят в мир.\nЕднакво сте на почит двама вие\nи странна е враждата ви. Но, моля,\nкакво ще кажете за мойта просба?\nЩе кажа туй, което вече казах.\nДетето ми живота не познава\nи няма четирнадесет години.\nЩе трябва мраз дваж листи да попари,\nдорде узрее тя за годежари.\nПо-млади зная плод щастлив да връзват.\nПо-млади съхнат, като тъй избързват!\nЗемята взе ми всичко освен нея,\nот нейната надежда аз живея;\nзатуй за нея може да се каже,\nче е надеждна, пренадеждна даже.\nНо вие, Парис, време не губете,\nс ухажване сърцето й пленете,\nзащото моят глас ще избере\nсред тези, на които тя се спре.\nТаз вечер за годишния ни бал\nприятели най-скъпи съм избрал —\nувеличете пъстрия им рой\nсъс едного, когото чувствам свой.\nВий първи сте поканен, то се знае.\nЕлате и пред вас ще засияе\nцял рой от земни светила, чието\nтрептение ще освети небето.\nОт радостта, която всеки млад\nизпитва, щом Април, облечен в цвят,\nсъс смях подгони куцащата зима,\nот тази радост и за вас ще има\nв моминския цъфтеж на моя дом.\nСъс взор и слух избирайте и щом\nсе спрете на една, да бъде тя!\nИ мойто чедо между тез цветя\nще е едно. От скромните, уви!\nЕлате с мене.\nКъм Слугата, като му дава бележка.\nА пък ти върви\nи съобщи на всички в този списък,\nбез да забравяш за поклона нисък,\nче тази вечер, щом се спусне мрака,\nдомът на Капулетите ги чака!\nИзлиза, следван от Парис.\n„Съобщи на всички в този списък!“ Има дума: обущарят да си държи метъра, шивачът — калъпа, рибарят — четката, бояджията — мрежата. А аз какво да си държа? Кара ме да съобщавам по този списък, когато първо трябва някой на мен да съобщи какво е написал в него, който го е писал! Къде да намеря грамотни да ми го разчетат?… Ха, тъкмо навреме!\nВлизат Бенволио и Ромео.\nКлин клин избива. Заем плаща заем.\nНов огън стария задушва в дим.\nКогато от въртене се замаем,\nв обратната посока се въртим.\nТи влей в очите си зараза нова\nи ще убиеш старата отрова!\nЖивовлякът и той добре ни пази.\nАми при зарази,\nпри драскотинка или пръст подут.\nРомео, какво бъбриш? Ти си луд!\nНе съм, но съм държан във тъмнина\nпо-зле от луд, завързан, без храна,\nизмъчван, бит…* Какво желаеш, драги?\n[* _„… и държан във тъмнина… завързан, без храна, измъчван, бит…“_ — едно свидетелство за начина, по който били „лекувани“ лудите по Шекспирово време.]\nДа ви поживи Господ, господине. Умеете ли да четете, а?\nДа — своя жребий в тома на скръбта.\nМоже да сте го научили наизуст и затова. Кажете, моля ви се, умеете ли да прочетете всичко, като го видите?\nЩом буквите му и езика знам.\nДобре че го признахте. Много ви здраве!\nНе бързай, драги! Мога да чета.\n„Синьор Мартино с жена му и дъщерите му, граф Анселмо и красивите му сестри; уважаемата вдовица на Витрувио; синьор Плаченцио и милите му племеннички; Меркуцио и брат му Валентин, моят чичо Капулети с жена му и дъщерите; прекрасната ми племенница Розалина; Ливия; синьор Валенцио и братовчед му Тибалт; Лучио и веселата Елена.“\nОтлично общество. Къде ги каниш?\nКъде „у вас“?\nВкъщи. На вечеря.\nНо в чия къща?\nНа господаря, чия?\nПрав си, трябваше първо за него да те запитам.\nАз ще ви го кажа и без да питате. Моят господар е богатият синьор Капулети и ако вие не сте от дома на Монтеките, заповядайте довечера да му обърнете една чашка! Да ви поживи Господ!\nНа този празник твойта Розалина\nще бъде роза сред една градина,\nцъфтяща от веронски красоти.\nДа идем там! Със тях сравни я ти\nи в погледа ти твоята избрана\nще стане изведнъж от лебед — врана.\nО, кажат ли го тези две зеници,\nтъй често давени и все пак живи,\nда пламнат като явни еретици\nза богохулства и слова лъжливи!\nНе може друга чар такъв да има!\nНе, моята любов е несравнима!\nНе несравнима. Само несравнена.\nВидял си я от други отделена,\nно ако дойдеш с мене, ново чудо\nще сложим на отсрещното й блюдо\nи вярвай, то за миг ще наклони\nна взора ти кристалните везни.\nЩе дойда не на лов за образ нов,\nа за да зърна своята любов!\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 16:15\nСтая в дома на Капулети.\nВлизат Синьора Капулети и Дойката.\nКъде е дъщеря ми? Нека дойде!\nИзвиках я. Това е вярно, кактоa\nче на дванайсет още бях мома!\nХей, агънце! Хей, пиле! Где се дяна\nтова девойче? Де си, Жулиета?\nЗащо ти трябвам?\nМайка ти те вика.\nКакво ще заповядате, мадам?\nЕла насам!… Ти, дойке, остави ни\nда поговорим… Или не! Постой!\nКато размисля, май е по-добре\nи ти да слушаш. Дъщеря ми, знаеш,\nе вече стигнала известна възраст…\nИзвестна я! На мен ако не е\nизвестна до минутка! Аз, която…\nДа. Тя навършва скоро четирнайсет…\nОт тези зъби четирнайсетте —\nмакар че само четри май са те —\nзалагам, че на четирнайсет точно\nще стане не след много! Още колко\nостава до Петровден?\nСлед две недели, значи, през нощта\nсрещу Петровден тя ще стане точно\nна четирнайсет. С моето Сузанче —\nмир на праха й! — двете нали бяха\nвръстнички с нея. Бедното ми чедо,\nне съм го заслужавала! Та, казвам,\nв нощта срещу Петровден тя ще стане\nна четирнайсет. Толкоз, няма грешка!\nСега сме единайстата година\nот земетръса, а добре си спомням,\nче я отбих на него точно ден.\nС пелин си бях намазала зърното\nи бях я взела в скути до зида\nна гълъбарника; седим на припек —\nвий двамата със господаря бяхте\nотишли в Мантуа — и изведнъж,\nкато й догорча, че като писна,\nглупачето, и точно в този миг\nсе люшна оня ми ти гълъбарник,\nтака че не разбрах сама кога\nсъм хукнала да бягам! Единайсет\nгодини са изтекли оттогава.\nТя вече бе проходила — какво ти\nпроходила! — търчеше като зайче\nи даже ден преди това й беше\nизскочила цицина на челцето;\nа мъж ми — царство му небесно, той\nобичаше шегите! — я повдигна\nи вика: „Сега падай по очи;\nкогато порастеш, по гръб ще падаш.\nЩе падаш ли? А, Жули?“ и, ей Богу,\nтова фъндъче спря да се дере\nи каза: „Да!“ Като помислиш само:\nслучайни думички, а пък се сбъдват!\nЩе си го спомням, докато съм жива!\n„Ще падаш ли? А, Жули?“ А то: „Да!“\nДобре, разбрахме го. Сега мълчи!\nМълча, госпожо. Само че отвътре\nнадува ме, като си спомня само\nкак млъкна изведнъж и каза: „Да!“\nА, честна дума, буцата й беше\nкато яйце на млад ерген. Огромна\nцицина, казвам ви! А пък мъжът ми:\n„Когато порастеш, по гръб ще падаш.\nЩе падаш ли? А, Жули?“ А пък то\nведнага млъкна и му казва: „Да!“\nИ ти млъкни, бъбривке без юзда!\nДобре, ще млъкна. Бог да ти помага!\nомъжена, не искам нищо друго!\n„Омъжена.“ По тоз въпрос те викнах\nда ти говоря. Как си мислиш, дъще:\nне е ли вече време за венчило?\nНе съм мечтала за подобна чест.\nДа, точно чест! Ако не бях ти дойка,\nбих казала, че цицала си мъдрост!\nА време е за сватба да помислиш.\nПо-млади и от теб девойки знатни\nса вече задомени и със рожби.\nСамата аз бях вече твоя майка\nна възрастта, в която ти, Жулиета,\nвсе още се момееш. Но накратко:\nграф Парис иска твоята ръка.\nАх, Жуленце, това се казва мъж!\nКрасив и нежен. Сякаш е от восък!\nПо-чуден цвят Верона не познава!\nДа, точно цвят! Да, честна дума, цвят!\nНо ти кажи: на тоз красив младеж\nжелаеш ли ръка да подадеш?\nТой днес ще е на гости у дома —\nвъв тома на лицето му сама\nти ред по ред усърдно прочети\nна красотата нежните черти\nи ако яснота не ти достига\nвъв някой ред на тази ценна книга,\nтърси разгадката за всеки спор\nв тълковника на бистрия му взор.\nНа този сборник, дъще, чист и скъп,\nму липсват две корици, един гръб —\nти ценността му, скъпа, опази я\nвъв своята изящна подвързия!\nЦени се двойно книгата, когато\nи разказът, и скобките са злато,\nа Парис теб ще те обогати,\nбез нещо свое да загубиш ти.\nКакво? Да губи тя? О, Боже прави!\nНапротив, много скоро ще прибави!\nКажи, ще го погледнеш ли с любов?\nАко почувствам във сърцето зов.\nНо волност на очите си ще дам\nдотам, додето е угодно вам.\nГосподарко, гостите са посрещнати, трапезата — сложена, ваша милост — очаквана, госпожицата дирена, дойката — попържана; изобщо вкъщи е пъкъл същи. Слизайте, моля ви!\nВърви! Ще те последваме веднага.\nГраф Парис чака. Тръгвай с мене, драга!\nВърви, дете, и свойто графче дръж!\nЖената — денем, нощем — иска мъж!\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 16:16\nВлизат Ромео, Меркуцио, Бенволио с неколцина младежи, маскирани и носещи факли.\nКакво решаваме? Дали да почнем\nс приготвената реч, или да влезем\nбез много извинения, направо?\nБрътвежите излязоха от мода.\nЩе минем без Амур, очи превързал\nи глупаво към дамите насочил\nтатарски лък от шарено дърво\nкато хлапе, поставено да пази\nот гарги лозето; и без да бъдем\nпредшествани от пролог, издърдорен\nс ухо към подсказвана. Ние нека\nму тропнем една джига*, а пък те\nда ни жигосват, както им се ще\n[* _джига_ — бърз танц, популярен по Шекспирово време.]\nНе ми е днес до танци.\nНа мене дайте ми да нося факла.\nПонеже мрачен съм, ще ви посветя.\nА, не, Ромео, ще танцуваш с нас!\nНа вас е леко в тез обувки бални,\nа мен ми тегнат мисли погребални\nнадолу към земята.\nна Купидон? Нали си влюбен ти —\nвържи си ги и леко полети\nНо там е, че той сам\nс крилата си наместо да ме вдигне,\nсвали ме със стрелата си на място!\nЛюбов, теглото ти едва издържам,\nтака съм хлътнал в тебе!\nА я караш\nтя да издържа твоето тегло,\nкогато хлътваш в нея, толкоз нежна!\nКой? Любовта? Не, тя към мен е груба\nБоде ме тя жестоко като трън!\nЩом тя за теб е трън, ти глог бъди!\nЩом тя боде и ти я набоди!…\nПодайте ми калъфка за лицето!\nМуцуна връз муцуната! Сега\nна грозотата ми и да се смеят,\nтаз маска вместо мен ще се черви!\nНапред! Похлопайте на този вход\nи влезем ли, веднага всеки в танца!\nАз искам факла. Радостните нека\nрогозките с пети да гъделичкат —\nаз следвам мъдростта от старини:\n„Тоз, който свети, гледа отстрани.“\nИграта е добра, но аз съм вънка!\nНе вънка си, а вътре до ушите\nв бездънното тресавище на свойта —\nсъс извинение — любов, отдето\nний за опашката ще те измъкнем!\nВърви, върви! Хабим по светло факли!\nАз казвам, господине,\nче от умуване нощта ще мине.\nНай-умното накрая си остава:\nпо-малко ум и повече забава!\nТоз път не ми се вижда умно то.\nА можеш ли ни обясни защо?\nТакъв: че сънищата са лъжи!\nНе, те предсказват истински неща.\nКралица Маб*. Това е таз, която\n[* _Кралица Маб_ — царица на феите; фантастичен персонаж от келтските народни поверия. Тя бабувала на феите, тоест помагала за раждането на сънищата.]\nна капрата седи в ливрея сива,\nкоито между пръстите се въдят\nна мързеланите. Тъй всяка нощ\nцелувки цяла нощ (и туй не стига,\nно пришки им издува Маб, задето\nса лакоми за сладки); някой път\nКралицата препусва по носа\nна дърт сановник и на него в миг\nму се присънва подкупче богато;\nслед туй с опашка на прасе-сукалче\nноса на пастора погъделичква\nи нему се привиждат нови служби;\nа други път по гърлото минава\nна спящ войник и той сънува в миг\nвелико колене на враговете,\nзасади, пробиви, испански шпаги,\nназдравици направо от ведрото,\nбой барабанен… и от него стреснат,\nнабързо изругава две молитви,\nобръща се на другата страна\nи пак захърква; Маб е таз, която\nиграе си да счепква конски гриви\nи нощем прави възли във косите\nна рошлите, та те да си докарват\nнещастия, когато ги развържат;\nи тя натиска в тъмното момите,\nщом те заспят по гръб, и тъй ги учи\nда носят онуй бреме, от което\nсе бременее; Маб е тази…\nМеркуцио, говориш празни думи!\nА как да бъдат пълни те, когато\nговоря ви за сънищата, тези\nчада на празна леност, оплодена\nот празната фантазия, която\nе по състав от въздуха по-тънка,\nа по менливост — по-непостоянна\nот този вятър, който преди малко\nе милвал хладно-мраморната гръд\nна Севера, но охладял към нея,\nс презрение в миг казва: „Фу!“ и хуква\nкъм тънещия в росна нега Юг!\nТоз вятър май отвлече ни далече\nи за вечеря закъсняхме вече.\nПък аз боя се, че сме подранили.\nДушата ми предчувства, че там горе\nзвездите готвят ми неясна участ,\nкоято тази нощ ми дава в заем\nтъй весела забава, за да може\nслед туй във кратък срок да ми измъкне\nкато жестока неустойка този\nнемил живот, заключен във гръдта ми.\nНо нека води ме по своя воля\nкормчията на моята съдба!\nДа влизаме без страх, макар незвани!\nТова се иска! Бийте, барабани!\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 16:18\nЗала в дома на Капулети.\nВлизат свирачи и слуги.\nКъде е този Топитиган, та не помага в оправянето? Той ще се мръдне да прибере чиния, да остърже паница!\nНе е работа, когато цялото миене е легнало на ръцете на двама, и те с немити ръце!\nОтнеси столовете, дръпни масата за сервиране и се погрижи за сребърните прибори!… И виж там, сложи настрана едно парче марципан; и ако си приятел, намигни на вратаря да пусне Нели и Сузи Точилката… Антони! Топитиган!\nЕй ме! Какво има?\nИма, че те няма! А в салона те чакат, търсят, викат и ругаят.\nЧовек не може да е навсякъде. Но хайде, момчета, по-живо! На тоя свят — пот, на оня — живот!\nВлизат Капулети, Синьора Капулети, Жулиета, Тибалт, Дойката и маскираните гости, между които е Ромео.\nЗдравейте, господа! Добре дошли\nна празника ни! Дамите, които\nне страдат от мазоли на краката,\nготови са да потанцуват с вас!\nХа-ха, госпожички, сега да видим\nкоя ще каже „не“ на господата!\nРече ли, все едно, че казва: „Имам\nмазол на кутрето.“ Ха-ха, сега\nнастъпих ви мазолчетата, а?…\nДобре дошли, младежи! Ех, и аз\nсъм носил маска и съм шепнел нежно\nв ушенца на красавици такива\nедни неща! Но време, време, време!…\nСиньори, смело! Музиката, почвай!\nОсвободете пода! Ха, така!\nА вий, госпожици, не го щадете!\nЛенивци, дайте още светлини!\nТез маси вън! Добре! И загасете\nкамината! Така ще се сварим…\nТаз ваша изненада, млади гости,\nе истински навременна!… Чудесно!\nСеднете братовчеде Капулети!\nНе сме за танци ний. От колко време\nне сме били на маскен бал със вас?\nЕй Богу, има тридесет години!\nКакво говорите! Не, няма толкоз.\nОт Петдесетницата, на която\nЛученцио се задоми — тогава\nмаскирахме се, спомням си добре, —\nда са изтекли двадесет и пет!\nНе, повече са. Син му е на трийсет.\nЕ, как на трийсет! Преди две години,\nотлично знам, не беше пълнолетен!\nРОМЕО _(към един слуга)_\nКоя е дамата, обогатила\nръката на синьора, ето там?\nНе мога да ви кажа, господине.\nвисяща на ухо на чернокож!\nО, незаслужен от света разкош!\nДори сред тез красавици подбрани\nтя сякаш гълъбица е сред врани!\nЩе проследя след танца де отива\nи тази длан ще приюти щастлива\nсветинята на нейната ръка!\nОбичал съм? Твърдях, че е така,\nно, Господи, отде тогаз да зная,\nче е възможна хубост като тая?\nМонтеки е! Познах го по гласа!…\nДонес ми шпагата!… И как посмял е,\nпромъкнал се под маска, да се гаври\nсъс празника на знатния ни дом?\nНе ще е грях, кълна се в чест и род,\nако му взема мръсния живот!\nКакво ти е, Тибалте? Буйстваш пак!\nЕдин Монтеки, вуйчо! Мръсен враг\nдошъл е във дома ви, безобразник,\nза да скверни семейния ни празник!\nПрилича ми на младия Ромео.\nДа, гадният Ромео, точно той е!\nЛюбезни племеннико, остави го!\nДържи се той достойно и учтиво\nи — нека си признаем — във града\nговори се навсякъде, че бил\nвисоконравствен и възпитан момък.\nНе ща — дори за цялата Верона! —\nда бъде оскърбен във моя дом.\nЗатуй спокойствие! Не го закачай\nи ако волята ми тачиш ти,\nбъди любезен и не се мръщи —\nза празник не върви такава злост.\nВърви, щом имаме подлец за гост!\nНе мога да го изтърпя!\nЯ, гледай го, хлапака! Той не можел!\nПък аз ти казвам: трябва! Или ти си\nвъв тази къща господарят, а?\nПетле! Ще ми разстройва празненството!\nТой ще командва! Той е главен тук!\nНо, вуйчо, срамно е!\nТ и ще мълчиш!\nНахален момчурляк, я виж го ти!\nТова ще ти излезе през носа!\nНа мен ще възразява!… Браво! Браво!\nНа място казано! Така ви искам!…\nТи, сополанко, ще кротуваш или…\nЯ, още светлини!… Не те е срам!\nАз ще ти дам да разб… По-живо, хайде!\nГневът ми твърд запрет насилствен среща\nи прави в мен да ври кръвта гореща\nНеканенико, смей се и играй —\nмеда със жлъчка ще платиш накрай\nАко ръката ти, светиньо плаха,\nда ти платят с целувка свята дан!\nПоклоннико смирен, недей кори ти\nръката си, простена и така —\nСветиньо, а защо ни са тез устни?\nПоклоннико, за да се молим с тях.\nИ моите молят те да им отпусне\nсветинята един безгрешен грях!\nСветините към нас не дават знак.\nНо често благосклонни са все пак!\nО, чувствам, че грехът ми опростен е!\nАла светинята го стори свой!\nУпрекваш ме. Тогава пак във мене\nда дойде той!\nСега са два на брой!\nВървете, мила! Майка ви ви дири.\nКоя е майка й?\nКоя ще бъде!\nСтопанката на тази къща, момко.\nЖена добра и умна, и почтена.\nПък аз съм дойката на дъщеря й —\nс която си говорихте сега.\nЗа сведение, който я получи, —\nще пипне тежичка торба с монети.\nКакво говориш? Тя е Капулети?\nЗащо, защо прекрачих този праг?\nСега живот ми дава смъртен враг!\nДа тръгваме! Разгарът мина вече.\nИ моето спокойствие отвлече!\nНе, господа, и дума да не става!\nПриготвили сме мъничка закуска…\nЩом толкоз настоявате, добре.\nБлагодаря на всички. Лека нощ!\nСлугите, още факли!… А пък ние —\nв креватите, че вече стана късно.\nЕ, лека нощ! Отивам да си легна.\nИзлизат всички освен Жулиета и Дойката.\nПочакай, кой е оня там?\nна стария Тиберио.\nотляво, дето ей сега излезе?\nПетручио. Да, той е.\nА след тях,\nтоз, дето не танцува ни веднъж?\nсаванът ще е булото за мен!\nРомео бил, хлапакът му с хлапак!\nНаследникът на дъртия Монтеки!\nУзнах го късно, за да се опазя,\nобикнах го, преди да го намразя —\nвещае ми — усещам — кръв и мрак\nтаз обич към заклетия ми враг!\nКакво ти има? Нещо е не в ред?\nО, нищо — рима от един куплет,\nдочут във танца\nГлас отвън: „Жулиета!“\nОтидоха си. Във леглото, драга!\nУлица край градината на Капулети.\nНе, там ми е сърцето! О, върни се\nкъм своята душа, бездушна пръст!\nНе е луд той —\nкой знай от колко време нанка вкъщи.\nОттук изтича, казвам ти! Видях го,\nкогато се прехвърли през зида.\nИзвикай го, Меркуцио!\nНе с вик —\nсъс заклинание ще го измъкна:\nКажи „уви!“ и знак ни направи!\nРимувай „зов“ с „любов“ и за Венера\nизкарай две-три думи от килера\nна комплиментите; изнамери\nнов прякор за сина й, този бог\nбезочлив, освен дето е безок,\nулучил със лъка си Кофетуа*\nи сторил от любов да се търкаля\nпред някаква си просякиня краля!…\nНе чува, не помръдва, знак не дава!\nПреструва се, маймунът!… Чуй тогава:\nзаклинам те в лика на Розалина,\nна устните й пламенни в кармина,\nв крачето й, в бедренцата й тръпни\nи в другите местенца недостъпни\nв съседство с тях — веднага се яви!\n[* _Кофетуа_ — африкански цар — герой на стара английска балада, — който се влюбил в просякинята Зенелофон и се оженил за нея.]\nАко те чуе, ще се разгневи!\nЗащо? Би трябвало от гняв да пламне,\nако във нейния магичен кръг\nтакова заклинание извърша,\nче моя дух там вътре да се бави,\nдодето тя сама не му направи\nобратно отклинание, понеже\nе паднал духом. Ако беше тъй,\nразбирам да се сърди, а пък аз\nвъв името на милата му карам\nсамия него да се понадигне!\nТой иска, скрил се във гъстака там,\nда стане част от тъмнината сам.\nНа сляпата любов подхожда мрака.\nНо сляп стрелец улучва мъчно знака!\nНа бас ловя се, че сега е седнал\nдо ствол на синя слива и мечтае\nлюбимата под нея да му капне\nкато плода й, със чието име\nдевойките, когато са самички,\nнаричат… А, Ромео, тя да бъде\nедна разпукана… и тъй нататък,\nа ти — един изострен присад, а?\nЕ, лека нощ тогава! Предпочитам\nда спя във свойто пухено легло\nнаместо в твойто походно!… Вървим ли?\nВървим. Какво ще правим! Няма нужда\nда търсим, който иска да се скрие!…\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 16:20\nВ градината на Капулети.\n… Правете си шеги с бедата чужда,\nкато не сте я преживели вие!\nО, аз горката!\nГовори! Тя говори!… Говори,\nо, ангел лъчезарен! Да, защото\nнад мене ти във тъмното сияеш\nкато крилат вестител на небето,\nкогото смаяните смъртни гледат —\nобърнали очите си до бяло\nи падайки по гръб — как той се носи\nсред бухналите облаци, поддържан\nот трепкащата гръд на ветровете!\nРомео! О, защо си ти Ромео?\nОт род и име отречи се или\nако не щеш, любовна клетва дай ми\nи аз не ще съм вече Капулети!\nДа й отвърна ли или да слушам?\nЕдничко твойто име ми е враг.\nА без да си Монтеки, ти ще бъдеш\nпак същият. Какво е туй „Монтеки“\nзовем ний „роза“, ще ухае сладко\nРомео и без името „Ромео“\nРомео мой, смени туй свое име\nи вместо него цялата вземи ме!\n„любими мой“ и кръстен втори път,\nО, кой си ти, под плаща на нощта\nнахълтал в тайните ми?\nсъс името си да ти кажа кой съм?\nНамразих го, защото ти го мразиш.\nДа бе на лист хартия, бих го скъсал!\nни другото, ако поискаш само!\nКажи: защо и как дошъл си тука?\nВисока е градинската стена\nи ако нашите те сварят в двора,\nза тебе това място ще е смърт!\nВърху криле любовни тук долитнах.\nКогато нещо е възможно, тя\nне се поколебава да го стори!\nАко те сварят тук, ще те убият!\nНе искам да те видят тук! Върви си!\nотколкото живот без твойта обич!\nНо кой доведе те до този кът?\nСърцето, тласнало ме да го диря.\nТо мен подтикна, аз очи му дадох.\nНе съм моряк, но ако беше ти\nна бряг далечен зад безброй морета,\nпак бих насочил своето платно\nкъм стока скъпоценна като теб!\nНощта закрива моето лице\nсъс маската си, иначе видял би\nкак то от свян девичи руменее\nзаради думите, които ти\nдочу ме да изричам тази нощ.\nда отрека, което съм признала,\nно късно е! Прощавайте, преструвки!\nОбичаш ли ме? Знам, ще кажеш: „Да“\nи аз на думата ще ти повярвам.\nНо клетви да изричаш ти недей,\nче има дума: „Зевс дори се смей\nнад клетвите любовни“* и ти можеш\nлъжлив да се окажеш, мой Ромео!\nОбичаш ли ме? Честно ми кажи!\nНо ако ти си мислиш, мили мой,\nче твърде лесно си ме завоювал,\nще почна да се глезя, да те мъча\nи ще ти казвам „не и не“… но само\nза да те карам да ме поухажваш,\nа инак не, за нищо на света!…\nЗнам, глупаво говоря, мой Монтеки,\nи може би ще ти се видят леки\nобноските ми. Но повярвай, мили,\nаз по-невинна съм от тез, които\nумеят да изглеждат непристъпни.\nПо-сдържано от тях — ще ти призная\nсъс теб се бих държала, да не беше\nподслушал, без да зная, моя порив.\nЗатуй прости ми и недей отдава\nна лекота таз моя всеотдайност,\nкоято мракът скритен ти разкри!\n[* _„… Зевс дори се смей над клетвите любовни…“_ — цитат от поемата на римския поет Овидий (43 г. пр.н.е. — 17 г. от н.е.) „Любовно изкуство“.]\nВ какво тогаз да се кълна?\nили, щом искаш, в себе си самия,\nзащото ти си бог мой, идол мой,\nи вярвам аз на клетви само в тебе!\nАко сърцето ми, обична моя…\nНе, стой, недей! Макар да ти се радвам,\nпреди да кажеш: „Святка се!“ и вече\nизчезнала е. Лека нощ, мой сладки!\nВъзможно е таз пъпка от любов\nпод летния зефир да се разтвори\nв разкошен цвят при следната ни среща.\nПрощавай, лека нощ, любими мой!\nПокой и мир в съня ти да царят,\nтъй както царствуват във мойта гръд!\nЩе ме отпратиш тъй, незаплатен?\nКаква заплата искаш ти от мен?\nЛюбовна клетва в отговор на мойта.\nАз дадох ти я, без да си я искал,\nно иска ми се да не съм я дала!\nОбратно си я искаш? А защо?\nЗащото искам пак да ти я дам.\nНо всъщност искам туй, което имам,\nсъс толкоз повече любов оставам!…\nГласът на дойката: „Жулиета?“\nСега!… Бъди ми верен, мой Монтеки!\nПочакай мъничко! Ще дойда пак!\nБлагословена нощ! А, знам ли, може,\nПремного сладко е, за да е вярно!\nЖулиета се появява отново.\nТри думи още, скъпи ми Ромео,\nи лека нощ наистина тоз път!\nАко признанието ти е честно\nи намерението ти — женитба,\nпо таз, която утре ще ти пратя,\nпрати ми вест: кога и где би искал\nда се венчаем с теб, и аз ще сложа\nбогатствата си в твоите нозе\nи ще те следвам, господарю мой,\nГласът на дойката: „Госпожице!“\nНо ако тук си със нечестни цели,\nаз моля те…\nСега!… Да се откажеш\nот опитите си и ме оставиш\nна моята печал! Ще пратя утре…\nЛека нощ! Върви! Върви!\nБез теб не ще е лека тя, уви!\nНий припкаме, щом срещата напред\nкато дечица към полята лете;\nно щом е тя отдире ни, пълзиме\nкато дечица към школото зиме.\nВлиза отново Жулиета.\nРомео! Ссст! Ромео! О, да можех\nда те извикам с глас на соколар,\nсоколе мой! Но пленът е безгласен.\nА иначе разтърсвала аз бих\nс вика си пещерата, във която\nспи нимфата на ековете, Ехо*,\nдокато нейният въздушен глас\nпресипне като моя от неспирно\nповтаряне на името „Ромео“!\n[* _Ехо_ (мит.) — Древните обяснявали ехото с това, че на човешките гласове се отзовавала една нимфа, обитаваща пещера в планината.]\nО, собствената ми душа ме вика!\nнеземна музика за тънък слух!\nУтре в колко\nда дойде мойта пратеница?\nВъв девет. Дотогава има век!\nЗабравих вече за какво те върнах!\nЩе чакам тук, додето си го спомниш!\nНо аз ще го забравям постоянно\nи само, че те искам тук, ще помня!\nПък аз ще ти помагам да забравяш,\nстоейки тук, забравил за дома си.\nНо гледай, съмва! Искам да си вече\nдалеч оттук… Не повече все пак,\nотколкото завързаното птиче,\nкоето палавката малка пуска\nда хвръкне уж, но тъкмо изхвърчало,\nсъс нишка свилена издърпва пак\nвъв шепите си, от любов ревнива\nкъм свободата му.\nАз бих желал\nда бъда твое птиче!\nО, и аз,\nно от милувки ще те умъртвя!\nО, лека нощ! О, лека нощ! Тъй сладка\nе моята печал, че чувствам, мога,\nненасъбрала за раздяла мощ,\nдо утре да ти казвам: „Лека нощ!“\nДано гръдта ти навести покой!…\nЗащо не съм, където ще е той!\nЗората сивоока оцветява\nна изтока вълнистата държава\nи Мракът, цяла нощ владял земята,\nкато пияница встрани се мята,\nза да не го прегази в своя път\nс каляската си огнена Денят.\nОтивам свойта обич да разкрия\nна брат Лоренцо в святата килия!\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 16:58\nПред килията на брат Лоренцо.\nВлиза Брат Лоренцо с кош.\nПреди властителят на небесата\nда е изпил със своя плам росата,\nпокрила с бисери света зелен,\nтаз кошница — тъй както всеки ден —\nдогоре трябва да е пълна чак\nс целебно биле и отровен злак.\nЗемя, на всичко живо ти си гроба\nи ти си раждащата го утроба,\nи от гръдта ти тайно сучат мляко\nбезброй дечица и е разно всяко,\nи всичките почти са с мощ целебна\nи ни едно без своя полза дребна.\nО, много може чарът, който скрит е\nвъв минералите и във тревите,\nзащото няма зло на този свят,\nкоето да не носи благодат,\nили добро, което да не крие\nвреда, щом зле прилагаме го ние.\nПорок е дарът, впрегнат в зла посока\nдобре насочен, става дар порока.\nТоз крехък цвят в смешение такова\nсъдържа и лекарство, и отрова,\nче вдъхнат, дава обща лекота,\nа вкусен, спира в жилите кръвта.\nТъй в дребната тревица и в човека\nнеспирно водят бой от памтивека\nдобро и зло — враждуващи крале —\nи дето за доброто стане зле,\nсмъртта изгризва — червей неуморен —\nнещастното растенийце от корен.\nБог добро да дава!\nЧий толкоз ранен глас ме поздравява?\nНе ти е, синко, мирно на душата,\nщом станал си тъй рано от кревата.\nНа стареца от сухите клепачи\nсъня разгонват грижите-пазачи,\nно инак е при младостта, която,\nщом легне, и заспива сън от злато.\nЗатуй — познавам — нещо те гори,\nщом станал си от сън преди зори.\nИли се лъже старецът, защото\nизобщо не си лягал във леглото?\nНе съм, но в по друг сън нощта ми мина\nПрости му. Боже! Бил си с Розалина?\nСъс Розалина ли? Не, отче, не!\nСърцето ми таз мъка вече сне.\nИ по-добре. Но где си бил тогава?\nЩе ти разкажа всичко: на забава\nвъв къщата на първия ни враг.\nИ там ранен бях от самия праг\nи сам раних. За двама ни ранени\nвъв своите ръце благословени\nти пазиш, знам, единствения цяр.\nО, изцери ни! Виждаш, отче стар —\nне дух на мъст при теб ме е изпратил,\nщом моля и за своя неприятел!\nПо-ясно, чадо! Трудно се лекува\nболникът, който с лекаря хитрува.\nЩе ти го кажа ясно, отче свети:\nобичам Жулиета Капулети!\nИ тя обича не по-малко мен,\nтака че всичко е във ред освен\nтоз обред, който ще ни свърже в брак!\nЩе ти разкажа пътем где и как\nразкрихме се, но ако обещаеш\nднес още, татко мой, да ни венчаеш!\nСвети Франциск! И, значи, в миг изстина\nбезумният ти жар към Розалина?\nМладежите — по всичко туй личи —\nобичат не с душа, а със очи.\nИсус-Мария! С колко влага скъпа\nпо Розалина ти скръбта си къпа\nи с колко плач соли една любов,\nкоято да не вкусиш си готов!\nВъздишките ти дневното светило\nне е докрай в небето изпарило,\nехтят в слуха ми още твойте жалби\nи себе си погледнеш ли, видял би\nпо бузата ти още да пълзи\nследата от предишните сълзи!\nАко си оня същият сега\nпо Розалина беше таз тъга,\nа ако чак дотам си променен,\nтогаз повтаряй заедно със мен,\nче щом мъжът крепи се тъй нездраво,\nжената да пропада има право!\nПреди към мойта страст ти бе суров!\nЗащото страст бе, синко, не любов!\nИ казваше да й копая гроб!\nНо не на друга за да станеш роб!\nНе ме кори! Обичам я могъщо\nи тя със обич ми отвръща също,\nТя просто бе разбрала,\nче ти бърбориш като папагала,\nбез сам да схващаш своите слова.\nНо нека да оставиме това!\nВърви със мене, ветренико луд!\nЩе ти помогна. Може моят труд\nчрез вас така полезно да подейства,\nче да сближи две скарани семейства.\nСъс бавен ход се стига по-далече.\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 16:59\nВъв всеки случай не е котешкият крал*! Това е царят на всички тънкости на честта! Той може да ти изтананика един дуел по ноти, със спазване на такта, дължините и темпото! Казвам ти: не пропуска и най-малката пауза — едно, две и три-то вече ти е излязло откъм гърба! Тибалт — това е смъртта на копринените копчета! Той е велик дуелант, боец с талант, фехтовчик — чик-чик-чик — от първа класа! Търсач на предлози, облози и случаи като този! Ах, безсмъртното му „пасадо“**! Неговото „пунто реверсо“! Неговият „хой“!\n[* _„…котешкият крал…“_ — Името Тибалт или негови варианти носел героят на средновековния „Роман за Писан“, познат в много европейски страни.]\n[** _Пасадо, пунто реверсо, хой_ (исп.) — термини от фехтовката, която по Шекспирово време била новост в Англия. Преди това двубоят там се водел с мечове и щитове.]\nКакъв ти Ромео! Това е един Ро-мяу, който се е изтощил да мачка своята мачка по покривите! Един херинг, който си е хвърлил хайвера. О, плът человеческа, как си се орибила! Сега се носи на хрилете на поезията, дай му да се плакне в сълзи като оня Петрарка*1. Лаура пред неговата дама е била перачка и нищо повече, само дето любовникът й е бил по-силен по римите; Дидона*2 пред нея е дърта Дона; Клеопатра*3 — патрава циганка; Елена*4 и Херо*5 — две уличници, хвани едната — удари другата; а Тизба*6 — вярно, синеока, но не върши работа!… Бонжур, синьор Ромео! Френски поздрав заради френските ви гащи. Добре ни метна снощи!\n[*1 _Петрарка_ — Франческо Петрарка (1304–1374). Италиански поет от Възраждането, възпял в сонети паметта на своята любима Лаура.]\n[*2 _Дидона_ (мит.) — картагенска царица, чиято любов към Еней, избягалият от опожарена Троя легендарен родоначалник на римския народ, е разказана в „Енеида“ на римския поет Вергилий.]\n[*3 _Клеопатра_ — последна царица на Египет, известна с красотата си. Тя станала жена на римския пълководец Марк Антоний и след като той бил надвит от другия претендент за господство над Рим, Октавиан, се самоубила заедно с мъжа си. Героиня на Шекспировата трагедия „Антоний и Клеопатра“.]\n[*4 _Елена_ мит.) — съпруга на гръцкия цар Менелай, прочута с хубостта си. Станала според легендата причина за Троянската война, възпята в „Илиада“ на Омир.]\n[*5 _Херо_ — героиня на любовния разказ „Херо и Леандър“, много популярен по Шекспирово време. Леандър, млад грък от Абидос — на единия бряг на Хелеспонт (Дарданелите), — всяка нощ преплувал протока, за да се срещне в Сестос — на отсрещния бряг — със своята любима, жрицата на Афродита, Херо. Една нощ вятър угасил огъня, с който Херо го насочвала към себе си, и Леандър загинал във вълните. Херо, отчаяна, се хвърлила в морето.]\n[*6 _Тизба_ — героиня на трагичната любовна история за Пирам и Тизба.]\nБенволио, ела да ме откачиш от неговите! Петте ми умствени способности* не са способни да се надбягват с такъв остроумец!\n[* _„… петте умствени способности…“_ — За такива били смятани по Шекспирово време: здравият разум, въображението, находчивостта, способността за преценка и паметта.]\nИска да го осведоми, сводницата му сводомска. Гоморът да я хване*! Дръж, дръж! Бау, бау, бау!\n[* _„… сводницата му сводомска. Гоморът да я хване…“_ — игрословица, основана върху имената на библейските градове Содом и Гомор — прословути с разврата на жителите си. (В оригинала играта на думи е по друга линия.)]\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 17:00\nКогато тръгваше, удари девет,\nа обеща, че щяла да се бави\nпо-малко и от час! А може би\nне го е срещнала? Не е възможно!\nНе, тя се тътри като… Боже мой!\nНосителки на вестите сърдечни\nби трябвало да бъдат наште мисли,\nдалеч по-бързи от лъчите златни,\nкоито пъдят утринните сенки\nпо хълмовете! Та нали затуй\nвъв колесницата на любовта\nзапрегнати са бързи гълъбици,\nнали затуй по-вихрени от вихър\nса леките крилца на Купидон!\nНа, слънцето достигна до превала\nна дневния си път. Три дълги часа —\nот девет до дванайсет, — а я няма!\nДа беше с млада кръв и млади чувства,\nтя би хвърчала като лека топка,\nподхвърлена от моите слова\nи върната от неговите! Ах,\nтъй бавни са и мудни тези дърти,\nче някои изглеждат вече мъртви!\nО, слава Богу! Сладка дойко, казвай!\nВидя ли го?… Кажи му да излезе!\nИзлез и чакай пред вратата, Пиетро!\nЕ, дойчице? Но ти изглеждаш мрачна\nПечал ако ми носиш, облекчи я\nсъс весел вид; ако ми носиш радост,\nнедей разваля музиката нежна\nна новините си със тъжен лик!\nСъвсем съм капнала! Да си почина!\nБолят ме костите от туй търчане!\nРазменям с тебе кости срещу вести!\nРазказвай, мила! Миличка, разказвай!\nИсусе, колко бърза! Е, потрай, де!\nНе виждаш ли, че просто нямам дъх!\nКак нямаш дъх, когато имаш дъх,\nза да го кажеш! Думите, с които\nотлагаш свойте вести, са по-дълги\nот вестите, които с тях отлагаш!\nКажи: добри ли са или са лоши!\nПодробностите остави за после!\nДобри ли са, кажи, или не са?\nДобре тогава. Хубав избор си направила, няма що! Не знаеш да избираш мъж, детето ми! Ромео! Намерила кого! Не е за теб той! Може на лице да е по-красив от останалите, но пък краката му са по-стройни, отколкото на всички други. А пък това ръцете му, раменете, тялото… просто не заслужават да се говори за тях, толкова са хубави. Не е кой знай колко учтив, що си е право, но че ще е кротък като агънце, това ти го гарантирам. Хайде, стига ти толкоз! Ей, да не сте обядвали вече?\nНе сме, но всичко туй ми бе известно.\nКакво за сватбата ти каза той?\nО, Божичко, каква глава ме стяга!\nОтвътре чука, сякаш ще се пръсне\nна хиляди парчета! А пък кръста!\nОх, този пусти кръст! Не те е грях\nтака да ме разкарваш да си търся\nсмъртта по улиците! Старост! Старост!\nПрости ми, дойчице, че те измъчих,\nно разправи ми, мила, сладка, скъпа:\nлюбимият ми, той какво ти каза?\nЛюбимият ти, като млад човек — по всичко си личи — учтив, благороден, приятен, мил и положително добродетелен, ми каза… Къде е майка ти?\nКъде е майка ми? Във къщи — где!\nНо ти какви такива ги говориш?\nЛюбимият ми, като млад човек\nучтив и благороден, бил запитал\nкъде е майка ми?\nО, майко свята!\nКак кипва бързо! Сигурно това е\nнапарката за болните ми кости?\nДобре тогава! Отсега нататък\nсама върви при своя хубостник!\nАх, колко шум! Кажи, какво ти каза?\nНа изповед днес можеш ли да идеш?\nТогаз върви оттук при брат Лоренцо.\nЕдно мъжле там чака да направи\nот теб женичка. Ха, кръвта безсрамна\nизби по бузите ти! Виж я само,\nневинната, как в миг поруменя!\nВърви към черквата! Пък аз ще ида\nда взема една стълбичка. По нея\nедно момченце ще се изкатери,\nв едно гнезденце птиче да намери.\nДнес аз ще мъкна тежките неща,\nно ти ще носиш тежко през нощта\nОтивам да си хапна. А пък ти\nнаправо към килията лети!\nИ към мига, сънуван толкоз пъти!\nЛюбима дойчице, благодаря ти!\nКилията на Брат Лоренцо.\nВлизат Брат Лоренцо и Ромео.\nДано небето освети с усмивка\nтоз обред наш, та бъдещият ден\nс печал за него да не ни плати!\nДочул те Бог! Но даже и най-тежка\nпечал да дойде, няма да натегне\nнад радостта, с която ме изпълва\nедна минутка с моята любов!\nСвържи ръцете ни със благослов,\nпък нека прави с нас каквото ще\nсмъртта, убийцата на всяка обич,\nнали ще съм изрекъл: „Тя е моя!“\nнай-бързо става гаден за небцето.\nпо-кротката любов по-дълго трае.\nА, ето я и нея! Как танцуващ\nе ходът й, като че ли не стъпва\nпо камъка! Да, влюбените могат\nда яздят върху нишките въздушни,\nлениво носени от синевата\nна лятото! О, суета сърдечна,\nкак лека си и как недълговечна!\nДобра ви вечер, мой духовни отче!\nРомео за нас двама, дъще моя,\nще ти благодари.\nТогаз и нему\nще кажа „добър вечер“, да не би\nда бъде в много благодарността му.\nО, Жулиета, ако твойта радост\nпрелива като моята и имаш\nдар повече от мен да я опишеш,\nто подслади с дъх нежен този въздух\nи разкажи със говора си пеещ\nза туй неописуемо блаженство,\nкоето аз от теб и ти от мене\nизпитваме сега един до друг!\nЕдно богато чувство се гордее\nсъс свойта същност и не чувства нужда\nот никакви слова. Бедняк е, който\nзнай бройката на своето богатство.\nА моята любов е толкоз много,\nче аз не бих могла да преброя\nдори и половината от нея!\nсветата наша църква да ви свърже!\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 17:01\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 19:16\nГрадината на Капулети.\nПрепускайте по-бързо, огнегриви\nконе на Феб*! Ако ви беше шибнал\n[* _Феб_ (мит.) — друго име на Аполон, едно от главните божества на гръцката митология; бог на слънцето и изкуствата. Неговият образ се слива с този на Хелиос, също бог на слънцето, който бил представян на колесница, дърпана от четворка огнедишащи коне, която сутрин възлизала на изток, а вечер се спускала на запад, в Океана.]\nсинът му Фаетон*, ленивци, щяхте\n[* _Фаетон_ (мит.) — син на Хелиос. Той опитал един ден да кара сам колесницата на баща си, но не удържал огнените й коне и за малко не подпалил земята, за което Зевс го сразил с мълнията си.]\nда се прибирате на запад вече,\nдовлекли подир себе си нощта!\nО, нощ, съюзнице на любовта,\nпростри завесата си пред окото\nна пътника случаен, за да може\nРомео, несъзрян и неодуман,\nда скочи — жарък — в моите ръце!\nЛюбовниците знаят да отслужват\nвълшебния си обред, осветени\nот собствената своя красота;\nа и на сляпата любов подхождаш\nнай-много ти. Ела, о, скромна нощ,\nела, пазачко строга, в черна дреха,\nи научи ме как се губи тази\nпечелеща игра, в която залог\nса две невинности! Във своя мрак,\nкато с качулка за соколче*, скрий ти\n[* _„…като с качулка за сокол че…“_ — Главите на ловните соколи, преди да бъдат пуснати, бивали закривани с нарочни качулки.]\nтаз пърхаща по бузите ми, още\nнемирна кръв, дордето осмелея\nи всичко в любовта за мене стане\nнай-скромна чистота! Ела, о, нощ!\nЕла, Ромео мой! Ела, мой ден\nсред тъмна нощ, защото, знам, ще светиш\nвърху крилете на нощта, по-бял\nот утрин сняг върху крило на гарван!\nлюбим Ромео! А като умре,\nда тачи заслепяващото слънце!\nДворец си купих — гледам го отвън.\nТой купи мене — има ме насън!\nО, този муден ден се точи бавно\nкато нощта пред празника, на който\nдетенцето най-сетне ще излезе\nвъв новите си дрешки!… Ей я, иде!\nВлиза Дойката с въжена стълба.\nТя връща се от него, а пък който\nслучайно каже името „Ромео“,\nза мен е сладкогласен като ангел!…\nЕ, казвай, какво ново! Какво носиш?\nДОЙКАТА _(хвърля стълбата на земята)_\nДа, да, въже за него!\nО, Боже! Какво има? Защо кършиш\nГоркият! Мъртъв! Мъртъв!\nЗагубени сме, миличка! О, Боже!\nНамушкан, умъртвен, убит, издъхнал!\nНима небето може тъй да мрази?\nНебето — не, но твоят мил Ромео,\nтой може! О, Ромео! О, Ромео!\nКой би си го представил! Как можа!\nЗащо ме мъчиш, дяволицо дърта!\nОт изтезание като това\nби изревал и пъкълът! Ромео\nсе е самоубил? Добре ли чух?\nРечеш ли „да“, в миг моята звезда\nвъв мрака ще потъне без следа,\nзащото всички тез „вражда“, „межда“,\n„вреда“, „беда“ са до едно чада\nна твойто „да“! Не ме мъчи поне!\nУмрял ли е? Отвръщай с „да“ и „не“!\nДва къси звука, а за мен от тях\nзависят скръб и радост, плач и смях!\nВидях му раната! Със тез очи!\nБез докачение, ей тука точно!\nТруп! Мъртъв труп! Бял, бял като платно!\nИ целият в съсиреци и кърви!\nКато го зърнах, и ми причерня!\nО, спри, сърце, внезапно обедняло\nдо просешка тояга! Във тъмница,\nочи, загубили лъча си скъп!\nО, да умра! Любима до любим,\nна общия ковчег да натежим!\nТибалт! Тибалт! О, моят пръв любимец!\nВъзпитан! Благороден! Ах, защо ли\nостанах жива, мъртъв да те зърна!\nКаква е тази бърканица твоя?\nУбити са Ромео и Тибалт?\nБезценният ми братовчед и още\nпо-ценният ми мъж? Тръба Господня,\nтръби тогава края на света!\nЩом те са мъртви, кой ще е останал?\nТибалт е мъртъв! А Ромео — пратен\nда е пролял Тибалтовата кръв?\nПролял и още как! Да, той! Той точно!\nО, зъб на зла змия зад цъфнал храст!\nУжасен дракон в златна пещера!\nЗлодей чаровен! Адски херувим!\nОвчица с вълчи зъби! Хищен ястреб\nс пера на гълъб! Всичко най-презряно\nпод облика на всичко най-красиво!\nКакъв изглеждаше — какъв си бил!\nпочтен подлец! Светец със пъклен дух!\nС какво ще пълниш ада си, природо,\nщом дяволските духове заселваш\nвъв рая на такава дивна плът?\nКога тъй грозно слово е било\nобвито в тъй изящна подвързия?\nКак може подлостта да обитава\nВ мъжете не търси\nни чест, ни съвест! Всички до един са\nдвуличници, измамници, лъжци!\nКъде е моят Пиетро? Дай да сръбна!\nОх, тези скърби ще ме състарят!\nПозор и срам за твоя хубостник!\nДа ти излезе пришка на езика!\nСъпругът ми не е роден за срам.\nСрамът срамува се да се покаже\nвърху челото му, защото то е\nпрестол, на който би могла да бъде\nмиропомазана честта, едничка\nкралица на вселената! И аз,\nдив звяр, охулих го!\nчовека, който е за теб убиец\nна братовчед ти!\nА какво? Да черня\nНо той, кръвникът, би погубил теб!\nНазад към своите извори! Вий дан сте\nна мъката — защо сте се завтекли\nкъм радостта ми? Жив е моят мъж,\nи мъртъв — братовчед ми, който би\nубил мъжа ми. Значи, всичко в ред е.\nЗащо тогава плача? Помня, помня!\nПо-зла от новината за Тибалт\nедна-едничка дума ме уби!\nО, как бих искала да я забравя,\nно тя впечатана е в паметта ми,\nподобно пъклен грях във гузна съвест:\n„Тибалт е мъртъв, а Ромео — пратен\nв изгнание!“ „В изгнание“ — туй само\n„в изгнание“ в изгнание изпраща\nсмъртта на десет хиляди Тибалта!\nТибалтовата смърт ми би донесла\nсама не малко скръб, а ако трябва\nедна беда да иде непременно\nс приятелки, за да не й е скучно,\nзащо подир това „Тибалт е мъртъв“\nтя не прибави: „и баща ти също“,\nили: „и майка ти“, или направо:\n„родителите ти“ — макар и тежка,\nтуй би била обикновена скръб.\nНо след „Тибалт“ това: „Ромео — пратен\nв изгнание“ като засада подла,\nизскочила и покосила в миг\nбаща ми, майка ми, Тибалт, Ромео\nи Жулиета, всички с един залп!\n„Ромео във изгнание“ — о, има\nтакава скръб да изразя на глас!\nКъде е татко? Майка ми къде е?\nКъдето целият ви род жалее\nнещастния Тибалт. Да идем там!\nСама върви и с плач трупа му мий!\nКато останете без сълзи вий,\nвсе още сълзи аз безкрай ще роня,\nзащото все в прокуда ще е оня,\nкогото ще очаквам всеки ден!…\nВъже, измами той и теб, и мен:\nлюбовен път от тебе не направи,\nа мен вдовица девствена остави!…\nОтнес го в стаята ми! Да вървим!\nСмъртта ще е за мен жених любим!\nВърви си в стаята! Ще ти докарам\nтаз нощ Ромео! Да те утеши!\nНе чуваш ли? Ще дойде! Той сега е\nпри брат Лоренцо, тоя твой съпруг!\nДа, дай му този пръстен и да знае,\nче чакам го за сетно сбогом тук!\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 19:17\nВ килията на брат Лоренцо.\nВлиза Брат Лоренцо.\nИзлез, излез, уплашени човече!…\nСкръбта се влюби в чара ти, Ромео,\nнещастието се венча за теб!\nРазказвай, отче! Казвай: на какво\nосъден съм? Каква злина незнайна\nподава ми ръка за запознанство?\nДа, ти премного се сдружи с бедите.\nСъдът на княза каза свойта дума.\nИ ме изпраща пред съда на Бога?\nПо-мека е присъдата, която\nизрече той: изгнание, не смърт.\nИзгнание? Смили се! „Смърт“ кажи!\nИзгнанието е за мен по-страшно,\nо, сто пъти по-страшно от смъртта!\nИзгнание! Това не казвай само!\nВ изгнание, но само от Верона,\nа този свят е пъстър и широк!\nО, не! Извън Верона няма свят,\nа само скръб, чистилище и ад!\n„Изгнание от този град“ — туй значи\n„изгнание от този свят“, или\nдруг начин да се каже „смърт“. С туй свое\n„изгнан си“ ти главата ми отсичаш\nна удара й, който ме убива!\nО, смъртен грях! О, зла неблагодарност!\nЗа твоето деяние законът\nпредвижда смърт; но благият ни княз\nнаправи изключение от него\nи замени с изгнание смъртта,\nа ти, слепец, не виждаш милостта му!\nМъчение — каква ти милост! Дето\nе Жулиета, там за мен е раят,\nи в него има право да живее\nи да я вижда всяко куче, котка,\nнищожна мишка; а Ромео — не!\nНа по-голяма почит са мухите,\nкоито се роят край всяка мърша,\nотколкото Ромео. Да, те могат\nда кацат върху бялото вълшебство\nна нейната ръка и да крадат\nнектара свят на скромните й устни,\nкоито сякаш двойно руменеят\nот свян, че се целуват една друга!\nМухите могат, а Ромео — не!\nРомео е в изгнание. Мухата\nвърти се покрай нея, а пък мене\nме гонят, както гони се муха!\nИзгнан съм аз, а пък мухите имат\nсвободен достъп във града! И казваш,\nизгнание и смърт не са едно?\nО, нямаше ли ти по-меко средство\nда ме убиеш — остър нож, отрова —\nосвен това „в изгнание“? Таз дума\nи в ада срещат с вой! Ах, как можа\nти, божият служител, мой учител,\nнаставник, изповедник, утешител,\nда ме разкъсаш с грозния й звук!\nСтой! Чуй ме, луди момко!\n„В изгнание“ — пак туй ще кажеш, зная!\nНе, като лек за него ще ти дам\nна злите мъки сладостното мляко,\nкоето философия зовем.\nВ изгнание ти с нея…\n„в изгнание“! По дявола! Дали\nтаз твоя философия ще може\nда ми направи нова Жулиета,\nда отмени съда или града\nда пренесе в изгнание със мене?\nКато не може, дръж си я за теб!\nИзглежда, лудите са без уши!\nКогато здравите са без очи!\nНе мога ли все пак да поговоря\nза твойто положение?\nЗа да говориш, трябва да го чувстваш.\nДа беше млад и влюбен в Жулиета,\nи току-що венчан, да бе убил\nроднината й; и да те изпращат,\nпламтящ от страст, в изгнание — тогава\nмогъл би да говориш и да скубеш\nкосите си и, проснат на земята —\nтака! — за гроба си да взимаш мярка!\nРомео, ставай! Някой чука! Скрий се!\nНе, никога! Освен ако мъглата\nна моите въздишки ме закрие!\nЧуй, чукат!… Кой е?… Вдигай се, Ромео!\nРомео, ще те хванат!… Ида!… Ставай!\nВърви в читалнята ми!… Ида!… Боже,\nкакви детинщини!… Минутка само!\nКой чука толкова? Какво ви трябва?\nПуснете ме! Дошла съм по поръка\nна мойта господарка Жулиета!\nДобре дошла тогаз!\nРомео де е? Де е господарят\nна господарката ми?\nЕй го, проснат,\nпиян от своите собствени сълзи.\nТогава той със нея се покрива\nтака във всичкото, че ще й влезе\nвъв положението и ще дойде!\nО, сродна мъка! Сходство на скръбта!\nИ тя, горката, също като него\nреве и хълца, хълца и реве!…\nВдигнете се! И дръжте се по-твърдо!\nпред трудността, така де!\nНедейте! Всички ще отдъхнем в гроба!\nЗа Жулиета ли приказваш ти?\nКак тя посрещна станалото? Казвай:\nне ме ли смята загрубял убиец,\nзадето радостта ни опетних\nсъс кръв за нея сродна? Как е? Где е?\nКакво невестата ми тайна казва\nза нашата разкъсана любов?\nКакво ще каже! Плаче, та се къса —\nв постелята се тръшка, скача пак,\nпищи: „Тибалт!“ и после с вик: „Ромео!“\nсе просва възнак!\nСякаш това име,\nизстреляно от смъртоносна цев,\nя е убило, както този, който\nнарича се с туй име, и уби\nроднината! Кажи ми, отче мой,\nкажи ми, във коя презряна част\nна тялото ми обитава туй\nзлокобно име, за да го измъкна\nот крепостта му!\nИзмъква шпагата си.\nКакво си ти? На вид изглеждаш мъж,\nно си плачлив като жена, а буйстваш\nсъс дивото безумие на звяр!\nПриличаш и на трите, а това\nе неприлично и не ти прилича!\nУчудваш ме! Кълна се в своя орден,\nче смятах те за по-благоразумен!\nНе стига че уби Тибалт, сега\nпосягаш и на себе си и с туй\nжелаеш да убиеш и жената,\nживееща единствено чрез тебе!\nВъставаш срещу род, земя, небе,\nщом — рожба и на трите — се опитваш\nда разрушиш единството им в теб!\nПозор и срам! От тях ти надарен си\nнай-щедро с красота, любов и ум,\nно като стар лихварин ги използваш\nпо начин, който знай, не прави чест\nна тези красота, любов и ум!\nТи красотата си превръщаш в кукла\nот мъртъв восък, като тъй отнемаш\nот нея качествата на мъжа;\nклетвопрестъпна става любовта ти,\nкато убиваш крехката онази,\nкоято се закле да любиш нежно;\nумът ти, най-подир, венецът, който\nкраси любов и красота, избухва,\nзле ползван, във ръцете ти подобно\nбарутница на неумел войник\nи ти загиваш, сине мой, разкъсан\nот своето оръжие! Стани!\nСтани, човече! Твойта Жулиета\nе жива, а за нея преди малко\nти бе умрял от страх. Върви ти, значи!\nТибалт те диреше да те убие,\nно ти уби го. Значи, пак върви ти!\nЗаконът, който готвеше ти смърт,\nсмекчи сърцето си. Върви ти пак!\nЦял дъжд от щастие над теб се сипе,\nсъдбата те ухажва, пременена\nв най-скъпите си дрехи, а пък ти\nсе цупиш като глезена девойка\nи бягаш от късмета си! Пази се,\nтакива като теб завършват зле!\nКачи се, както казахте си днеска,\nвъв стаята на своята жена\nи утеши я! Само че внимавай,\nда не поставят стражата, преди\nда си излязъл от града, защото,\nпреварят ли те, няма да достигнеш\nдо Мантуа. Когато бъдеш там,\nще потърпиш, додето разгласим\nженитбата ви, усмирим враждата,\nизмолим милосърдие от княза\nи те извикаме да се завърнеш\nсъс радост многократно по-голяма\nот мъката, с която заминаваш!…\nТи, жено, тръгвай! Нека Жулиета\nнаправи тъй, че всички да си легнат\nпо-рано днес — скръбта ще ги приспи.\nРомео ще пристигне, тъй кажи й.\nО, Боже, бих стояла цяла нощ\nда слушам мъдрости! Голямо нещо\nе туй, учеността!… Ще кажа, значи,\nна господарката да ви очаква.\nКажи й! И кажи й, че готов съм\nда чуя справедливия й съд.\nДойката тръгва и пак се връща.\nУф, старост! Този пръстен е от нея.\nВземете го! И не губете време!\nС каква надежда този дар ме огрява!\nВърви! На добър път! Повтарям: трябва\nтаз вечер преди стражата да бъдеш\nизвън града или пък утре рано\nда се измъкнеш преоблечен. Тръгвай!\nДокато чакаш в Мантуа, по твоя\nприслужник ще ти съобщавам всичко,\nкоето става тук! На добър час!\nЕ, хайде! Дай ръка, че става късно!\nЦял час тъй аз стоял бих на колене,\nако не бе едно небе пред мене!\nВлизат Капулети, Синьора Капулети и Парис.\nТакава завъртя ни, драги графе,\nче нямах случай да говоря с нея.\nТе много се обичаха с Тибалт.\nА пък и аз обичах го. Съдба!\nКакво да правиш, всички ний сме смъртни.\nСега е късно. Легнала е вече.\nПризнавам, че ако не бяхте вие,\nи аз да съм в леглото си от час.\nДа, да, додява, който се годява\nв жалейни дни. Синьора, лека нощ!\nИ поздравете дъщеря си!\nА утре сутрин ще говоря с нея.\nСега се е затворила в скръбта си.\nНо аз, мой графе, отсега ще дръзна\nда ви предложа нейната любов.\nТя волята ми няма да пречупи.\nАз вярвам в туй! Какво ти вярвам — знам го!\nЖена, преди да легнеш, навести я\nвъв стаята й — нека чуе вече\nза любовта на драгия ни Парис\nи затова, че — слушаш ли ме? — в сряда…\nНо чакай! Днес какво сме?\nКак? Понеделник? Хм, тогава сряда\nе малко рано. Нека е четвъртък.\nВ четвъртък, значи, тя ще се венчае\nза скъпия ни граф. А вие, синко,\nготов ли сте? Или да поотложим?\nЩе бъде скромно. Само между свои.\nЗащото, ако вдигнем шумна сватба\nтъй скоро след Тибалтовата смърт,\nще кажат, че не тачим паметта\nна сродника си. Половин дузина\nпоканени и толкоз. Във четвъртък.\nО, само туй, че\nбих искал тоз четвъртък да е утре!\nТогава тръгвайте! Четвъртък, значи…\nТи, жено, говори със Жулиета,\nпреди да легнеш, и я подготви\nза предстоящия й сватбен ден.\nДоскоро, графе!… Запалете свещи\nвъв стаята ми! Толкова е късно,\nче още малко и ще стане рано!\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 19:18\nГоре на прозореца се показват Ромео и Жулиета.\nНима си тръгваш? Има още време\nдо утрото! Не беше чучулига,\nа славей, вярвай, славей туй, което\nпрониза боязливия ти слух.\nТой пее нощем в клонките на нара.\nПовярвай, беше славей, мили мой!\nНе, беше чучулигата. Така\nзвъни вестителката на зората.\nНе беше славей. Погледни, любов,\nкак злобните лъчи поръбват вече\nредеещите облаци на изток.\nНощта гаси свещите си и, румен,\nденят наднича, вдигнал се на пръсти,\nзад планините. Трябва да вървя.\nСмърт чака ме, ако остана тук!\nНе, туй не е денят. Това е друг,\nотделен плам, от слънцето излъхнат,\nда те предшества като факлоносец\nвъв пътя ти към Мантуа таз нощ.\nЗатуй не бързай! Имаш много време!\nТака да бъде! Нека смърт ме вземе!\nЩастлив я чакам, щом я искаш ти!\nОназ дрезгавина не е окото\nна утрото, а някакъв отблясък\nот лунния светлик; тоз вик в небето\nчуй! Чу ли го? — не е от чучулига,\nне, то е славей. Нека той възслави\nсмъртта, която е добре дошла!…\nДа си побъбрим, ангел мой, ела!\nКакво ти е? Денят е тъй далече!\nНе е! Не е! Върви си! Ден е вече!\nИ чучулига зла е туй, което\nс нестройни крясъци дере небето!\nУж сладкопойна, а какво горчиво\nстрадание ни носи песента й!\nОчи със жабата била сменила* —\nда беше разменила и гласа си,\nпонеже той със своя утрин звук\nжестоко ни дели един от друг!\nВърви, върви, любими! Вече съмва!\n[* _„…Очи със жабата била сменила…“_ — Понеже жабата има големи очи, а чучулигата — малки, народното поверие казвало, че те са се разменили. Жулиета би желала да чуе вечерното квакане на жабите вместо песента на утринната чучулига.]\nЗа други съмва, а за нас се стъмва!\nВлиза — откъм стаята — Дойката.\nЖулиета! Ей, Жулиета?\nСлед малко майка ти ще бъде тук!\nНавън е светло! Миличка, внимавай!\nТогава: ден, ела! Живот, прощавай!\nЕдна целувка и се спускам, мила!\nИ тъй да ме напуснеш имаш сила,\nо, мой любовнико, съпруже мой!\nПиши ми всеки ден от всеки час!\nДа, тъй го казвам, тъй като без тебе\nкогато се завърнеш!\nПри всеки сгоден случай занапред\nот мен ще имаш вести и привет!\nАх, вярваш ли, че ще се видим пак?\nРазбира се! И някой ден с усмивка\nще си припомняме за тези сълзи.\nО, Господи! Предчувствувам беда!\nИзглеждаш ли ми тъй или си бледен?\nИ ти си бледна. Мъката ни пие,\nСъдба, наричат те непостоянна —\nзащо тогава постоянно мъчиш\nтоз, който ми се кле във постоянство?\nБъди непостоянна и когато\nпри тебе постои ден-два, пусни го\nза постоянно тук!\nСИНЬОРА КАПУЛЕТИ _(отвън)_\nНе спиш ли, дъще?\nКой вика? Боже! Майка ми! Дали\nне си е още легнала, или\nе вече станала? Защо ли иде?\nВлиза Синьора Капулети.\nКакво ти има, дъще?\nЗле съм, майко.\nС тях гроба му ти няма да размиеш.\nСпри! Малко плач е знак за много обич\nно много плач е знак за малко ум.\nБе близък мой тоз, който ме напусна;\nзатуй аз плача!\nНяма с плач да върнеш\nплачът не ме напуска!\nЗнам те, плачеш\nне толкоз за Тибалт, а затова, че\nзлодеят, който го уби, е жив!\nРомео! Как „какъв“!\n„Ромео“ и „злодей“ са разделени\nот цяла бездна!… Бог да му прости!\nПрощавам му от все сърце. И все пак\nдруг никой тъй сърцето ми не мъчи!\nЗащото знаеш, че живее нейде!\nА е далеч от моите ръце!\nДа трябваше аз само да му плащам!\nЩе му платим, бъди спокойна, дъще!\nСега във Мантуа живее той —\nаз там ще пратя свой доверен, който\nна гости на Тибалт; а туй, аз вярвам,\nще те задоволи.\nДа, аз не мога\nда се почувствувам задоволена,\nпреди да съм видяла тук до мен\nРомео… Мъртъв!… Мъртъв е духът ми,\nзаради близкия ми, майко моя!\nВий намерете ми човека само,\nпък аз отровата ще му приготвя\nтакава, че когато я приеме,\nРомео да заспи спокоен сън!\nКак мразя да дочувам това име\nи да не мога да излея тази\nлюбов, която на Тибалт дължа,\nвърху едва разцъфналото тяло\nна този, който го е умъртвил!\nОт тебе средството, от мен човека.\nНо аз ти нося радост, дъще моя!\nНавреме ще е тя сред толкоз скръб.\nКаква е? Съобщете ми я, майко!\nКакъв грижлив родител имаш, дъще!\nСкръбта ти за да пръсне, той ти готви\nнечакан празник, за какъвто, вярвай,\nне сме мечтали нито ти, ни аз!\nНаистина ли? И какъв е той?\nвъв него своя радостна съпруга!\nПък аз кълна се в храма и в светеца,\nче ще се радвам да си вземе друга!\nЗащо е нужно да се бърза толкоз?\nНе е отворил дума за годеж,\nа вече ще ме води пред олтара!\nКажете на баща ми, скъпа майко,\nче аз не ща да се омъжвам още\nи че, повярвайте, бих предпочела\nРомео — към когото аз си зная\nкакво изпитвам! — пред един такъв\nграф Парис! Няма що, чудесен празник\nБаща ти иде! Нека сам те чуе!\nЩе те научи той да се опъваш!\nВлизат Капулети и Дойката.\nПри залез слънце чести и понятни\nса капките роса, но — Боже мой! —\nоткак залезе слънцето на брат ни,\nпроля ти, дъще моя, дъжд-порой!\nЕ, стига вече! Сякаш водоскок!\nПреставай, хайде! Уж такава дребна,\nа в теб се крие цяла морска буря:\nочите ти море са, непрестанно\nвъв приливи и отливи на сълзи;\nприлично на злочеста платноходка\nе тялото ти, плаващо сред тях;\nа — вихри сякаш — твоите въздишки\nведно с вълните ще те съкрушат,\nако във кратко време не настъпи\nспасително затишие!… Ти, майко,\nпредаде ли й волята ни, а?\nПредадох я, но тя не ще да знае!\nЗа гроба си дано да се венчае!\nКакво? Какво? Я, повтори го пак?\nНе ще да знае ли? Не се гордее?\nНе ни е благодарна за това, че\nна недостойна като нейна милост\nнамерили сме тъй достоен мъж?\nНе, горда — не, но благодарна — да.\nСъс лошото не мога да съм горда,\nно благодарна съм ви, като зная,\nче с него сте ми мислили доброто.\nЯ, пак да чуя! Как? Я, как го рече!\nЩе ми предава логики на мене!\nБила ни благодарна, но не горда!\n„Не мога — мога!“ Хубостница недна!\nТез твои „благодарни-млагодарни“\nи „горди-морди“ да ги прекратиш,\nкрасавице, и тез краченца виж\nда са готови, за да те докарат\nчетвъртък в черква, че ако не,\nще те закарам в клетката, в която\nразвеждат курвите! Вън, мършо бледа!\nСтига! Полудял сте!\nНа колене ви умолявам, татко!\nИзслушайте ме! Само една дума!\nРазвратница! Върви да се обесиш,\nпачавра със пачавра! И повтарям:\nза черквата готви се или хич\nнедей ми се явява пред очите!\nМълчи! Не говори! Не възразявай!\nЧе както ме сърбят ръцете!… Жено,\nоплаквахме се, че с едничка рожба\nнебето беше ни благословило,\nа то излезе, че и тя е много\nи че били сме прокълнати с нея!\nМарш, кучка с кучка!\nГрехота е, дето\nтака наричате я, господарю!\nДа я закриля Господ!\nВиж я ти,\nСиньора Мъдрост! Бягай да клюкарстваш\nсъс сватите си!\nЧе какво съм рекла?\nЧовек да не продума!\nТук ще мълчиш! Раздавай ум на чашка\nсъс стринките си!\nСвето причастие! Ще полудея!\nПо всяко време — час, минутка, миг —\nна работа, сред отдих, денем, нощем,\nвъв общество и сам, едно съм мислил:\nда я омъжа! И сега, когато\nсъм й намерил благородник, знатен,\nзаможен, млад и който, освен туй,\nе пълен — нещо повече — натъпкан\nсъс качества, изобщо мъж-мечта,\nда вземе тази кукла, тази цивра\nда вика: „Не го искам за съпруг“,\n„Не ми харесва“, „Още ми е рано“,\n„Простете ми.“ Аз ще ти дам едно\n„Простете ми“, ако не се оправиш!\nЩе те изпратя тебе да пасеш,\nкъдето щеш, но не във моя дом!\nТи ме познаваш, аз не се шегувам!\nОпичай си ума! Четвъртък ей го:\nако желаеш да те имам своя,\nще бъдеш тъй добра да вземеш тоя,\nкогото съм избрал; ако ли не,\nще съм без жал, дори на колене\nда ми се молиш! Не! Кради, проси,\nпукни сред път или се обеси —\nаз няма никога да те призная\nза своя дъщеря и няма толкоз\nот моите имоти да ти дам!\nПомни ми думата и размисли си,\nзащото аз ще знам да я сдържа!\nО, няма ли над облаците милост,\nкоято да надникне в мойта скръб?\nНе ме отблъсквайте, о, майко моя!\nПоотложете сватбата за месец,\nза седмица! Ако това не може,\nто застелете брачното ми ложе\nвъв гробницата, дето спи Тибалт!\nНедей ми говори! Не те познавам!\nПрави каквото щеш! Аз скъсвам с теб!\nО, Боже! Дойчице, какво да правя?\nСъвет ми дай: мъжът ми е тук долу,\nа мойта клетва — горе. Само той,\nоставяйки земята, би могъл\nоттам да ми я спусне, не дай Боже!\nАх, посъветвай ме! Защо небето\nприлага толкова ужасни клопки\nза същества тъй слаби като мен!\nКажи ми нещо! Нямаш ли една\nИмам! Как да нямам!\nРомео е в изгнание и аз\nглавата си залагам, ако той\nпосмее да се върне да те иска!\nНай-много да довтаса тука скришом.\nИ тъй като понеже е така,\nто, мене ако питаш, взимай графа!\nМъж и оттатък! Тоя твой Ромео\nпред него е парцал! Как само стреля\nсъс погледа, ще кажеш: млад орел!\nДа пукна, ако тоя втори брак\nне е късмет за теб, защото графът\nкъде-къде е по-добър от твоя\nпредишен мъж! И после той е мъртъв,\nили ако не е — все туй, защото\nне върши работа, макар и жив!\nКажи ми, от сърце ли ми говориш?\nИ от душа! Ако те лъжа, нека\nотида в ада!\nТи даде ми надежда и аз искам\nнебето да се вслуша в твойте думи.\nВърви при майка ми и й кажи,\nче съм отишла да се изповядам\nпри брат Лоренцо за това, че днеска\nПроклета врачка! Дяволица гнъсна!\nКое е по греховно: че ме кара\nда изменя на брачната си клетва\nили че хули моя мъж с езика,\nсъс който го разхвалваше преди?\nЩе ме съветва! Отсега нататък\nдалеч от мен! Отивам при отеца.\nБез цяр ако се върна и оттам,\nда си отида от света ще знам!\nВлизат Брат Лоренцо и граф Парис.\nВ четвъртък? Много скоро, господине!\nТъй иска тъстът ми, а аз не ща\nна бързането му да преча с бавност.\nНо казвате, че вам не е известно\nкакво тя мисли. Туй не е добро.\nТя тъй без мярка плаче за Тибалт,\nче нямах как за обич да продумам.\nВенера, отче, мъчно се усмихва\nв почернен дом. Но нейният баща,\nбоейки се, че младата й скръб\nдобива застрашителни размери,\nразумно пожела да спре потопа\nна сълзите й, който се надига\nв самотността и може би ще спадне\nв задружния съпружески живот.\nСега узнахте, отче, защо трябва\nда ускорите нашата венчавка.\nБРАТ ЛОРЕНЦО _(настрани)_\nБих искал да не зная защо трябва\nда я забавя!… Ето я и нея!\nДобрутро, моя прелестна невясто!\nТакава ще ви бъда пред олтара.\nВ четвъртък и това ще стане, драга!\nВиж, туй е вярно!\nНа изповед ли идеш при отеца?\nНе искайте да ви се изповядвам!\nПризнай пред него, че обичаш мен!\nОтдавна знае той кого обичам.\nЩастливецът съм аз, нали е тъй?\nАко е тъй, добре е да го чуе\nотецът не пред вашето лице.\nНо твоето лице повяхва в сълзи!\nСълзите няма да му навредят —\nто никога не е било красиво.\nС тез думи ти обиждаш го по-тежко\nотколкото уврежда го плачът ти!\nОбида няма в истината, графе,\nи аз си му я казвам във лицето.\nНо то след малко няма да е твое!\nТо и сега не ми принадлежи!…\nСвободен ли сте вече, благи отче,\nили да дойда пак подир вечерня?\nСвободен съм, умислена ми дъще.\nЩе извинявате, любезни графе!…\nОпазил Бог, да ви попреча с нещо\nна святата беседа! Жулиета,\nв четвъртък сутринта ще ви разбудя.\nОт мен вземете таз целувка свята!\nАх, бързо, отче, затвори вратата\nи тук ела, да плачеш с мен, нещастна,\nбез помощ, без надежда, без утеха!\nО, Жулиета, зная твойта мъка.\nИ моята глава не я побира!\nУзнах, че твоят татко е решил\nда те венчае с графа във четвъртък!\nНе казвай, че го знаеш, щом не знаеш\nда кажеш как да го предотвратя!\nАко във твоя разум няма помощ,\nкажи, че в мойта твърдост има разум,\nи аз ще си помогна с този нож!\nБог двете ни сърца във обич сплете,\nти в брачна връзка свърза ни ръцете;\nи знай, пресвети отче, че преди\nръката ми нов подпис да постави,\nпреди сърцето ми да се отметне,\nтуй тук предателството им ще спре.\nЗатуй от своя многодетен опит\nдири съвет, че инак между мен\nи невъзможното тоз хладен съдник\nбез бавене ще разреши въпроса,\nот който твойта възраст и изкуство\nне са могли да ми посочат изход.\nНе се бави! Жадувам да изчезна,\nщом ползата от теб е безполезна!\nНе бързай, дъще! Виждам лъч надежда,\nно нейният успех е свързан с план\nотчаян като случая, от който\nтой сам е излаз: щом намериш сили\nда се убиеш, за да не приемеш\nвенчилото с граф Парис, вероятно\nще имаш смелостта да се подложиш\nна нещо друго, близко до смъртта.\nГотова ли си? Ако да, кажи ми,\nи мисля, че ще имам лек за теб.\nО, заповядай ми, и аз ще скоча\nот най-висока кула; изпрати ме\nв свърталището на крадци среднощни;\nмушни ме във гнездо на пепелянки;\nс верига прикови ме към стръвница;\nспусни ме в костница, догоре пълна\nс пищяли и със черепи беззъби,\nили във пресен гроб, под общ саван\nс покойника; да, всички тез неща —\nкоито нявга, само споменати,\nса ме изпълвали със страх — сега,\nкажи ми само, и ще ги извърша\nбез колебание, за да остана\nсъпруга на любимия си мъж!\nТогава чуй: иди си у дома,\nкажи на свойте, че приемаш графа\nи дай си весел вид. А вечерта\nпред сватбата ви — тоест утре вечер —\nпредлог си намери да си самичка,\nкогато ще си лягаш, и недей\nда пускаш дойката да спи при теб.\nДръж тази стъкленичка и в леглото\nизпий й съдържимото до капка!\nЩом сториш го, по всичките ти жили\nще протече студен и сънен ток;\nразмереният удар на сърцето\nще се забави; пулсът ти ще спре;\nни дишане, ни топлина ще казват,\nче жива си: трендафилът на твойте\nстрани и устни ще повехне в миг\nдо цвят на пепел и ще се затворят\nпрозорците на твоите очи\nкато при смърт; във трупна вкочанялост\nкато от сладък сън ще се събудиш.\nТака, на утрото, когато дойде\nженихът да те вземе, ти ще бъдеш\nвсе още мъртва, и по обичая\nв разкошни дрехи и в открит ковчег\nще те положат в гробницата древна\nна Капулетите. А дотогава\nаз вече ще съм писал на Ромео\nза плана ни и той ще дойде тук,\nза да присъствува със мен на твойто\nпробуждане и да те отведе\nвъв Мантуа преди зори. Така\nлекът ми от срама ще те опази,\nако не се пречупи твърдостта ти\nот нерешителност и женски страх.\nО, дай го! Дай! За страх не говори!\nВземи го! Тръгвай и бъди безстрашна!\nПък аз ще пратя по един монах\nписмо във Мантуа до твоя мъж.\nЛюбов, ти дай ми свойта сила скрита,\nа силата ще ми даде защита!\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 19:20\nВлизат Капулети. Синьора Капулети, Дойката и Слуги.\nВърви и ги кани по този списък!\nПърви слуга излиза.\nТи бягай да намериш двайсетина\nнай-опитни готвачи! И внимавай!\nЗнам ги на пръсти, господарю! А които не знам, ще ги подложа на пръстната проба.\nКаква е тази проба?\nАми нали се казва: „Лош готвач пръсти не облизва.“ Който не си облизва пръстите, няма да го взема!\nВтори слуга излиза.\nМай няма да успееме със всичко.\nКъде е Жулиета? При монаха?\nНа изповед при него, господарю.\nТова е хубаво. Дано я вкара\nвъв пътя, тази щура твърдоглавка!\nПристига, ей я! И каква засмяна!\nКъде се губи, малка инатчийке?\nКъдето се научих да се кая\nза упоритото си непокорство\nкъм вас и волята ви. Брат Лоренцо\nми нареди да ви поискам прошка\nна колене. Простете, господарю!\nОт днес нататъка ще се оставям\nда бъда направлявана от вас.\nТи бягай, съобщи това на графа!\nТоз възел ще го стегнем още утре!\nАз срещнах графа при отец Лоренцо\nи в рамките на скромността му дадох\nда разбере сърдечното ми чувство.\nВиж, туй ме радва! Хубаво! Вдигни се!\nТъй трябва!… Казах, бягайте за графа!\nДа дойде бързо! Още ли сте тука?…\nДа, този брат е истински светец.\nВерона цяла му е задължена!\nЩе дойдеш ли във стаята ми, дойке,\nда ми помогнеш да реша кой накит\nда сложа утре?\nВдругиден, не утре.\nНе, утре, утре! Тръгвай с нея, старо!\nЖулиета и Дойката излизат.\nКога ще се приготвим? Вече нощ е!\nБъди спокойна! Като се запретна,\nнабързо ще сколасаме със всичко!\nТи помогни й в избора на дреха,\nпък аз ще мина тази нощ без сън.\nСега ще видиш!… Този път аз сам\nще домакинствам!… Хей… Кои са тези?\nЕ, нищо! Ще отскоча сам да кажа\nна графа, че венчавката е утре.\nОлекна ми, откакто се разбра, че\nомекна нравът на това глупаче!\nВ стаята на Жулиета.\nВлизат Жулиета и Дойката.\nДа, тази рокля най ще ми отива,\nно, моля ти се, мила, остави ме\nтаз нощ сама! Аз трябва да отправя\nбезброй молитви към небето горе,\nдордето го склоня да се усмихне\nкъм моята душа, която — знаеш —\nе грешна и почернена от срам!\nЗаети ли сте? Трябва ли ви помощ?\nНе, майко моя. Вече имам всичко,\nкоето ми е нужно. Ще ви моля\nтаз нощ да ме оставите сама.\nВземете дойката, да ви помогне,\nзащото сигурна съм, че до утре\nмиг няма да се спрете.\nСпокоен отдих, мила! Той ти трябва.\nИзлиза заедно с Дойката.\nПрощавайте! Бог знай кога със вас\nотново ще се срещнем. Ах, усещам\nпо жилите ми да минава вече\nужасен хлад, от който прималявам!\nЩе ги извикам да ми вдъхнат смелост!\nЕй, дойке!… Но защо ли ми е тя?\nЕла, о, стъкленичко!\nАми ако изобщо не подейства?\nЩе трябва да отида пред олтара!\nНе, ти ще ме спасиш! До мен легни!\nПоставя до себе си кинжала.\nКакво ли пък, ако във нея има\nотрова, със която този старец\nжелае хитро да убие мен,\nза да не бъде сам опозорен,\nзадето ни е свързал със Ромео?\nВъзможно е! Не, не, не е възможно!\nЦял свят го знае като свят човек!\nАми ако събудя се самичка\nот смъртния си сън, преди Ромео\nда е дошъл да ме освободи?\nО, грозна мисъл! Зная, ще умра\nот задушаване в онази дупка,\nв която сигурно не влиза лъх\nсвободен въздух! Пък и да намеря\nкакво да дишам, няма ли, когато\nпредставя си, сред нощ и смърт, че съм\nвъв древното вместилище, в което\nса сбрани костите на всички мои\nпредци, погребвани от векове;\nв което, току-що положен, гние\nпод бял покров убитият Тибалт;\nв което — казват — призраци среднощ\nизлизали… о, няма ли, когато\nсе съживя сред миризми на гнилоч\nи писъци, подобни на онези\nна мандрагората*, които — казват —\nдовеждали човеците до лудост…\nО, няма ли сред целия тоз ужас\nда се побъркам и да затанцувам\nнад костите на своите деди,\nда раздера покрова на Тибалт\nи с кокала на някой свой прадядо\nда пръсна полуделия си мозък?\nО, виждам братовчед си да преследва\nвиновника за неговата смърт!\nСтой, стой! Тибалт! Ромео, бягай, бягай!\nЗа тебе пия, о, любими мой!\n[* _Мандрагора_ — Според поверието корените на това екзотично растение, на което били приписвани различни целебни и магически свойства, имали форма на човешко тяло и стенели при изскубване.]\nПада в леглото си.\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 19:21\nНа, дръж ключовете, донес подправки!\nСладкарят иска дюли и фурми.\nПо-бързо! Вторите петли пропяха!\nМинава три — камбаната удари!\nАнджелика, недей пести месото\nЯ си полегнете!\nКакво току се пъхате навред!\nА утре ще сте болен!\nТи не бой се!\nДруг път по цели нощи не съм мигвал\nи нищо ми е нямало!\nмишкувал сте, ала сега ще спите,\nзащото вашата жена не спи!\nЖена ревнива здравето разбива!\nВлизат Слуги, които носят кошници, дърва.\nНе зная, господарю.\nЗа кухнята там нещо.\nТова не са дърва! Върви за сухи!\nПопитай Пиетро, той ги знае де са.\nТя, моята глава, е, господарю,\nпо дървената част. И сам ще мога!\nДобре го рече! Духовит простак!\nЩе те направя главен дървеняк!\nНо бързай, че да няма дървен господ!\nБрей, съмва вече! Графът, току-виж,\nпристигнал с музиката!\nЕй го, на!\nХей, жено! Дойке! Глухи ли сте? Идат!\nВлиза отново Дойката.\nБуди Жулиета! Помогни й бързо\nда се докара! Аз ще поприказвам\nсъс младоженеца. Не се влачи!\nТой вече е пред къщи! Бързай, бързай!\nХей, господарко! Жулиета! Жули!\nИ как дълбоко е заспала само!\nДа ти е жал да я събудиш просто!…\nХей, агънце! Сънливке! Хайде, ставай,\nче сватбата те чака!… Нито дума!\nХа, запасяваш се! И умно правиш,\nзащото гарантирам ти, че графът\nрешил е — хе, и бас държа, че твърдо! —\nминутка да не ти даде за сън\nпрез идващата нощ!… Прости ми, Боже!\nУста греховна!… Колко здраво спи!\nНо трябва да я будя… Жулиета!\nХей, Жулиета! Е, щом искаш, нека\nда те завари графът, както спиш.\nВнимавай само да не ти… О, Боже!\nОблечена! И с дрехите в леглото!\nМакар насила, но ще я събудя…\nХей, ставай! Жулиета! Жулиета!\nО, Боже! Помощ! Мъртва! Помощ! Мъртва!\nО, да не бях се раждала! О, малко\nда сръбна! Господарю! Господарко!\nЗащо крещиш така?\nО, черен ден!\nО, вижте, вижте!\nДетето ми! Животът ми! О, Боже!\nО, събуди се! Отвори очи!\nВърни се към живота или аз\nще дойда с тебе! Помощ!… Викай помощ!\nКъде е дъщеря ти? Графът чака!\nОтиде си! Предала дух, горката!\nУмряла е! Умряла е! О, Боже!\nКакво говорите, бе? Я да видя!\nО, Господи! Студена като лед!\nВдървила се е! Пулсът й не бие!\nЖивотът е напуснал тези устни!\nСмъртта студена като ранен скреж\nпопарила е скъпото ни цвете!\nО, неизмерна скръб!\nО, скръб, която караш ме да викам,\nа стисваш гърлото ми да немее!\nВлизат Брат Лоренцо, Граф Парис и свирачи.\nГотова ли е булката за черква?\nДа иде — да, но не и да се върне!\nО, сине мой, в предсватбената нощ\nСмъртта преспа със твоята невеста!\nДа, оня, костеливият с косата,\nте изпревари и отне цвета\nна годеницата ти и ми стана\nомразен зет, ненавистен наследник!\nДа, той сега празнува сватба с нея,\nа аз умирам и ще завещая\nживот, имот, каквото имах — нему!\nЗатуй ли тъй жадувах тази утрин,\nта тази гледка тя да ми дари?\nПроклет, злочест, омразен, пъклен ден!\nЧас, най-злочест от всички часове,\nкоито времето е извървяло\nвъв морния си друм! Едно ми беше,\nединствено за радост и разтуха,\nи ето че смъртта ми го отне!\nО, мъка, мъка! О, ужасна мъка!\nО, черен ден! Най-черният от всички,\nкоито виждала съм досега!\nОтде се взе, о, зъл, омразен, грозен,\nневиждан до ден-днешен черен ден!\nО, аз — презрян, оплют, разбит, отритнат!\nОмразна смърт, от тебе изпреварен,\nограбен подло! Моя невъзвратна!\nБез теб, живот, животът ми е смърт!\nО, аз — осмян, сломен, убит, погребан!\nО, злополучен миг, защо дойде\nда хвърлиш в мрак сияйния ни празник?\nО, чедо мое! О, нещастна моя!\nО, няма го детето ми! О, с него\nпогреба Бог последната ми радост!\nДостатъчно! Скръбта ви става срамна!\nНе воля давайки на шумни вопли,\nневоля се лекува! Таз девойка\nпринадлежеше вам и на небето.\nСега небето има я изцяло —\nи по-добре за нея. От смъртта\nвий свойто не овардихте, а горе\nнебето свойта част от нея пази\nза вечни времена. За вас бе рай\nда се издига тя все по-високо,\nа ето ви, че плачете, когато\nе литнала над облаците в рая!\nЗле любите я, щом от скръб сте луди,\nзащото тя е във блаженство. Знайте,\nщастливи са не тез, които дълго\nживеят на света, а тез, които\nнапускат го в предчувствие на радост.\nИзтрийте сълзите си, поръсете\nсъс розмарин прекрасното й тяло\nи нека — както иска обичаят, —\nя отнесем облечена най-скъпо\nвъв храма Божи! Пред такава смърт\nприродата сълзи обилни лее,\nно на плача й разумът се смее!\nКоето бе за обреда венчален\nза обред ще послужи погребален —\nсвирачите ще свирят скръбни химни,\nгощавката ще стане тъжен помен,\nсмехът ще се превърне в горки вопли,\nвенците ще закичат гробен камък,\nнаопаки ще се обърне всичко!\nСиньоре, влезте си! И вий, синьора!\nВий, графе, също! Всички сбрани тука\nда се приготвят, за да изпроводят\nпокойната до вечния й дом —\nи тъй небето ви обръща гръб,\nне го гневете с неразумна скръб!\nИзлизат всички освен Дойката и Свирачите.\nМай трябва да се вдигаме оттука.\nДа, да, вървете си — сами видяхте,\nче сватбата завърши злополучно!\nАми зло е, като нищо не бе получено!\nСвирачи! Хей, свирачи! „Весело сърце“! Ако ми желаете доброто, изсвирете ми „Весело сърце“!\nЗащо „Весело сърце“?\nЗащото всичко в мен пее „Сърцето ми е скръбно!“. О, изсвирете ми някоя игривичка елегия, да ме развесели!\nНикакви елегии! Сега не е време за музика.\nЗначи, няма да свирите, а?\nТогава ще ви дам, което ви се полага.\nВсичко без остатък, само че не в жълтици, а в ритници. Защото досега не съм чувал такова невярно свирене!\nПък аз не съм виждал такова лакейско носовирене!\nТогава ще почувстваш лакейския ми нож върху кожата си! Ще те направя само на четвъртинки и осминки! Ще ти свиря „до-ре-ми“, до-като ре-внеш: ми-лост!\nПък аз ще ти изпея такова „сол-си-ла“, че да ти излезе сол-ено, си-не ла-кейски!\nЯ си скрий острия нож и измъкни острия си ум! Почвай, да те видим!\nДобре! И без нож ще ви направя на тънки резенчета! Дръжте се!\n„Когато мъка тягостна и скучна\nобхване ни във своя тъжен плен,\nедничка музиката среброзвучна…“\nХа сега де! Кой ще каже защо е „среброзвучна“? Защо точно „сребро…“, а не друго? Какво ще кажеш ти, Симон — Котешко черво?\nАми че защото звукът на среброто е добър за ухото.\nНе е лошо! А ти какво ще кажеш, Хю — Конски косъм?\n„Среброзвучна“, защото звучи зарад среброто.\nИ това не беше лошо! А ти какво ще кажеш, Джеймс — Кучи вой?\nАми не знам какво да кажа.\nО, прощавай, забравих, че ти си певецът! Добре, ще кажа аз отговора вместо теб. Казва се така, защото някои музиканти, като не получат сребро, да им звучи в джобовете, и тогава мъка тягостна и скучна обхване ги във своя тъжен плен…\n„… едничка музиката среброзвучна\nповдига им духа опечален!“\nПустият му хитрец, да пукне макар!\nЗарежи го! Хайде да влезем! Ще изчакаме опечалените и ще си хапнем за Бог да прости!\nthe eternal kid. on Пет 14 Окт 2011, 19:22\nУлица в Мантуа.\nКълна се, ако трябва да се вярва\nна блазнещите сънища, на път са\nприятни вести. Малкият тиран\nна моето сърце е седнал весел,\nлюлеейки крачка, на своя трон\nи чудна лекота цял ден ме носи\nна педя от земята! Боже мой,\nсънувах, че съм мъртъв — странен сън:\nуж мъртъв, а съзнавах го! — и ето,\nлюбимата ми дойде и с целувка\nми вдъхна жива сила и аз станах\nи се почувствах като император!\nКаква ли сладост крие любовта\nв действителност, щом сянката й само\nе толкоз сладка!\nВести от Верона!\nРазказвай, Балтазар! Навярно носиш\nписмо от брат Лоренцо? Как е мойта\nлюбима Жулиета? А баща ми?\nЖена ми как е? Питам пак, защото,\nщом тя добре е, всичко е добре!\nТогаз кажете, че добре е всичко,\nзащото вече е добре и тя.\nПрекрасната й плът е под земята,\nбезплътният й дух — във небесата!\nВидях, като я вмъкваха с ковчега\nв семейната им гробница и бързо\nнасам препуснах, за да ви го кажа.\nПоръчахте ми да ви нося вести —\nпростете ми, че първата е таз!\nКакво говориш?… О, тогава аз,\nзвезди планети, викам ви на бой!…\nТи знаеш де живея — донеси ми\nхартия и перо! И наеми\nконе веднага! Тръгваме таз нощ!\nНедейте бърза, господарю мой!\nТоз бледен лик, тоз поглед предвещават\nМълчи! Какво разбираш!\nВърви и направи каквото казах!\nНе носиш ли писмо от брат Лоренцо?\nНищо. Хайде, тръгвай!\nПомпи конете! Аз ще те настигна!\nТаз нощ ще спя до тебе, Жулиета!…\nНо как?… Аха!… О, грозен грях, как бърже\nти хрумваш на отчаяната мисъл!\nСега си спомням: нейде тук търгува\nедин аптекар. Скоро го видях\nда сбира билки, целият във дрипи,\nс надвесени над хлътнал поглед вежди,\nот глад и недоимък заприличал\nна страшен скелет; в бедната му лавка,\nосвен един натъпкан крокодил\nи костенурка някаква, и сбирка\nот уродливи риби, беше голо:\nпо лавиците мъдреха се само\nкутийки празни, глинени гърненца,\nмехури с течности, връвчици гнили,\nмухлясали листа от розов цвят,\nкесийки семена — и всичко туй\nизложено, за да изглежда стока!\nКато видях таз бедност, аз си казах:\n„Ако е нужна някому отрова,\nмакар във Мантуа да се наказва\nсъс смърт продажбата й, тук за него\nще се намери нужното!“ Тогава\nне мислех, че аз сам ще имам нужда\nот тоз нуждаещ се. Май точно тука\nму беше лавката. Ах, днес е празник —\nзатворил е!… Аптекарю! Ехей!\nКой толкова крещи?\nЛичи си, че си беден. Тука има\nчетирисет дуката *. Срещу тях\nпродай ми грам отрова, но с такова\nужасно действие, че мигновено\nпо всички жили да протича, тъй че\nотчаялият се от тоз живот\nда рухне като труп, а от трупа му\nдухът да излети тъй бързо, както\nлети възпламененият барут\nот гърлото на топ! Е, дръж и давай!\n[* _Дукат_ — венецианска златна монета от XIII в., разпространила се по-късно из пяла Европа.]\nКаквото искаш, имам; но когото\nзаловят, че търгува със отрова\nвъв Мантуа, наказват го със смърт!\nТъй беден и окаян, а все пак\nне ти се мре, а? Виж се, жалък просяк,\nпо бузите ти глад е издълбан,\nв очите ти оскъдица се гърчи,\nпрезрение привежда ти плещите —\nсветът ти е враждебен и законът,\nот него писан, ти е също враг.\nБогат да си той право не ти дава\nти наруши го с ей това тогава!\nНе волята ми, а гладът отстъпва.\nИ аз на него плащам, не на нея.\nКапни това в каквато искаш течност,\nизпий го и дори да имаш сила\nза двайсетина, ще се видиш мъртъв!\nА ето и за теб. Това е злато —\nотрова за човешките души,\nкоято върши повече убийства\nна този скапан от поквара свят,\nотколкото сместа, която ти\nне бива да продаваш! Аз на теб\nпродадох ти отрова, а не ти —\nна мене, драги!… Сбогом! И дано\nсе поохраниш!… А пък ти до гроба\nна Жулиета ще ме придружиш —\nсъс тебе там, спасителен балсам,\nда изцеря бедата си ще знам!\nВлиза Брат Джовани.\nХей, брате францисканецо, къде си?\nПознах те по гласа ти, брат Джовани!\nДобре дошъл от Мантуа! Разправяй!\nРомео какво каза? Или носиш\nписмо от него? Давай го тогаз!\nОтидох да потърся един брат\nот ордена ни, за да тръгнем, мислех,\nсъс него. Ала той понеже ходи\nпо болните в града, така се случи,\nче дето го намерих, нея къща,\nвидя се подозрителна за чума\nна стражите по здравето и нас\nни запечатаха и аз не тръгнах\nИ по кого изпрати\nПо никого! На, ей го!\nАз молих, но не се намери никой\nда ти го върне, всичките защото\nги беше страх от болест.\nКълна се в босоногия ни орден,\nписмото беше извънредно важно!\nОт този пропуск могат да последват\nнещастия! Върви и донеси ми\nедин железен лом!\nВъв гробницата й ще ида сам.\nОстават й три часа сън най-много.\nЩе ме кори навярно, че не съм\nизвикал милия й. Ала нищо!\nОтново ще му пиша, а пък нея\nще скрия тук при мен за някой ден.\nГорката — живо тяло в гроб студен!


Нагръдник за куче Ferplast SPORT DOG P - различни размери и цветове | BauBau.bg\nНачало Кучета Аксесоари Нагръдници Ferplast Нагръдник за куче Ferplast SPORT DOG P - различни размери и цветове\nНагръдник за куче Ferplast SPORT DOG P - различни размери и цветове\nАрт.№: 106345 Принтирай\nSport Dog са норвежки тип кучешки нагръдници, изработени от здрав найлон, устойчиви на дърпане на вашето куче и дълготрайни. Те също са особено удобни благодарение на меката вътрешна подплънка върху цялата конструкция.\nТези нагръдници се отличават със спортен дизайн, изработени са в модерни, флуоресцентни цветове и имат отразяващ шев, който е силно видим и по този начин може да гарантира, че разходките ви са напълно безопасни дори вечер или през нощта.\nНорвежките нагръдници за спортно куче са създадени специално, за да се поставят наистина лесно: отнема много малко време, за да ги регулирате, благодарение на плъзгащата се закопчалка, изработена от пластмаса и закопчаването на фиксатора!\nВ горната част те имат удобна подплатена дръжка, която улеснява държането на кучето ви под контрол, особено по време на тренировка или в ситуации на опасност. Всички нагръдници имат и полезен етикет, на който можете да напишете името или домашния си адрес на вашия пухкав приятел.\nПредлагат се в различни размери, те са идеални за животни от всякакъв размер. Можете да избирате между три различни цвята, в зависимост от вашите предпочитания: забавлявайте се да ги променяте, за да получите поръчка, за да получите вид с голямо въздействие!\nОсвен нагръдници, в гамата Sport Dog има и нашийници и поводи.\nЯките имат мека вътрешна подплънка за максимален комфорт и могат да бъдат адаптирани перфектно, за да отговарят на размера на вашия четирикрак приятел. Проводниците имат силна автоматична кука с магнитен механизъм, който съчетава изключителна безопасност и лекота на използване.\nL - A:65sm - B:77-98sm\nМ - A:58sm - B:69-86sm ЖЪЛТ\nМ - A:58sm - B:69-86sm СИН\nМ - A:58sm - B:69-86sm РОЗОВ\nS - A:48sm - B:58-71sm ЖЪЛТ\nS - A:48sm - B:58-71sm СИН\nS - A:48sm - B:58-71sm РОЗОВ\nXS - A:39sm - B:48-58sm ЖЪЛТ\nXS - A:39sm - B:48-58sm СИН\nXS - A:39sm - B:48-58sm РОЗОВ