Mladí energetici se opět v celostátní konkurenci neztratili - VŠB-TUO\nPlatnost příspěvku skončila 15. 11. 2015!\nMladí energetici se opět v celostátní konkurenci neztratili\nNejvyšší ocenění získal mezioborový tým v soutěži Propojený svět, kterou vyhlásila Technologická agentura ČR.\nKatedra energetiky Vysoké školy báňské – Technické univerzity Ostrava slavila v říjnu velký úspěch. Její tým ve spolupráci s kolegy z Laboratoře sypkých hmot získal dělené první místo v soutěži Propojený svět, kterou vyhlásila Technologická agentura ČR. V konkurenci 66 přihlášených v kategorii vysokých škol uspěl s modely fluidní pražírny kávy a popcornovače. O první místo se shodně dělí se studenty Fakulty strojní Západočeské univerzity v Plzni.\n„Model popcornovače jsme vyrobili v roce 2012 a kávovar o rok později. Inspirovali jsme se na vídeňské technice u prof. Wintra, se kterou spolupracujeme na některých výzkumných projektech,“ vysvětlil vedoucí týmu, doktorand na katedře energetiky, Petr Pavlík. Modely se výborně uplatňují na nejrůznějších popularizačních akcích, které představují možnosti studia energetiky v Ostravě. Lze na nich jednoduše vysvětlit, jak funguje kotel na fluidní spalování. Proces, který v kotli probíhá, totiž jinak není možné vidět.\n„Modely ukazují zábavnou formou, jak funguje skutečný fluidní kotel na spalování biomasy. Přes průhledné stěny vidíme, jak zrnka kávy nebo kukuřice víří ve vzduchu, stejně jako dřevní štěpka ve fluidním kotli. Tím, že palivo neleží na hromadě, ale vznáší se ve vzduchové vrstvě, hoří lépe, a po celém povrchu,“ objasňuje Petr Pavlík.\nKáva z univerzitního kávovaru i popcorn z popcornovače přitom chutnají výborně. „Na rozdávání popcornu jsme si vyráběli kornouty z kancelářského papíru s natištěným logem katedry,“ vypráví Petr Pavlík. Samotný proces výroby zaujme děti i dospělé. Princip dopravy spalovacího vzduchu nebo jeho ohřevu, fungování fluidní vrstvy i další jevy je ale možné na modelech názorně předvést i studentům nižších ročníků katedry energetiky.\nSoutěž Propojený svět oceňuje kvalitní designové a umělecké ztvárnění výsledků vědeckého bádání. Oba modely, které oslovily odbornou porotu, jsou nyní součástí výstavy s názvem Máme energii na rozdávání, která je od poloviny říjny instalovaná ve Světě techniky v Dolní oblasti Vítkovice v Ostravě. Katedra energetiky ji připravila spolu s dalšími partnery. Více jak stovku modelů, z nichž některé si návštěvníci mohou i sami vyzkoušet, doplňují panely s informacemi o výsledcích výzkumů i zajímavá videa. Denně si výstavu přicházejí prohlédnout desítky dětí i s rodiči, třídy ze základních, středních i mateřských škol. Už tento pátek a sobotu 30. a 31. října budou na výstavě předvádět jednotlivé modely přímo studenti a pracovníci katedry energetiky na tzv. Dnech báňské. „Těšíme se, protože děti projevují o modely opravdu zájem. A také nás nutí přemýšlet nad naší prací trochu jinak, protože jim fungování modelů musíme vysvětlovat nikoliv našim vědeckým, ale jejich dětským jazykem. Mnohdy je to velmi náročné,“ směje se Petr Pavlík.\nVýstava je otevřená denně, vstup je zdarma. Dny s báňskou probíhají každý pátek a sobotu, a to až do 6. prosince. Vždy od 10 do 17 hodin jsou na místě studenti a zástupci jednotlivých fakult, aby dětem ukázali, jak modely fungují a k čemu jsou určeny, aby předvedli zajímavé chemické pokusy a představili možnosti studia technických oborů.\nsoutěž (JPG, 116 kB)\nZadal: prof. Ing. Dagmar Juchelková, Ph.D.\nÚtvar: 361 - Katedra energetiky


Nejteplejší jeskyně a nejhlubší propast ve střední Evropě. Tip na lehký cyklovýlet plný extrémů | Reflex.cz\nMarek Novotný9. října 2012 • 11:43\nProjeďte se údolím Moravské brány po proudu řeky Bečvy na hrad Helfštýn a Jantarovou stezkou přes nejteplejší jeskyně a kolem Hranické propasti - nejhlubší propasti v nejen v Česku, ale v celé střední Evropě.\nOd nádraží v Hranicích vyjedeme směrem do centra města Nádražní a posléze Máchovou ulicí. Když budeme projíždět Máchovou ulicí, stojí za to udělat si malou odbočku směrem vpravo k Hranickým železničním viaduktům, technické památce z 19. století – „století páry“.\nCelkem byly postaveny tři viadukty o souhrnné délce 430 metrů a s celkem 94 oblouky, přičemž poslední viadukt byl dobudován během 1. světové války.\nPřevýšení: cca 350 metrů\nDoporučené kolo: trekingové kolo, sjízdné i s croozerem\nJakmile vyjedeme z města, najdeme si cyklotrasu č. 6237, která nás povede podél řeky Bečvy a společnost nám bude dělat po velkou část tohoto výletu. Přes Týn nad Bečvou dojedeme až k Lipníku nad Bečvou, do městečka však odbočíme, pouze pokud si budeme chtít prohlédnout některou z místních pamětihodností (například renesanční zvonici z 17.století) nebo se občerstvit před stoupáním na nedaleký hrad Helfštýn.\nK úpatí kopce, na jehož vrcholu je Helfštýn postaven, se dostaneme mírným obloukem přes Podhůru a Týn nad Bečvou. Energii vydanou při stoupání k hradu nám vynahradí krásný rozhled do kraje, milovníci historie a uměleckých řemesel určitě nevynechají prohlídku hradu, jenž byl protiprávně postaven Fridušem z Litnavy již začátkem 14.století. Jan Lucemburský mu jej však pomocí násilí odňal a v následujících staletích hrad často měnil majitele a od 17.století chátral. V posledních letech je však postupně obnovován a odehrává se na něm řada kulturních a sportovních akcí, například setkání uměleckých kovářů Hefaiston nebo - pro cyklisty nejspíš atraktivnější - MTB maratón Šela.\nPo prohlídce hradu vyrazíme po na rozcestí Pod Helfštýnem rovnou po červené na Jantarovou stezku. Po legendární Jantarové stezce (červená TZ, pokud se vydáme po modré a podle mapy objedeme kopec Krásnice, odbočíme na ní na rozcestí Pod Krásnicí), po níž byl v době římské říše dopravován do Říma jantar z pobaltských nalezišť, následně dojedeme až do Zbrašova, který proslavily místní aragonitové jeskyně.\nJedná se o nejteplejší české jeskyně, v nichž se celoročně udržuje teplota kolem 14 stupňů Celsia. Nedaleko se nachází i Hranická propast, která je nejhlubší v Česku. Ze Zbrašova se nakonec vydáme přes Teplice nad Bečvou do místa startu a cíle dnešního výletu – města Hranice.\nZobrazit místo Hranice na větší mapě\nVyjeďte si na vrch Velíz. Projížďka hlubokými křivoklátskými lesy s nádechem slovanské mystiky\nKdyby měl Karel Hynek Mácha kolo... Projeďte se po jeho stopách Posázavím


12. července 2018 ● 09:16\n„Kryštof si vymezil teritorium, dokonale se adaptoval. Umí překonat bez problémů zdejší silnice, vypořádal se i s čilým turistickým ruchem,“ tvrdí Martin Duľa, zoolog z Ústavu ekologie lesa brněnské Mendelovy univerzity.\nMladý samec ve věku tří až čtyř let za rok překročil čtyři různé úseky silnic zhruba 500krát, přičemž intenzita dopravy se v daných místech pohybuje od 1500 do více než pěti tisíc aut denně.\n„Je zřejmé, že mu přechod komunikací nedělá velké problémy, svědčí to také o jeho individuálních schopnostech a získaných zkušenostech. Takový dar a štěstí však každý rys nemá,“ upozornil Duľa.\nOdborníci zmapovali také Kryštofův jídelníček. Nejčastěji si uloví srnce, troufl si i na muflona. „Jiné druhy jsme v rámci telemetrického sledování nezaznamenali, ale není vyloučeno, že ulovil vícekrát i zajíce nebo hlodavce,“ prozradil Duľa.\nPartnerka? Ta je z ruky\nRys ostrovid se do Moravského krasu vrátil zhruba po 60 letech, podle vědců jde o senzaci. V 50. letech minulého století tu byla rysí populace vystřílena. Kryštof se pohybuje na ploše přibližně 280 kilometrů čtverečních, ve snaze o reprodukci podle údajů z telemetrického pozorování vyrážel až na Vyškovsko.\nMá ale smůlu, pokud by chtěl najít partnerku, musel by se vrátit do Beskyd nebo vyrazit na Šumavu, kde žije na české, bavorské a rakouské straně hranic populace 60 až 80 jedinců.\nVIDEO: Brněnská lví dvojčata v akci!\nRysí teenager s kořistí na snímku z fotopasti. Kryštof podle zjištění odborníků loví především srnce.\nrysí teenager, CHKO Moravský kras, telemetrické sledování, zoolog Martin Duľa, Mendelova univerzita, Jihomoravský kraj, Brno, Blansko\nPřed domem na ženu zaútočil rys. Zabila ho holýma rukama, bránila v...\nKrokodýl na Krétě! Stěhují se obávaní predátoři do Evropy?\nV Plzni se pochlubili lvími trojčaty: Krásnou představou, Temným ob...\n1 339 8. července 2019\nalzbeta59: no a co mu takhle nejakou tu prďolku privest z Beskyd nebo Sumavy. Urcite by bylo krasne mit v Krasu mlade.\nDAFENEK: To jsem zvědavá, kdy ho nějaký sváteční lovec zastřelí. Většina z nich střílí po všem co se hýbe a je jim úplně jedno, že jsou některá zvířata chráněná. Kolik jen bylo zastřeleno orlů mořských a jiných vzácných živočichů. Přeji Kryštofovi aby žádného takového lovce nepotkal, těšil se z volnosti a žil dlouhý a nerušený život. Možná by stálo za úvahu mu pořídit partnerku a obohatit přírodu o další generaci tohoto překrásného tvora.\nVideo: Zprávy píše v kapse sám! Poslechněte si píseň, která shrnuje všechny…\nPolicie vyšetřuje napadení učitele střední školy. Synovi jednoho z útočníků…


E-kniha: Řez do tuhého - Judy Melinek M. D.; T.J. Mitchell | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: Řez do tuhého -- Dva roky, 262 mrtvol aneb vzpomínky soudní lékařky - Judy Melinek M. D.; T.J. Mitchell\nKnihkupectví > Osobnosti a fakta > Vzpomínky > Autobiografické vzpomínky > Řez do tuhého\nElektronická kniha: Řez do tuhého -- Dva roky, 262 mrtvol aneb vzpomínky soudní lékařky\nKariéru soudní lékařky začínala Judy Melinek na mimořádném místě a v mimořádném čase. Měla za sebou teprve pouhé dva měsíce praxe coby newyorská soudní lékařka, když ... (celý popis)\nNázev originálu: Working stiff\nSpolupracovali: T.J. Mitchell\nAmerická soudní lékařka vypráví o svých zkušenostech z oboru forenzní patologie. Judy Melinek se původně chtěla věnovat chirurgii. Praxe, založená na dlouhých směnách, bez možnosti skutečného odpočinku, byla však natolik vyčerpávající a neskloubitelná s rodinným životem, že Judy nakonec dala přednost oboru soudního lékařství. Práce s mrtvými těly ji záhy pohltila a nadchla, neboť v sobě ukrývá tajemství života a dokáže odhalit skutečnou pravdu o jeho nositelích. Judy se jako newyorská soudní lékařka podílela na objasňování vražd a záhadných úmrtí, identifikovala ostatky z útoků 11. září 2001 i vyšetřovala oběti anthraxových obálek či havárie letadla u Queens. Dodnes svůj život, o kterém vypráví v této knize, dělí mezi rodinu a mrtvé.\nKariéru soudní lékařky začínala Judy Melinek na mimořádném místě a v mimořádném čase. Měla za sebou teprve pouhé dva měsíce praxe coby newyorská soudní lékařka, když došlo k útokům z 11. září 2001. Vyšetřovala těla obětí anthraxových obálek, které vyděsily Spojené státy o měsíc později. V listopadu 2001 byla u identifikace obětí havárie letu 587, který se zřítil v Queens. Během dalších dvou let měla Judy „na pracovním stole“ 262 lidí i jejich částí. Oběti vražd, nehod, sebevrahy. Těla znetvořená, těla ve větším či menším stupni rozkladu. Jaká je práce forenzního patologa? Seriály jako CSI: Kriminálka Las Vegas ukazují pouze přijatelnější tvář. Skutečnost je přitom taková, že patří k fyzicky a psychicky nejnáročnějším povoláním vůbec. Společné nicméně mají televize a realita jedno – těla nikdy nelžou. A kdo jim umí naslouchat, tomu odhalí pravdu. Judy Melinek naslouchá mrtvým velice pozorně, zároveň je skvělá vypravěčka – v mimořádně čtivém příběhu soudní lékařky, která svůj život dělí mezi manžela, malého syna a mrtvé v chladících boxech, vám představí forenzní patologii bez příkras a bez patosu.\npatoložky -- Spojené státy americké -- 20.-21. století\nKatalog vybraných autorů > M > Mitchell - T.J. Mitchell\nJudy Melinek M. D.; T.J. Mitchell - další tituly autora:\nMelinek, Judy; D., M.; Mitchell, T.J.\n& T. J. Mitchell\nDva roky, 262 těl\naneb vzpomínky soudní lékařky\nJudy Melinek, M.D. & T. J. Mitchell\nCopyright (c) 2014,\nDr. Judy Melinek & Thomas J. Mitchell\nPodle anglického originálu „Working Stiff: Two Years,\n262 Bodies, and the Making of a Medical Examiner“, vydaného\nv roce 2014 nakladatelstvím Scribner, vydalo nakladatelství\nBlue Vision, s.r.o. v Praze roku 2014. Všechna práva narepro\ndukci knihy nebo jakékoliv její části jsou vyhrazena.\nOriginal English language edition published by Scribner\nCopyright (c) 2014, Dr. Judy Melinek & Thomas J. Mitchell\nCzech edition copyright (c) 2014 by Blue Vision, s.r.o.\nV knize použité názvy programových produktů, firem apod.\nRedakční spolupráce: Ondřej Holzman, Monika Kyselová\nVytiskl: PBtisk, a.s., Příbram\nRutce, Tomovi & Ritě\na památce Franka Cimerola\na Dr. Menachema Melineka\nŘEZ DO TUHÉHO | 7\n1\tTOHLE\tNEMŮŽE\tDOBŘE\tSKONČIT\t9\n2\tBUDOU\tMRTVÍ\tI\tZÍTRA\t21\n3\tPODÍVEJ\tSE\tSÁM\t31\n4\tNEŠŤASTNOU\tNÁHODOU\t51\n5\tJED\t65\n6\tZÁPACH\tA\tKOSTI\t85\n7\tSMRT\tCIZÍM\tPŘIČINĚNÍM\t101\n8\tNENÍ\tTO\tVAŠE\tVINA\t143\n9\tNEHODY\tV\tMEDICÍNĚ\t161\n10\t11.\tZÁŘÍ\t2001\t185\n11\tPŘESNĚ,\tJAK\tJSME\tSE\tOBÁVALI\t217\n12\tDOKONÁNO\tJEST\t229\nŘEZ DO TUHÉHO | 9\nTOHLE NEMŮŽE DOBŘE\n„Pamatuj si: tohle nemůže dobře skončit.“ To říkává můjman\nžel pokaždé, když začnu vyprávět. Má pravdu.\nTakže: v Midtown Manhattanu sedí na chodníku tesař sesvý\nmi kamarády, je to nějakých pět šest námezdních dělníků vpři\nlbách a usrkávají kávu, než jim začne ranní směna. O den dříve\nprošel přes město slábnoucí hurikán a stavební práce sezasta\nvily, ale teď je čas pokračovat. Jde o kancelářskou výškovou\nbudovu, kterou staví už osm měsíců.\nSlunce stoupá a s ním i dopravní hluk. Do hukotu taxíků aau\ntobusů proniká jakýsi nový zvuk: praskání kovu, které zpočátku\nnevypadá nijak hrozivě. Záhy však jeho intenzita zesílí a někdo\nzačne křičet. Dělníci sice nemohou přes hluk motorů a poryvy\nvětru slyšet, co říká, ale poznají, že se hlas obrací k nim. Skřípot\nkovu nabírá ječivý tón. Muži se podívají vzhůru – pak vyskakují\nna nohy a prchají pryč, zatímco káva létá na všechny strany.\nTruhlář se vydává špatným směrem.\n10 | TOHLE NEMŮŽE DOBŘE SKONČIT\nZemě se otřese a rameno 117 metrů vysokého stavebníhoje\nřábu dopadá na hlavu Jamese Friarsona.\nDorazila jsem k té strašlivé scenérii o nějaké dvě hodinypoz\nději s týmem z MLI, tedylékařskorávních vyšetřovatelů\nz newyorského Úřadu vrchního soudního lékaře. Jeřábdo\npadl v dopravní špičce přímo na rušnou křižovatku. Policie ji\nuzavřela a přesměrovávala provoz na všechny možné strany.\nPracovník MLI, který řídil vůz na převoz mrtvých, nadával\njako špaček, protože posledních pár bloků před místemneho\ndy jsme popojížděli jen krokem.Lékařskorávní vyšetřovate-\nlé představují jakýsi tým první reakce – jezdí na místo nehod\ns následkem úmrtí, vyšetřují a dokumentují vše, co najdou,\na převážejí těla k pitvě do městské márnice. Zahajovala jsem\nměsíční program, jehož cílem bylo uvést mladé lékaře dosvě\nta forenzního vyšetřování úmrtí, a do té doby jsem nikdyne\npracovala mimo nemocnici. „Paní doktorko,“ povídá chlapík\nz MLI za volantem, zatímco se doprava beznadějně zasekla\nna rohu ulice, „doufám, že nám nezačnete nosit smůlu. Včera\njsme museli odvést takovou malou stařenku z resuscitačního\noddělení z kliniky Beth Israel. A dneska zase tenhle čurbes.“\n„Pozor, kam šlapete,“ varoval mě policista, když jsemvystou\npila z auta. Náraz oceli vyhloubil v místě, kde dopadla na\nFriarsona, do chodníku asi třicet centimetrů hlubokou díru.\nPřilba tam pořád byla, ležela vedle kaluže z krve, mozku, kávy\na koblih. Předchozí čtyři roky jsem strávila v zácviku jakopa\ntoložka v nemocnici, ve sterilní laboratoři nasvícenéfluores\ncenčním světlem a v modrém pracovním oděvu. Teď jsem se\noctla na větrem bičovaném místě činu, uprostřed Manhattanu\na dopravní špičky, se sraženou krví na chodníku, modrými\nmajáky a žlutou páskou, s davem čumilů, vzteklými policisty\na kolegy, kteří používají slovo „čurbes“.\n„Jak se to stalo?“ chtěl vědět můj manžel T.J., když jsemdora\n„Jeřáb mu rozdrtil hlavu.“\nCukl sebou. „Myslím tím, jak je možné, že se převrátil?“ Byli jsme\nna malém hřišťátku, které bylo pod schody vedoucími k našemu\nŘEZ DO TUHÉHO | 11\nčinžáku, a dívali jsme se, jak náš syn Danny, ještě v batolecím\nvěku, skládá všechny ty otlučené plastové náklaďáky a zrezivělé\ntříkolky do řady, aby vytvořil vlak.\n„Jeřáb připoutali ještě přes noc, kvůli včerejšímu varování\npřed tím hurikánem. Operátor na to buď zapomněl, nebo\no tom vůbec nevěděl a podle mě si to ani nezkontroloval.Na\nstartoval motor, přidal na výkonu a nic se nedělo. Tak přidal\nještě – a úvazy se přetrhly.“\n„Ježiši,“ pronesl T.J. a třel si čelo. „Stal se z něj katapult.“\n„Přesně tak. Jeřáb šel nahoru, tam vteřinku setrval – a pak se\n„Bože. No a co řidič?“\n„Zranila se obsluha jeřábu?“\n„A co ostatní dělníci?“\n„Taky nevím,“ odpověděla jsem. „Nikdo z nich nebyl mrtvý.“\nT.J. se podíval do korun stromů. „Kde se to stalo?“\n„Vždyť jsem ti to říkala, na Šesté avenue.“\n„Víc si nepamatuju! Záleží na tom? Budeš se tomu místuvyhý\nbat, protože by ti mohl spadnout na hlavu jeřáb?“\n„Tak často se to dít nemůže, věř mi.“ Náš hlasitý hovor zaujal\npozornost dalších rodičů na lavičce.\n„Civilisti,“ upozornil mě polohlasem T.J., čímž mi připomněl,\nže nikdo z lidí na hřišti plném předškoláků není na našide\nbatu o ošklivém pracovním úrazu zvědavý. „Měl manželku,\nděti?“ zeptal se mě potichu.\n12 | TOHLE NEMŮŽE DOBŘE SKONČIT\n„Manželku měl. O dětech nic nevím.“\nManžel se na mě podíval úkosem.\n„Hele, tyhle věci já neřeším! O to všechno se starajívyšetřova\ntelé. Já mám na starost jenom tělo.“\n„Jistě. Tak mi řekni něco o tom těle.“\nUž jsem pitvy předtím dělala, coby součást své lékařské školní\npřípravy. Byly to ale všechno klinické záležitosti –pacien\nti, kteří zemřeli v nemocnici. Takovouhle mrtvolu jsemješ\ntě neviděla. „Museli jsme udělat kompletní pitvu, protože šlo\no pracovní úraz. Bylo to úžasné. Byl to velký chlap,svalna\ntý. Žádná srdeční choroba, nezanesené cévy. Na končetinách\na trupu ani škrábnutí – ale jeho hlava vypadala, jako když\nrozmázneš vejce o dřez. Dokonce jsme to označili jako»sko\nřápkovou frakturu lebky«. Není to paráda?“\n„Ne,“ odpověděl T.J., který najednou pobledl. „Ne, není.“\nNejsem nijak morbidní typ. Jsem vlastně naivní, sluníčková\noptimistka. Když jsme zahajovali přípravu na vyšetřováníúmr\ntí, T.J. se bál, že nová práce změní úhel mého pohledu na\nsvět. Měl obavy, že po pár měsících sběru informací o tom,\njakým neuvěřitelným množstvím způsobů umírajíNewyorča\nné, se oba začneme nervózně ohlížet po kuchyňskéoken\nní klimatizaci, aby nám nespadla na hlavu. Možná budeme\nDannyho kočárkem objíždět mříže průduchů a kanalizací,\nnež abychom to vzali přes. Přijde čas, tvrdil s jistotou, kdy\nuž nevkročíme do vražedného Central Parku. „Uděláš ze mě\njednoho z těch šílenců, kteří odcházejí z domu s chirurgickou\nmaskou a v rukavicích,“ prohlásil, když vypukl strach zezá\nMísto toho mé zkušenosti měly opačný vliv. Osvobodily\nmě – a nakonec i mého manžela – od fobií, které do násza\nsívaly večerní zprávy. Jakmile jsem se stala očitým svědkem\nsmrti, zjistila jsem, že téměř každý neočekávaný smrtelný úraz,\nkterý jsem vyšetřovala, byl buď výsledkem čehosi nebezpečně\npozemského, nebo následkem předvídatelného rizika.\nŘEZ DO TUHÉHO | 13\nTakže nepřecházejte nebezpečně ulici. Při řízení mějtezapnu\ntý pás. Anebo ještě lépe – držte se od auta dál a věnujte secvi\nčení. Hlídejte si váhu. Pokud jste kuřáci, přestaňte teď hned.\nPokud nejste, nezačínejte. Zbraně dělají do lidí díry. Drogy\njsou špatné. Znáte tu žlutou čáru na nástupišti metra? Je tam\nz nějakého důvodu. Zůstat naživu, jak už to tak vypadá, je\nvětšinou zásluha zdravého rozumu.\nVětšinou. Jak jsem se také naučila v newyorském Úřaduvrch\nního soudního lékaře, občas usmrtí jinak zdravé lidinedete\nkovaný anatomický defekt. V jednom případě z milionu se\nobjeví smrtelná nemoc a v New Yorku je osm milionů lidí.\nJsou zde otevřené výkopy. Zbloudilé kulky. Padající jeřáby.\n„Nechápu, jak to můžeš dělat,“ říkají mi přátelé, dokonce iko\nlegové lékaři. Ale všichni lékaři musí získat na své pacienty\ndo jisté míry objektivní pohled. Musíte potlačit emoční reakce,\njinak byste nebyli schopni dělat svou práci. V jistých ohledech\nje to pro mě snazší, protože mrtvé tělo je ve skutečnosti objekt,\nnení to už člověk. Ještě důležitější je, že mým jedinýmpacien\ntem není mrtvola. Ti, na kterých skutečně záleží, jsou přeživší.\nA já pracuji i pro ně.\nNezačala jsem tím, že bych chtěla být soudní lékařkou. Není\nto tak, že byste si ve druhé třídě řekli: „Až vyrostu, chtěla\nbych řezat do mrtvých lidí.“ Ani vás nenapadne, že by tohle\nměl doktor dělat. Doktor by měl lidi uzdravovat. Takovým\ndoktorem byl můj táta. Byl šéfem psychiatrické ambulance\nv Jacobi Medical Center v Bronxu. Díky otci jsem začala být\nfascinovaná tím, jak funguje lidské tělo. Schovával si všechny\nučebnice z medicíny, a když jsem začala klást otázky,vytaho\nval ty svazky z horní police, abychom mohli spolu zkoumat\nanatomické nákresy. Ty knihy byly něco jako cestovatelské\nmapy a on se v nich pohyboval s takovou lehkostí, s takovou\njistotou a nadšením, až mi připadalo, že kdybych se stalalé\nkařkou, mohla bych po těch mořích plout spolu s ním.\nNedostala jsem nikdy příležitost. Můj otec spáchal vosmatři\nceti letech sebevraždu. Bylo mi třináct.\nNa jeho pohřbu za mnou chodili lidi a říkali všichni totéž: „Je\nmi to moc líto.“ Nesnášela jsem to. Vytrhovalo mě to z méstr\nnulosti a vyvolávalo hněv. Napadalo mě v té chvíli jediné: „Proč\n14 | TOHLE NEMŮŽE DOBŘE SKONČIT\nje vám to líto? Není to vaše chyba!“ Byla to čistě jeho chyba.\nMůj otec byl psychiatr a dobře věděl, z profesního i osobního\nhlediska, že měl vyhledat pomoc. Postupy znal – sám svým\npacientům pokládal tři diagnostické otázky, které se všichni\nučíme na medicíně a používáme v případě, že někohopovažu\njeme za osobu se sebevražednými sklony. Za prvé: „Chcete si\nublížit nebo se zabít?“ Pokud zní odpověď ano, musí následovat\notázka: „Máte nějaký plán?“ Jestliže je odpověď kladná,posled\nní otázka bude: „Jaký je to plán?“ Má-li váš pacient uvěřitelný\nsebevražedný plán, musí být hospitalizován. Plánem mého otce\nbylo oběšení, akt, který vyžaduje výrazné odhodlání. Když se\nmu podařilo tento plán provést, spoustu let jsem se na nějzlo\nbila – za to, že zradil sám sebe a mě opustil.\nDnes, když říkám příbuzným a blízkým sebevraha, že přesně\nchápu, čím si procházejí – a proč – věří mi. Spousta lidí mi\nřekla, že jim to pomáhá nějak se s tím smířit. I po letech mi\nněkteří z těch příbuzných volají – doktorce, která pro ně byla\nna telefonu v ten nejhorší den jejich života – a zvou mě na\noslavy promocí, svatební hostiny i oslavy narození vnoučat.\nČlověka, kterého vám osud sebral, postrádáte nejvíc voka\nmžicích největší radosti. Všechny ty telefonáty, lístky spodě\nkováním a oznámení o nových přírůstcích do rodiny –vykřič\nníky, svraštělá novorozeňata, nový život – patří k těmnejvět\nším odměnám za mou práci.\nTato osobní zkušenost se smrtí však neměla za následek, že\nbych si vybrala práci, která je jí nasáklá. Sebevražda mého\notce vedla k tomu, že jsem si užívala života – oslavovala ho\na pevně se jej držela. Ke kariéře naplněné pitvami jsem se\nV roce 1996, když jsem promovala na medicíně UCLA, jsem\nchtěla být chiruržkou. Zahájila jsem chirurgickou stáž vevý\nukové nemocnici v Bostonu. Povídalo se, že v tomhleprogra\nmu zasvěcují studenty do oboru velmi brutálně. Starší medici\nmě ale spiklenecky ujišťovali, že výsledek tento krátkodobý\nvklad vyváží. „Pět let budeš dřít jako pes. Tvrdě makat. Až\nbudeš hotová a stane se z tebe praktikující lékařka, budeš to\nmít v kapse. Hodiny strávené tady jsou fajn – celý den budeš\nzachraňovat životy a vyděláš si během té doby spoustupe\nněz.“ Skočila jsem na to.\nŘEZ DO TUHÉHO | 15\nNetrvalo dlouho a začala jsem si všímat, že spousta chirurgů\nmá v rohu své pracovny složené lůžko. „Proč by si někdodá\nval do kanceláře postel? Protože to je člověk, který ani nemá\nčas dojít domů a vyspat se,“ odpověděla mi jedna zkušená\nsestra. Můj pracovní týden začínal v pondělí ráno v půl páté\na končil v půl šesté v úterý večer – 36hodinová směna. Tu\nnásledovala směna 24hodinová, pak další šestatřicítka a týden\nkončil dvanáctihodinovkou. Z každých dvou týdnů jsem měla\njeden celý den volna. Byl to standardní 108hodinový pracovní\nharmonogram. Občas bylo i hůř. Při některých příležitostech\njsem třímala skalpel 60 hodin v kuse, mezitím jsem si jenob\nčas zdřímla. Bylo pár týdnů, kdy jsem pracovala 130 hodin.\nT.J. začal kupovat spoustu vajec, červeného masa,proteino\nvých koktejlů, krabice s vysokokalorickými tyčinkami, které\njsem si mohla nastrkat do kapes laboratorního pláště. Musel\ndo mě nacpat co nejvíc paliva během depresivní snídaně před\núsvitem a pak znovu, když jsem následujícího večera padla\nve špinavém pracovním oblečení na židli k večeři. Během své\npatnáctiminutové cesty autem domů jsem často na červené\nzabrala – „jenom na minutku zavřu oči“ – a probudil mě zvuk\nklaksonu řidiče za mnou, když už svítila zelená.\nPro T.J. je Boston jeho domov. Jeho rodina měla obrovskou\nradost, když jsme se sem z Los Angeles přestěhovali zpátky.\nChodit spolu jsme začali v osmnácti – byli jsme v prvnímroč\nníku vysoké, takže spíš ještě láska ze střední – a když jsme\nse přehoupli přes dvacet, byli jsme šťastní a brali svůj vztah\nvážně. Já se chtěla vdávat – ale on začal mít pochybnosti.\nPochyboval, jak jsem později zjistila, že by chtěl mít zaman\nželku chiruržku. Začal se ze mě stávat pobledlý, šourající se\npřízrak a trvale jsem ztrácela muže, kterého jsem milovala,\na který miloval mě.\nPak, jednoho zářijového dne, jsem v práci na koncišestatřice\ntihodinové směny omdlela. Padla jsem na linoleum hnedve\ndle pacienta na lůžku a probrala se až na vozíkusměřují\ncím na jednotku intenzivní péče, v ruce zapíchnutou kapačku\ns glukózou. Diagnóza byla vyčerpání a dehydratace. Potédo\nrazil vedoucí programu stáží, můj šéf, a postavil se vedlepyt\nlíku intravenózní kapačky – očividně netrpělivý, ale nikterak\nznepokojen. „Jistě,“ pronesl, „jste jen unavená. Jeďte domů,\ndejte si dvanáct hodin volna a spánku. Pijte hodně tekutin,\n16 | TOHLE NEMŮŽE DOBŘE SKONČIT\nano?“ Byla jsem omámená, vyčerpaná a bylo mi trapně, takže\njsem se zmohla jen na přikývnutí. „Seženu někoho, kdo za vás\nvezme další směnu,“ řekl mi chirurg, otočil se zády k mému\nlůžku a vyrazil ven ze dveří.\nJakmile mě šéf opustil a já zůstala na intenzivní péči sama,\npřestalo mi být trapně. Byla jsem naštvaná. Po nikom přece\nnemůžou chtít, aby praktikoval klinickou medicínu, tím spíš\nchirurgii, po třech hodinách spánku, na kterých jsem žila já.\nChiruržkou jsem ovšem chtěla být od chvíle, co jsem poprvé\nvzala na medicíně do ruky skalpel. Chodila jsem na operační\nsál a dívala se, jak se zachraňují životy. Nechtěla jsem to vzdát\njen proto, že mě mé tělo jednou zradilo. Vrátila jsem se do\nO necelý měsíc později jsem byla přinucena se zamyslet nad\nriziky, kterým čelí mí pacienti v rukou vysílených lékařů.Bě\nhem ranní obchůzky jsem dostala na pager vzkaz, abychza\nvolala do nemocniční lékárny. Když jsem tak učinila, zeptal se\nmě ženský hlas: „Opravdu chcete tomu pacientovi nakapač\nkách dát dvě stě jednotek inzulínu, paní doktorko?“\nMěla jsem za sebou celou noc spánku a byla jsem ve střehu,\njak to jen bylo možné, ale i tak jsem vyhrkla to první, co mi\npřišlo na jazyk. „Cože? Ne! To by zabilo i koně!“\nŠlo o pacienta závislého na intravenózním podávání výživy,\nkterá dodávala energii přímo do jeho krevního řečiště. Její\nsoučástí byl pečlivě dávkovaný počet jednotek inzulínu –na\npříklad patnáct nebo dvacet – tak, aby si tělo dokázalo udržet\nzdravý cyklus ukládání a uvolňování energie. Pokud by místo\ntoho dostalo dvě stě jednotek inzulínu, zkolabovalo byná\nsledkem hypoglykémie a pacient by během pár minut zemřel\nna fatální srdeční arytmii, smrtelný záchvat, případně obojí.\n„Takový předpis jsem nenapsala, že ne?“\n„Melineková. Počkejte.“ Na druhé straně se ozvalo šustěnípa\npíru. „Ne,“ odpověděla nakonec žena a já se zase mohla volně\nŘEZ DO TUHÉHO | 17\n„Prima,“ odpověděla jsem. „Kolik jednotek inzulínu dostalpa\ncient intravenózně včera?“\n„A den předtím?“\n„V takovém případě zůstaňte u dvaceti.“\n„Ano,“ odvětila laborantka, která právě zachránila něčí život.\nLékař, který ten recept předchozí směnu napsal, byl takéchi\nrurg na stáži. Málem zabil pacienta tím, že na výživovýpřed\npis napsal o nulu víc. O téměř smrtelném pochybení jsem\nnenapsala žádné hlášení. Nikomu se nic nestalo a nikdoneze\nmřel, takže k žádné nehodě nedošlo. Ublížila jsem já nějakým\npacientům během svých 130hodinových pracovních týdnů,\naniž bych o tom věděla? Zabila jsem někoho? Konec méchi\nrurgické kariéry nastal o tři měsíce později, kdy jsem dostala\nchřipku – běžnou sezónní chřipku – a pokoušela se nahlásit,\nže jsem nemocná. „Není tu nikdo, kdo by to za vás tentokrát\nvzal,“ řekl zlobně můj šéf, jako kdyby můj zářijový převoz na\nintenzivní péči byla jen snaha se ulít. Spolkla jsem dvaTyle\nnoly, zbytek si nacpala do kapsy a vyrazila do práce.\nCelou směnu mám jako v mlze. Tylenol přestal po párho\ndinách působit a já se začala třást zimnicí. Když jsem měla\nchvilku, vtrhla jsem na prázdnou sesternu a změřila si teplotu:\n38,9. Zatímco jsem polykala další dvě tablety, vtrhl do dveří\nkdosi z pohotovosti: mladá žena s akutní apendicitidou.Ně\nkdo mi vrazil do ruky její kartu a já se vydala za vozíkem,kte\nrý převážel pacientku na operační sál. Pacientka měla teplotu\n38,4 – nižší než já.\nRuce se mi netřásly. Otevřela jsem ji, podvázala apendix,od\nřízla ho a zašila ránu. Místnost se se mnou houpala a pot se\nze mě jenom lil. Já jsem ale zhluboka dýchala, soustředila\nveškerou pozornost na jehlu a dokončila šití. Byla to šedesátá\nprvní operace, kterou jsem absolvovala během šesti měsíců\nchirurgické stáže, a poslední. V okamžiku, kdy jsem opustila\noperační sál, sdělila jsem vedoucí stáží, že je mi příliš špatně\nna to, abych mohla pracovat, a že musím okamžitě domů.\n18 | TOHLE NEMŮŽE DOBŘE SKONČIT\n„Nemusíte si dělat výčitky,“ snažila se mě uchlácholit. „Já jsem\njednou ve službě potratila.“\nZavolala jsem T.J. – v horečce, zoufalá, plačící. Když vstoupil\ndo lékařského pokoje, beze slova za sebou zavřel a zamkl\ndveře. Pak se sklonil k mému lůžku a zeptal se: „Nechceš tady\nskončit?“ Přiznala jsem, že ano. „To je dobře,“ řekl rozhodně\nT.J. „Měla bys.“\n„Ale co budeme dělat? Jaká nemocnice mě vezme, když dám\n„Na tom nezáleží,“ řekl. „Teď už ne. Dej výpověď.“\nMěl pravdu. Nezáleželo na tom. Teď už bylo jen důležitédo\nstat se odsud pryč. Následující den jsem ze své pozicechirur\nga-stážisty odešla. T.J. a já jsme zase začali trávit čas spolu. Na\nDen sv. Valentýna v roce 1997 jsme spolu šli po ulici, po které\njsme se procházeli při našem prvním rande, o nějakých devět\nlet dřív, ještě jako teenageři. Když jsme došli do místa, kde\njsme se poprvé vzali za ruce, zastavil se, uchopil mě za obě\nruce naráz a poklekl na jedno koleno na zledovatělý chodník.\nByla jsem překvapená, potěšená a nedokázala jsem se ubránit\nchichotání. „Nemohla bys mi říct svou odpověď – ano, nebo\nne?“ naléhal. „Mrzne mi koleno.“\nPoprvé za téměř rok jsem byla šťastná – ale i trochu vyděšená.\nJen jsem se dozvěděla, jakým typem lékaře být nechci, a byla\njsem přesvědčená, že teď, když jsem něco jako poškozené\nzboží, mě žádná nemocnice na odbornou stáž nevezme. Na\nmedicíně jsem byla nejspokojenější při praxi na patologii.Fas\ncinující, zajímavé případy a lékaři působící dojmem, že vedou\nspořádané životy. Během posledního ročníku medicíny se mě\nředitelka odborné patologické praxe na UCLA pokoušelazís\nkat. „Ne, ne,“ řekla jsem jí tehdy, sebejistá a s klapkami na\nočích. „Já budu chiruržka.“\nO více než rok později jsem jí volala, neví-li o nějakém místě\nna patologii, kdekoliv, pro neúspěšnou stážistku z chirurgie.\n„Mohla byste tu začít v červenci?“ zeptala se.\nŘEZ DO TUHÉHO | 19\n„Judy, podržím vám místo na odbornou stáž tady na patologii\nUCLA, když nastoupíte v červenci.“\nJeště víc šokující bylo, jak se pro tuhle myšlenku nadchl T.J.\n„Zase opustíš rodinu,“ připomněla jsem mu.\n„Paní doktorko,“ odpověděl mi můj snoubenec. „Šel jsem ste\nbou do pekla a zpátky. Půjdu s tebou i do Los Angeles.“\nŘEZ DO TUHÉHO | 21\nBUDOU MRTVÍ I ZÍTRA\nNemáte-li rodný list, nic moc se neděje. Pro sehnání práce,\nzaložení účtu či dokonce registraci pro sociální pojištění si\nvystačíte s jinými formami identifikace. Pokud ovšem ti, kdo\nvás přežili, nemohou po vašem skonu předložit úmrtní list,\nčeká na ně byrokratický očistec. Nemohou pohřbít vaše tělo,\npřevážet je přes hranice států, vypořádat vaše investice nebo\nzdědit cokoliv, co jste jim odkázali. Úmrtní list vystavujesoud\nní lékař, tzv. forenzní patolog.\nPatologové studují příčiny i následky lidských chorob apora\nnění: veškeré možné nemoci, všechny typy zranění, nakaž\ndé části lidského těla. Jako stážistka na patologii UCLA jsem\nstrávila čtyři roky studiem toho, jak vypadá každájednotli\nvá buňka, tkáň i struktura v lidském těle. Kromě toho jsem\nse naučila, jak vypadají všechny věci, které se nějak pokazí,\na jak je rozeznat.\n22 | BUDOU MRTVÍ I ZÍTRA\nForenzní patolog je v rámci tohoto odvětví medicínyspecia\nlizace, která se zabývá vyšetřováním náhlých, neočekávaných\nči násilných úmrtí prostřednictvím návštěvy místa úmrtí, studia\nlékařských záznamů a vykonání pitvy – během těchto úkonů\njsou shromažďovány důkazy, které mohou být použity usou\ndu. Stejně jako klinický patolog musí rozpoznat, jak vypadá\nvše v lidském těle, forenzní patolog však musí navíc iporozu\nmět tomu, jak co funguje. Musí vědět, jak vás všechno to, co\nse v těle pokazí, může zabít a stejně tak musí znát i způsoby,\njak vás může zabít náprava těchto nedostatků. Forenznípa\ntolog není jen medicínská profese, ale též očitý svědek smrti\nz pohledu lékařské profese – odpovídá na všechny otázky,\nurovnává všechny spory, odhaluje veškeré záhady obsažené\nve fyzické schránce člověka. „Akorát přišel o den později,“ jak\nrádi žertují mí přátelé z kliniky.\nForenzní patologové pracují buď pro úřad soudního lékaře,\nnebo pro koronera. Koroner je buď administrativní, nebozá\nkon vymáhající subjekt (často šerif), který vyšetřujenepřiro\nzená úmrtí v rámci své jurisdikce. Koroner si najímá lékaře\npro vykonání pitvy, ale tito lékaři obvykle nehrají – kromě\nsvé práci v márnici – při vyšetřování aktivní roli. Soudní lékař\nje lékař vyškolený specificky pro vyšetřování úmrtí a pitevní\núkony, který provádí pitvu (říká se jí též „sekce“, z latinského\nsectio – řezání) a všechny další součásti oficiálníhovyšetřo\nvání. Soudní lékař je vždy doktor medicíny a často též školí\ndalší lékaře – jde o jednoroční program stáží, který následuje\npo čtyřleté stáži na nemocniční patologii.\nJá jsem skončila na stáži v newyorském Úřadu vrchníhosoud\nního lékaře, protože jsem chtěla uniknout povinnémuměsíční\nmu kolečku v nechvalně ponurém úřadu Okresního koronera\nv Los Angeles. „Budou ti dávat jen těla v rozkladu aautoneho\ndy,“ slyšela jsem ze stížností svých kolegů.\n„Co byste chtěla? Nic jiného tam nemají,“ sdělil mi šéf stážistů\nna UCLA. Vždycky jsem se ráda zastavovala na jeho pracovišti,\nprotože měl slabost pro soudní případy a v akademickýchča\nsopisech, které shromažďoval, se to jen hemžilo články jako:\n„Heroin jako příčina úmrtí po injekci do penisu“ a „Náhlá smrt\npo studeném nápoji“. Ve srovnání s těmito titulky článkyna\ndepsané „Apoptóza nenádorových a nádorových onemocnění\nhypofýzy u člověka: projev proteinů genové rodiny Bcl-2“nebr />\nŘEZ DO TUHÉHO | 23\nměly šanci upoutat mou pozornost. Nepřečetli byste si raději\n„Sebevražda s pomocí nálože umístěné v trubce: případová\nzpráva“? Já ano – a taky jsem si to přečetla.\n„Pokud se skutečně chcete naučit forenzní patologii, dejte si\nkolečko na OCME v New Yorku,“ radil mi můj šéf. „Poznáte\ntam všechny možné úžasné způsoby, jak zemřít, a vyučují tam\nskvěle. Tam jsem dělal svéforenzněatologické kolečko já\na líbilo se mi to.“\n„Odstěhovat se na měsíc do New Yorku?“\nT.J., když jsem za ním přišla s tímhle nápadem, k mémupře\nkvapení řekl totéž. Byla jsem poprvé těhotná a on se rozhodl,\njak z finančních, tak i z rodinných důvodů, že bude otcem\nv domácnosti na plný úvazek. Tím pádem jsme se mohliod\nstěhovat, kam jsme chtěli a kdy jsme chtěli, aniž bychommu\nseli přehodnocovat naše kariérní cíle. „Děti jsou přenosné,“\nProto jsme v září 1999, šest měsíců před narozením Dannyho,\nodletěli do New Yorku a já jsem se pustila do kolečka stáží\nv Úřadu vrchního soudního lékaře. Ke konci svého měsíčního\npůsobení jsem se rozhodla, že soudní lékařství je pro mě ta\nsprávná kariéra – a že tím místem, kde se jí budu věnovat, bude\nprávě OCME New York. Líbila se mi intelektuální náročnost\ni vědecké nasazení při vyšetřování úmrtí. Všichni – od nových\nstudentů až po ty nejzasloužilejší lékaře – mi tu připadališťast\nní, dychtiví naučit se něco nového a disponující profesionálním\nnasazením. Nikdo ze soudních lékařů neměl v kancelářilehát\nko. „Žádné naléhavé pitvy neexistují,“ sdělil mi další stážista.\n„Tví pacienti si nikdy nestěžují. Nepíšou ti na pager při obědě.\nA budou mrtví i zítra.“\nIhned po návratu do Los Angeles jsem vyplnila žádost oce\nloroční kompletní stáž v newyorském úřadě. O čtyři měsíce\npozději, když jsem ještě byla na mateřské dovolené, mi volal\nDr. Charles Hirsch, vrchní soudní lékař pro město New York,\ns nabídkou pozice asistentky soudního lékaře od července\n24 | BUDOU MRTVÍ I ZÍTRA\nMůj první pracovní den začal probuzením ještě před úsvitem\nv našem bytě v Bronxu. T.J. vedle mě lehce chrápal a Danny,\nv té době šestnáctiměsíční, svému otci přizvukoval z druhé\nstrany z kolébky. Poslouchala jsem, jak se nám přímo pod\noknem valí auta na Manhattan, a uchýlila se opět ke starému\nzlozvyku – okusovala jsem si nehty a s obavami přemýšlela,\nzdali jsem se na další životní křižovatce nevydala špatným\nsměrem a netáhnu s sebou tentokrát navíc i manžela a dítě.\nOdešla jsem z domova brzy, chtěla jsem si na cestu zeSpuy\nten Duyvil, kde se Most Henryho Hudsona zvedá z Bronxu\ndo zeleného svahu Inwood Hill, na Grand Central Stationdo\npřát spoustu času. Na Grand Central jsem se vmísila do davu\nsměřujícího na metro do Lexington Avenue a vynořila se na\n28. ulici, kde jsem, stále nervóznější, vešla do letního slunce.\nPo pár blocích jsem dorazila na nároží. Byla jsem na místě:\n520 First Avenue.\nMé nové pracoviště byla sazemi z výfukových zplodinzačer\nněná modrá kostka doplněná omšelým hliníkem akorunova\nná nezakrytým kotlem, jehož izolace ze skelné vaty vála ve\nvětru. Přední část se skrývala ve stínech za spletí rozviklaného\nlešení s velkými skulinami, které odhalovaly napůl natřené\nrezavé tyče mezi nestejně velkými prkny. Takhle ostudnýpo\nhled byl na Úřad vrchního soudního lékaře města New York.\nVešla jsem do vstupní haly a žena z ostrahy zvedla oči. Na\nstěně byla výrazná ocelová písmena: TACEANT COLLOQUIA.\nEFFUGIAT RISUS. HIC LOCUS EST UBI MORS GAUDETSU\nCCURRERE VITAE. Zírala jsem na nápis. „Mohu nějakpomo\nci?“ zeptala se ta žena a když jsem jí řekla své jméno, tvář se jí\nrozzářila. „Nová stážistka na patologii? Vítejte na palubě, paní\nNěco ve mně ztuhlo. Přede dvěma týdny jsem si žila hezkým\nživotem v Los Angeles. Dokončila jsem svou formálnílékař\nskou přípravu a byla jsem plnohodnotnou lékařkou. Mohla\njsem vzít hezkou, čistou práci v laboratoři kdekoliv v zemi\na sedět celý den za mikroskopem, prohlížet si slidy azapi\nsovat na papír diagnózu. Místo toho jsem vyvlekla rodinu do\nměsta, které nic neodpouští – do místa, kde jsem vyrostla, do\ndrsného kraje, který v sobě nesl špatné vzpomínky. A proč\npřesně jsem to udělala?\nŘEZ DO TUHÉHO | 25\nVýraz ženy z ochranky zjihl. Bylo mi jasné, že už v téhlebu\ndově vítala spoustu zkoprnělých lidí. Otočila se zpátky kvy\nleštěnému stříbrnému heslu a řekla: „Nechť ustane hovor.\nNechť odplyne smích. Toto je místo, kde se smrt uvolilapo\nObě jsme stály v chladné, tiché vstupní hale. „Aha,“ pronesla\n„Vítejte v OCME, Dr. Melineková.“ Pak recepční vytáhlavisač\nku s nápisem NÁVŠTĚVA.\nDr. Mark Flomenbaum byl zástupcem vrchního soudníholé\nkaře i pravou rukou Dr. Charlese Hirsche a též mým přímým\nnadřízeným. Proto jsem byla překvapená, když mě uvítalob\njetím. Metr osmdesát osm, s dlouhým, jemným obličejem,ku\nlatými brýlemi a obrovskýma rukama byl Flome po celémúřa\ndu proslulý jako mistr v karate, který přeráží prkna jen tak pro\nzábavu. Představil mi v prvním patře lidi z MLI a zaměstnance\nodboru identifikací a pak mě doprovodil nahoru dokancelá\nře, která byla hned naproti té jeho. Měla jsem ji celý rok sdílet\nse dvěma dalšími forenzními patology na stáži.\nV kanceláři se už zabydloval Dr. Stuart Graham. Stuart strávil\npatnáct let v soukromé praxi, vedl laboratoř klinicképatolo\ngie na Floridě, ale pak se rozhodl změnit obor. „Většinou jsem\nseděl u mikroskopu nebo kontroloval data z krevní banky.\nMyslím, že jsem za deset let neprovedl víc než jednu pitvu.“\n„To napravíme,“ řekl vesele Flome.\nStuart měl velmi suchý smysl pro humor, mluvil pomalu a měl\nslabost pro nošení motýlků. Přidělili nám v místnosti stážistů\nsousední stoly, naše otáčecí židle byly vedle sebe. V kanceláři\nbyl ještě třetí stůl, za zástěnou, která dělila místnost. Patřil\nDr. Dougu Freemanovi, vychrtlému muži s dlouhýmanoha\nma, pomalým krokem a blonďatými vlasy staženými doculí\nku. Vypadal jako skutečně milý chlapík ze Středozápadu.Flo\nme nám vysvětlil, že Stuart, Doug a já strávíme prvníčerven\ncový týden administrativním procesem, který zahrnuje sejmutí\notisků prstů, lékařské vyšetření a hromadu byrokratického\n26 | BUDOU MRTVÍ I ZÍTRA\npapírování. Až bude po všem, každý z nás dostanevisač\nku – zdobený odznak vsazený do těžkého koženého pouzdra.\nPodíval se na hodinky. „No jo. Je čas na ranní Hirschovoko\nlečko. Jdeme dolů do Díry.“\nNikdo zjevně netušil, kdo překřtil pitevní sál na Díru. Není to\ndíra. Ve skutečnosti je to pozoruhodně čisté a úhledné místo.\nOsm stolů z nerez oceli stojí vedle sebe – rozlehlé, dobře\nvydrhnuté a lesklé pracovní plochy se zdviženými okrajipři\npomínajícími zábradlí lodi lemující jednu stěnu dlouhémíst\nnosti. Za každým stolem je vysokotlaká hadice se zakončením\npřipomínajícím sprchu a těla leží na kovových příčkách, takže\nkrev i tekutiny mohou odtékat do mělkého odtoku pod nimi.\nTen směřuje přímo do kanálu s bioodpadem – a pokud se\nřeší vražda, zůstává odtok uzavřený, dokud nejsou dohledány\nveškeré kulky, špičky nožů a další cizí předměty. Byla jsem\ninformována, že jeden nešťastný mladý soudní lékař musel\ncelý odtok rozebrat poté, co do něj nedopatřením spláchl kus\nNad nožičkou pitevního stolu jsou zavěšené váhy smetric\nkým displejem na vážení orgánů. V koutě stojí velký válec\ns formalínem, 10procentním roztokem formaldehydu,kte\nrý funguje jako univerzální konzervant lidské tkáně. U další\nstěny vychází zpoza skleněných dvířek vrčivý zvuk sušáren.\nUvnitř, na ramínkách, odkapává krví nasáklé oblečení –dů\nkazní materiál vražd, které zde schne před laboratorními testy,\npřípadně před soudním procesem.\nPitva patří k ranním činnostem. Dr. Flomenbaum poradil mně,\nStuartovi i Dougovi, abychom si vzali pláště a postavili se\nke stolům, které nám byly v Díře přiděleny, už v osm ráno.\nTak budeme mít dost času dokončit externí posouzení našeho\nprvního případu dřív, než se objeví šéf.\nDr. Charles Seymour Hirsch vyrazil na ranní obchůzku,ob\nklopen pracovníky MLI a mediky, přesně v půl desáté.Bla\nhosklonný lékař s dýmkou jako kdyby vypadl z obrazuNor\nmana Rockwella. Hirsch na sobě měl vždy pohodlné široké\nkalhoty, kravatu a šle, zatímco zpoza chirurgické masky se\nupíraly jeho pronikavé oči. Každé ráno jsme mu předkládali\nsouhrn případů, zatímco on si podrobně prohlížel rentgenové\nsnímky i naše nálezy z vnějšího vyšetření. Museli jste kekažbr />\nŘEZ DO TUHÉHO | 27\ndému případu něco říct, ale nesměli jste se pouštět do ničeho,\nco byste nebyli schopni na místě podložit. Ranní Hirschovy\nobchůzky mohly být tím nejdramatičtějším okamžikem dne.\nDr. Hirsch na pitevním sále nasazoval tichý, důstojný tón, a my\nostatní jsme ho napodobovali. Projevoval slabost proepigra\nmy, kterým jsme říkali „hirschismy“ – a jako každý učitel měl\nsvé vrtochy. Netrvalo dlouho, než jsme je odhalili. Nesnášel\nvýraz „shodný s“, pokud jsme popisovali nějakýjednoznač\nný nález, a skřípal zuby, když jsme pro něco použili výrazy\n„masivní“ nebo „jemné“ – přesnější jsou výrazné a mírné. Při\nprezentaci případu Dr. Charlesi Hirschovi jste museli hovořit\no zesnulém jako o muži, ženě, chlapci či dívce – nikoliv jako\no osobě mužského či ženského pohlaví. Během našehoprv\nního týdne práce na případech Stuart prezentoval tělo muže,\nkterý byl „zastřelen dámou...“.\n„Zastřelila ho žena,“ vložil se Hirsch s opravou. „Dámy lidi\nRanní obchůzky v pitevním sále byly krátké. Příležitost kpo\nkračování jsme měli každé odpoledne ve tři hodiny, kdy se\nvšichni soudní lékaři scházeli v konferenční místnosti, aby\ndiskutovali (a často se i přeli) o případech dne. Dr. Hirsch\nse zde mohl věnovat těm nejspletitějším a nejzamotanějším\npřípadům a hledat způsoby, jak je zjednodušit pro úmrtní list.\n„Při vyplňování úmrtního listu se nepokoušíme obsáhnout\nvšechno,“ zdůrazňoval, „jsme struční a přesní.“\nPrvní dva měsíce našeho zácviku též Dr. Hirsch vedl sestážis\nty oddělená výuková sezení, při kterých poskytovalpodrob\nnou zpětnou vazbu k našim diagnózám a prvním pitevním\nzprávám. Učil nás tři, že veledůležitou povinností soudního\nlékaře je uvést do úmrtního listu dvě specifická zjištění:příči\nnu smrti a způsob úmrtí. „Příčina smrti se týká etiologie – jde\no konkrétní chorobu nebo poranění, které jsou příčinouletál\nního sledu událostí bez dostatečného přerušujícího faktoru,“\ncitoval Hirsch. „Zapište si to a vložte do paměti. Představujte\nsi to jako odpověď na otázku začínající slovem »co« – co je\nonou věcí, jež započala řetězec událostí končících smrtí.Způ\nsob úmrtí jelékařskorávní klasifikace okolností – odpověď\nna otázku začínající slovem »jak«. Veškerá úmrtí shrnujeme do\nšesti kategorií: vražda, sebevražda, nehoda, přirozená nemoc,\n28 | BUDOU MRTVÍ I ZÍTRA\nterapeutická komplikace a neurčitá.“ Měli jsme se naučit, že\nzpůsob úmrtí má dopad na celou řadu institucí – odpojišťo\nven po státního návladního, od policejního oddělení vražd po\npronajímatele zesnulého. Jak řekl během mého prvního týdne\nv práci jeden z pracovníků identifikačního oddělení: „Možná\njste za života spoustě lidem ukradení, ale jakmile umřete,za\njímá se o vás spousta lidí.“\nNež jsem byla jako asistentka soudního lékaře přidělena ke\nsvému prvnímu vyšetřování úmrtí, strávila jsem týden vmár\nnici pozorováním zkušených soudních lékařů při práci napří\npadech. Prvním dnem mě provedla Dr. Susan Elyová. Byla to\ndrobná, atraktivní žena, která měla dceru ve věku mého syna,\ntakže jsme se sblížily a vzájemně se litovaly už běhempřevlé\nkání do pracovních oděvů a nasazování sítěk na vlasy v šatně.\nMísto brýlí jsem si vzala plastové ochranné brýle, které jsem si\nnechala udělat na předpis na raketbal. Susan to považovala za\ngeniální myšlenku. Stejným způsobem jsem já ohodnotila její\nhistorické diskoboty na vysoké podrážce. „Díky nim sedosta\nnu na úroveň pitevního stolu,“ řekla napůl žertem.\nV Díře jsem se pohybovala mezi jejím a Flomeovým stolem\na sledovala, jak dva různí lékaři přistupují k provádění tépo\nslední a nejdůkladnější prohlídky, jaká vás čeká. Autopsie\nnení totéž jako anatomická pitva mrtvoly, kterou jsemprová\nděla na medicíně na hodinách anatomie. „Autopsie“ znamená\n„podívej se sám“ a víc souvisí s tím, co se v těle pokazilo, než\ns anatomickým bádáním.\nAutopsie může trvat od pětačtyřiceti minut do čtyř i víceho\ndin. Na začátku je důsledné vnější vyšetření a pak postupujete\nzvnějšku dovnitř. Naučila jsem se zdokumentovat každýkou\nsek oblečení a šperků na těle – včetně kousků cenných kovů\nvražených do těch nejnepravděpodobnějších záhybů lidské\nanatomie. Kdybyste věděli, kolik věcí přenášejí vašispolu\nobčané pod spodním prádlem, možná by se vám svět zdál\npodivnější a zábavnější.\nProtože mrtvolu i všechno na ní mám na starost já, častomu\nsím sahat mrtvým lidem do kapsy a vytahovat z nich všechno,\nco se tam může najít – a lidé, kteří se setkají s násilnou smrtí,\nbývají často zapojeni do jistých aspektů hotovostní ekonomiky\npodsvětí. Jednou jsem nasbírala na jednom těle 12 400dolabr />\nŘEZ DO TUHÉHO | 29\nrů ve stodolarových bankovkách. Přesnou částku znám velmi\npřesně, protože jsem ji počítala velmi, velmi pečlivě – dvakrát.\nKdykoliv jsem našla peníze, dodržovala jsem předsevzetí, že\nje ukážu laborantovi, a pokud v mé blízkosti zrovna žádnýla\nborant nepracoval, zdvihla jsem peníze do vzduchu a ohlásila\nvšem v pitevním sále: „Mám tady hromadu peněz!“ Lidépra\ncující v soudním lékařství přicházejí o místa, protože ukradli\npeníze mrtvých, takže existuje standardní praxe, v jejímž rámci\nnahlašujeme, hlasitě a veřejně, nálezy tvrdé měny.\nJakmile je tělo zredukováno do svého přirozeného stavu,dů\nkladně je prohlédnu. Hledám příznaky zranění a všechnazjiš\ntění zdokumentuji. Školenému oku podlitiny, škrábance,řez\nné rány i penetrační poranění vyprávějí celý příběh. Pokud je\ntělo ve stadiu posmrtné ztuhlosti, vypáčím prsty, abych zjistila,\njestli není něco sevřené v dlani. Našla jsem tak v sevřených\nrukou obětí vlasy vrahů. Sebevrahové, kteří se otrávili, často\npevně svírají ampule s pilulkami a drogově závislým, kteří se\npředávkovali, mohou z paže trčet jehly.\n„Kromě traumatu dokumentujeme i tetování, jizvy, neobvyklé\nfyzické rysy, obřízku, amputace a mateřská znaménka,“ učil\nmě Dr. Flomenbaum u pitevního stolu. Rodiny zesnulýchbe\nrou písemný popis v pitevní zprávě velmi vážně, a je-li zde\nnějaká nepřesnost – pokud třeba přehlédnu jedinou starou\njizvu – hodnověrnost celého vyšetřování úmrtí může býtzpo\nchybněna. Dr. Barbara Sampsonová, která mě též zaškolovala\nběhem mých prvních newyorských pitev, upozorňovala na\nskutečnost, že pro rodinu mohou být důležité zdánlivětri\nviální fyzické charakteristiky. Tetování například. Dostala jsem\nv tomhle směru nepříjemnou lekci poté, co mi telefonovala\nnakvašená přítelkyně muže, který se stal obětí střelné zbraně,\njistá Vera. Ve své zprávě jsem napsala, že měl v horní části\nhrudníku vytetováno slovo „Nera“. Stejně tak jsem přehlédla\njizvu na jeho tváři. Vera se domnívala, že jsem pitvalašpatné\nVeře jsem se omluvila a nabídla jí, že pitevní zprávuupra\nvím. Když jsem však později znovu studovala identifikační\nfotografie, stále jsem nemohla jizvu najít, přestože pokožka\nměla povětšinou stále své přírodní zabarvení. Bylo možné, že\nbyla jizva zakryta hustým obočím, nebo strništěm. Je možné,\nže utkvěla ve Veřině paměti živěji než ve skutečnosti na těle.\n30 | BUDOU MRTVÍ I ZÍTRA\nMožná pro ni měla i nějaký osobní význam. Třeba mu jiudě\nlala ona. Taky je možné, že mi Vera prostě nevěřila, protože\njsem špatně přečetla jméno na přítelových prsou.\n„Důslednost nikdy neuškodí,“ radila mi Dr. MonicaSmiddy\nová, další z délesloužících lékařů. Monica měla zvláštnízpů\nsob mluvení, s rytmickou a padající kadencí v potlačovaném\nbostonském akcentu. Naučila mě, abych každému spočítala\nprsty na rukou i nohou. Pokud mrtvý přišel o špičku prstu\npři nehodě s vozíkem v supermarketu, když mu bylo osm,\nkaždý v rodině bude předpokládat, že to bude zahrnuto vpi\ntevní zprávě, i kdyby to naprosto nesouviselo s případem, ani\nzpůsobem úmrtí. Zkuste to neuvést, a rodina vám vašezá\nvěry nebude věřit. Stejné pravidlo platí pro apendix – občas\nje přítomnost či absence vysokoprofilového orgánu nesmírně\ndůležitá při stanovení totožnosti zesnulého. Dr. Smiddyová\nmě instruovala, abych vždy prováděla zkušební řezy do varlat\nmužů a vaječníků žen „a vždycky – vždycky – tyto orgány\nspočítala. Někteří muži mají jedno, jiní zase protézy, a věřte\nmi, že si manželka všimne, jestli to uvedete do zprávy. Takže\nbuďte důkladná a kryjte si záda. Počítat do dvou se vyplatí.“\nDen po dni jsem se učila rytmu rutiny soudního lékaře –kaž\ndé ráno pitvy, pak schůze a papírování, přerušované aoži\nvované občasnými výlety na místa činů, případně jako svědci\nk soudu. Ačkoliv to ještě mělo trvat týdny, než se zbavímner\nvozity a získám jistotu ve svých diagnostických dovednostech,\noficiálně jsem už byla připravená začít samostatně pracovat.\n6. července 2001, po pěti dnech sledování, jak provádějí pitvy\nostatní lékaři, jsem uskutečnila svou první – a neuspěla.\nŘEZ DO TUHÉHO | 31\nTerrence Booker byl případ z nemocnice. Šestadvacetiletý\nmuž označený jako tzv. přenašeč, tedy nositel jednohozdra\nvého genu a jednoho genu HbS, zemřel na lůžkovém oddělení\nv NYU Medical Center. Jde o jednu z nejběžnějších genetických\nodchylek na světě a téměř každý, kdo ji má, prochází životem,\naniž by se u něj projevovaly nějaké symptomy. U některých\nz takto postižených se však vyvine srpkovitá anémie, choroba,\npři které červené krvinky mutují do podoby srpkovitých útvarů\na hromadí se v kapilárách, čímž brání průtoku krve. Srpkovitou\nanémii je obvykle snadné diagnostikovat, protože pacientipro\njevují klinicky charakteristickou řadu symptomů, včetněhoreč\nky, tachykardie (zvýšená tepová frekvence) a ztuhlosti krajiny\nPřesto má srpkovitá anémie jednu komplikaci, tzv.vazooklu\nzivní krizi, což je bolest, kterou nelze objektivně posoudit.Za\nblokované krevní řečiště způsobuje ischémii: tkáně po celém\n32 | PODÍVEJ SE SÁM\ntěle hladovějí po kyslíku, což má za následek akutní bolest po\ncelém těle. Ischémie může vést během pár minut k fatálnímu\npoškození orgánů. Proto když přijde do nemocnice někdo,\no kom se ví, že má srpkovitou anémii, a má křeče po celém\ntěle, bere to lékařský personál velmi vážně a okamžitězaha\njuje léčbu. Jde o přímočarou záležitost – nasadíte pacientovi\nna nos a ústa kyslíkovou masku, intravenózně ho hydratujete\na podáte mu lék proti bolesti – opiátové analgetikum: běžně\nto bývá oxykodon nebo kodein. Víte, co je ještě opiátové\nTerrence Booker byl evidován jako pacient závislý nahe\nroinu, který pravděpodobně simuluje – předstírá bolest, aby\ndostal drogy. Lékaři opravdu nemají žádnou možnost zjistit,\njestli někdo o své bolesti lže. Nemůžete předstírat horečku\nani tachykardii, ale bolest je čistě subjektivní a nedá se nijak\ntestovat. Když se tedy Booker objevil na pohotovosti s tím,\nže má „srpkovitost“ a že ho všechno bolí, museli ho dát na\nintenzivní péči a nadávkovat ho silným klinickým narkotikem\nUprostřed noci Terrence z nemocnice vyklouzl. Vrátil se o pár\nhodin později, měl skelný pohled a komolil slova. Sestra ho\nnašla v bezvědomí a vyhlásila pohotovost. Lékařský tým ho\nrychle vezl na lehátku na resuscitaci. Zavedli mu do krkudý\nchací trubici, zahájili kardiopulmonální resuscitaci, podali mu\nnějakou látku, aby zvrátili efekt opiátů a pak do nějpusti\nli elektřinu z defibrilátoru. Resuscitačnímu týmu se podařilo\nznovu nahodit Bookerovi srdce, ale už bylo příliš pozdě. Jeho\nmozek byl mrtvý. Srdce mu bilo ještě dalších osm dní. Pak se\nzastavilo a mrtvola Terrence Bookera dorazila ke mně.\nMé první vyšetřování úmrtí coby asistentky soudníholéka\nře v New Yorku mělo být jednoduché. Začala jsem vnějším\nvyšetřením těla a vyndala z něj spleť trubiček, kterounastr\nkali v nemocnici Bookerovi ošetřovatelé do žil a do krku ve\nsnaze udržet ho naživu. Všechny jsem zdokumentovala spolu\ns defekty, které zanechaly na pokožce mrtvého, a pak jsem\nvytáhla stříkačku se širokou jehlou, abych provedla prvníin\nvazivní krok pitvy – vsunula jehlu ze strany do každé oční\nbulvy a odsála vzorek tekutiny ze sklivce. Dívala jsem se do\notevřené zorničky otevřeného oka, zatímco do něj zajížděla\nšpička jehly. Dr. Flomenbaum mě učil, že kdybych ji vrazila\nŘEZ DO TUHÉHO | 33\npříliš hluboko, mohla by jehla zasáhnout sítnici a vytvořit to,\nčemu říkáme „posmrtný artefakt“. (Později jsem si začaladá\nvat pozor i na zásadu Moniky Smiddyové „počítej do dvou“,\nspecificky ve chvíli, kdy jsem vrazila jehlu do oka mrtvoly\na to vyletělo a s cinknutím přistálo na podlaze. Skleněné oči\nse už dnes nevyrábějí ze skla, dělají se z plastu a díky tomu\nse neroztříští.) Pak jsem se pokusila odebrat vzorek periferní\nkrve z velké žíly za Bookerovou klíční kostí. Nepodařilo se\nmi žádnou nabrat, proto jsem se místo toho přesunula keste\nhenní žíle v jeho tříslech. Věděla jsem, že jakmile otevřu tělo,\nveškeré tekutiny se začnou pohybovat na základěgravitační\nho zákona. Proto bylo důležité odebrat vzorek krve zuzavře\nného oběhového systému ještě před prvním řezem.\nPrvní řez je ve tvaru písmene Y. S pomocí skalpelu jsem táhla\nod okraje každé klíční kosti ke kosti hrudní. Pak jsem z tohoto\nbodu pokračovala dolů k břichu, ke kosti, která je v přední\nčásti pánve. Jakmile bylo hotovo, mohla jsem otevřít hrudník\nTerrence Bookera jako knihu a odřezávat si pojivovou tkáň\nod hrudního koše i olupovat svalovinu z břicha, abychod\nhalila pobřišnici. Vnitřek lidského trupu je rozdělen do pěti\nhlavních dutin, které obsahují přidružené orgánové systémy.\nPobřišnice je z nich největší a schraňuje trávicí trakt. Za ní je\nretroperitoneální prostor, sídlo ledvin a několika dalšíchorgá\nnů. Každá plíce je obklopena oddělenou pohrudniční dutinou\na mezi nimi leží osrdečníkový vak – vlastní kapsa srdce.Pit\nva se obvykle zabývá každým z těchto uzavřených prostorů\nzvlášť, protože tělesné tekutiny a krev mohou být obsaženy\nv každém z nich, aniž by byly ovlivněny ostatní.\nUčili mě, že při obyčejné pitvě jako je tato, bez otvorů po\nkulkách či dalších zjevných vnějších komplikací, bych měla\nzačít pobřišnicí. Prořízla jsem tenkou sliznici, která obklopuje\ndutinu, abych se podívala. Přítomnost tekutin různých barev\n(a pachů) může poukazovat na selhání srdce, infekce, nádory\na různé choroby – a během svého zácviku jsem viděla, že\ntržná rána ve slezině či aortě může mít za následek více než\njeden a půl litru krve v pobřišnici. V Bookerově pobřišnici\nse celkem nic moc nedělo. Má-li pacient v břiše podstatné\nmnožství kapaliny, musím ji odebrat za účelem měření, a to\ns pomocí polévkové sběračky z nerez oceli, kterou jsem si\nkoupila v obchodu s nádobím na Východní 23. ulici. Spousta\nnástrojů soudních lékařů je mnohem míň lesklá a exotická\n34 | PODÍVEJ SE SÁM\nnež nástroje, které používají naši kolegové z nemocnice. T.J.\nbyl zděšen, když jsem ho poprvé vytáhla na obhlídkusvé\nho pracoviště (jedno poklidné odpoledne, kdy neprobíhaly\npitvy) a on viděl dlouhé, věkem poznamenané řeznické nože,\nkteré vypadaly přesně jako rodinné dědictví, jímž jeho matka\nkrájí pečeni. Naši zaměstnanci je udržují ostré jako břitvy pro\nřezání orgánů. Fungují nádherně. Jedno pracoviště má sadu\nkuchyňských nožů v dřevěném bloku. Na stěně visí soubor\nrámových pil a dvě velké lopatky.\n„Kladivo a dláto?“ řekl T.J. s narůstajícím děsem. „Co s tím – ne,\nneříkej mi to.“ Otočil se k mému pracovišti a ukázal na sadu\nzahradnických nůžek, těch samých, co se používají pro stříhání\nvětví. Bylo na nich vyryto jméno prodejny nářadí. „K čemu je\n„To ani nechtěj vědět,“ odpověděla jsem mu.\nAle on trval na tom, že to vědět chce, tak jsem mu to sdělila.\nPo vyšetření žeber Terrence Bookera, abych měla jistotu, že\nzde nejsou žádné viditelné zlomeniny, jsem každé z nich\nodstřihla zahradnickými nůžkami a zvedla celý prsní krunýř\nvzhůru. Odhalila jsem tak obě pohrudniční dutiny apobřiš\nnici. Věděla jsem, že stejně jako u břicha, je důležité všímat si\nbarvy jakýchkoliv tekutin v dutinách obklopujících plíce.Ze\nlená tekutina značí infekci, pravděpodobně zápal plic. Čiráte\nkutina značí srdeční selhání. Krev – zranění. Bookerovy plíce\nvykazovaly něco málo předpokládaných škod způsobených\ntýdnem na mechanické ventilaci, ale jinak byly zdravé –růžo\nvé, houbovité a měkké. Kuřácké plíce jsou bublinkaté, černé,\nse ztvrdlými žmolkami, přesně jako na těch fotografiích, které\nse používají na strašení středoškoláků před cigaretami. Tynej\nhorší při manipulaci křupou.\nSrdce je skryté za neprůsvitným osrdečníkovým vakem,kte\nrý jsem opatrně otevřela skalpelem. Hledala jsem zde stopy\nkrvácení způsobeného nějakým traumatem či přetrženoucé\nvou. O týden dřív jsem se dívala, jak Flome prováděl pitvupa\ncienta, jehož srdeční stěna praskla při masivní srdeční zástavě.\nPřipomínalo to, jako když praskne přefouknutá duše v kole,\na v osrdečníkovém vaku to napáchalo obrovský nepořádek.\nŘEZ DO TUHÉHO | 35\nV osrdečníku Terence Bookera nedošlo k žádnému krvácení\na nebyly zde ani příznaky srdeční choroby.\nTeď, když byly hlavní dutiny otevřené a zbavené tekutin, byl\nčas vyjmout orgány, jeden po druhém. Během této činnosti\njsem též odebrala vzorky tkáně. Na pitevním stole mámkráje\ncí prkno kuchyňského typu, které je obložené histologickými\nschránkami, jež plním věcmi, na které se chci podívat podmi\nkroskopem – srdeční tkáň, kousky plic, jater, ledviny, sleziny,\nnadledvinek a slinivky břišní. Současně jsem odebralaodděle\nné vzorky do čirého plastového kelímku, který stál nezakrytý\nna krájecím prkně. Tak trochu to připomíná nádobu, vekte\nré si z fast-foodu přinesete polévku. Je naplněný formalínem\na slouží tak trochu jako pojistka vyšetřování. Dokonzervač\nního formaldehydového roztoku se vkládají kousky tkáně\nz každého orgánu, aby byly k dispozici pro případ, že vbu\ndoucnu bude zapotřebí obnovit vyšetřování. Každá pitva má\nsvou specifickou úložnou nádobu, která se zapečetí a ukládá\nasi rok, nebo v případě nevyřešených případů o něco déle.\nOdřízla jsem levou plíci, pravou plíci a uvolnila srdce z jeho\nuchycení cévami. Vše jsem přesunula k nohám mrtvého, kde\nbyla spousta místa na vyšetření a další disekci. Někteřísoud\nní lékaři dávají přednost ukládání orgánů u kraje pitevního\nstolu, vedle těla, ale zkušenosti mě naučily, že zde hrozí\nnebezpečí – něčí plíce by mohly skončit na podlaze. Orgány


JAK NA NÁKUP STAVEBNÍHO POZEMKU\nChcete si koupit pozemek, na kterém budete stavět rodinný dům? Řekneme vám, na co si dát pozor a čeho se vyvarovat. Zde jsou základní fakta, se kterými se můžete setkat.\nJaký je právní stav pozemku?\nPokud chceme koupit pozemek, musíme nejprve zjistit informace o charakteru a majiteli pozemku. Tyto informace zjistíme na katastru nemovitostí, kde zjistíme, zda je prodávající opravdu majitelem daného pozemku a zda má příslušná oprávnění k prodeji. Při nakládání s nemovitostmi je třeba souhlasu všech jejich majitelů. A to nevyjímaje společného jmění manželů. Je třeba zdůraznit, že situací, kdy je majitelů nemovitosti více, rozhodně nejsou ničím neobvyklým.\nDalší užitečné informace, které jsou na těchto stránkách k nalezení, se týkají omezení, která se k pozemku váží - např. věcná břemena, hypotéky, zástavní práva, aj. Pokud tyto informace o daném pozemku zaznamenáte, je nezbytně nutné vyřešit je ještě před koupí pozemku.\nJe pozemek skutečně stavební?\nTuto informaci nám poskytne platný územní plán, kde je přesně stanoveno, na kterém pozemku můžeme stavět a na kterém ne.\nKaždá obec má zpracovaný svůj územní plán, který je buď zpřístupněn na internetových stránkách obce nebo je veřejně přístupný na obecním úřadě. Zároveň má každý územní plán svá specifika.\nV některých lokalitách vám nepovolí plochou střechu, na některých máte přesně předepsaný sklon sedlové střechy a někde mají přesně předepsanou zastavěnost pozemku (kupříkladu je docela běžné, že svůj pozemek můžete zastavět pouze ze 30% či 40%).\nV grafickém znázornění územního plánu taktéž lehce zjistíte, které části obce jsou vedeny například jako záplavová území, ochranná pásma (vysoké napětí, vodní tok nebo plocha, les, aj.). Při plánování budoucího bydlení jsou to jedny z nejzásadnějších informací, které by si měl každý kupující ověřit. Všechna tato omezení totiž přesně definují limity budoucí stavby, přes které, jak se říká, "nejede vlak".\nA co inženýrské sítě?\nJednou z prvních otázek při obhlídce pozemku by mělo být, zda je pozemek zasíťovaný.\nJde zejména o kanalizaci, vodovod, plyn, elektřinu a optické sítě.\nV ideální situaci jsou všechny inženýrské sítě dotaženy k hranici pozemku a jsou zkolaudovány. V takovém případě máte vyhráno.\nPokud nejsou sítě zkolaudované, není možné získat patřičné stavební povolení. Pak zůstává jediná cesta jak z toho ven, a to dodatečně požádat o jejich zkolaudování. Což není ani snadné, ani levné.\nPokud nejsou sítě dotažené až na hranici pozemku, je třeba na stavebním úřadě zjistit, kde jsou nejbližší přípojná místa. Následně dotáhnout sítě až k místu stavby. Zbudování sítí může samotnou výstavbu domu protáhnout klidně až o několik měsíců. Nehledě na větší finanční zátěž.\nDalší neméně důležitou informací je, zda je pozemek napojen na veřejnou komunikaci.\nV opačném případě se vám totiž může lehce stát, že budete muset vyjednávat s městem, obcí či sousedem o zpřístupnění pozemku, což vaše budoucí plány zase o něco zkomplikuje.\nZávěrem je třeba říct, že informací, které je třeba zjistit před samotným získáním pozemku, je opravdu mnoho. Většině problémů se ovšem dá předcházet, pokud víte, jak na to. Proto je nejlepší cestou svěřit se do rukou odborníka, kromě analýzy pozemku vás totiž čeká ještě celá realitní transakce.\nVyužijte našich konzultačních služeb nebo si domluvte termín schůzky a my vám představíme službu pro poptávající klienty - Tvůj realitní makléř. Vzhledem k aktuální situaci jsme pro vás k dispozici samozřejmě také online.\nVyplňte kontaktní formulář, rádi Vám poradíme.\nPOMOC PŘI KOUPI POZEMKU


EnviWeb - Česko by mohlo vyvážet šneky do USA, zájem má brněnská firma\nAbstrakt: Novým českým vývozním artiklem se brzy může stát netradiční zboží: šneci. Do Spojených států by je z Česka ráda dovážela brněnská rodinná firma Snailex Plus. Pokud ovšem získá patřičná povolení od amerických úřadů, vyřizování jde zatím spíše "hlemýždím" tempem. "Ozvalo se nám několik distributorů, kteří měli zájem. Už dříve nás kontaktovali i individuální zákazníci z USA, ale protože jsme neměli potřebná povolení, nemohli jsme jim šneky poslat," vysvětlil podání žádosti majitel firmy Miroslav Souček. Podle něj je zatím jediným jiným masným produktem, který má povolení pro vývoz do USA, Pražská šunka.


V Chocni uvítají filipínského léčitele - Orlický deník\nV Chocni uvítají filipínského léčitele\nChoceň – Jedním z devatenácti českých měst, do kterých má během srpna zavítat filipínský léčitel, sedmaosmdesátiletý Marcos Orbito, bude Choceň.\nSe zájemci, kteří se přihlásili prostřednictvím webových stránek o filipínském léčení, se setká ve čtvrtek v prostorách Orlického muzea. Podle pořadatelů setkání může Filipínec pacientům pomoci s bolestmi, alergiemi, pohybovými a oběhovými problémy, a dokonce i s rakovinou. „Marcos Orbito léčí po celém světě již čtyřiapadesát let a je jediným léčitelem, který může působit na území USA. Marcos léčí nekrvavou metodou, pomocí psychochirurgie. Díky ní odstraňuje příčinu mnoha závažných nemocí," řekl organizátor jeho českého turné Pavel Filipovský.


Kryptoměnový pionýr představil nové platidlo. Má být tisíckrát rychlejší než bitcoin | Investiční pavlač\nNová kryptoměna Elixxir má být nástupcem bitcoinu. Věří tomu kryptograf a programátor David Chaum. Jeden z pionýrů v oboru virtuálních měn a otec anonymního zápisu měny Ecash z roku 1982, hodlá projektem Elixxir odstranit nedostatky předchozích kryptoměn, zejména nejpoužívanějšího bitcoinu.\nPředevším se má jednat o rychlost ověřování transakcí bitcoinu v databázi blockchain. „Myslím, že problémy (bitcoinu) můžeme vyřešit,“ řekl Chaum pro Coindesk.\nOvěřit to, že někdo kryptoměnu vlastní, zejména u bitcoinu, nyní trvá i několik hodin. Je to podle Chauma zbytečně zdlouhavé a datově náročné. Při ověřování transakcí by se mohlo trochu „podvádět“. Nová kryptoměna Elixxir je podle něj až tisíckrát rychlejší než bitcoin, protože transakci může ověřovat v předstihu. „To je průlomové, nikdo jiný to takto nedělá,“ dodal.\nNová kryptoměna je také připravena na příchod kvantových počítačů. Ani výkonné počítače by neměly bezpečnost měny ohrozit. Chaum slibuje rovněž větší anonymitu měny díky propracovanému systému promíchání výpočtu kryptoměny.\nChaum hodlá novým projektem obnovit důvěru v kryptoměny. Mnoho dosavadních projektů zamlčovalo technické problémy a zranitelnost digitálních měn. Tvrdí, že pouze kryptografie může vyřešit současné problémy digitálních měn, kterým stále většina společnosti nevěří.


MetaWatch STRATA: dostupné hodinky pro iPhone a Android - iPhoneTips.cz\nVětšině uživatelů již od začátku vadilo, že se jedná především o rozšíření iPhone a nelze hodinky používat samostatně pro volání, psaní zpráv aj. Trh se ovšem mění každým dnem a jelikož nebyl zájem o tyto hodinky, došlo k jejich výraznému zlevnění a slevy se dočkaly i hodinky MetaWatch STRATA, které si dnes představíme.\nHodinky MetaWatch STRATA nejsou žádnou novinkou, známé jsou povětšinou jen na západním trhu. Jedná se o stylové rozšíření nejen pro iPhony, ale i pro Androidy. Tyto hodinky váží pouhých 60 gramů a lze je využít pro sledování všech novinek a aktualizací, ke kterým dochází v telefonu. Pro uživatele to znamená především tu výhodu, že se stačí jen podívat na zápěstí a vidí, jestli mu někdo nevolal, nepřišla zpráva nebo jestli na něj nemá nějaká aplikace upozornění.\nTělo hodinek je vyrobeno z polykarbonátu a šířka celého displeje je 25×25 mm. Pásek hodinek je z polykarbonátu, je široký 22 mm a dlouhý 270mm. Samotný displej hodinek má rozlišení 96×96 pixelů a je snadno čitelný i za přímého slunce. Hodinky nejsou dotykové, ale po stranách mají celkem 6 tlačítek pro ovládání. Uživatel si může na displeji nastavit vše, co potřebuje sledovat, výběr je tedy individuální, může jít o sledování Facebooku, ale třeba i upozornění o naplánovaných akcích.\nSamotná upozornění mohou probíhat zvukovým signálem, ale lze nastavit i vibrace. Velkou výhodu zde představuje i výdrž baterie, hodinky stačí nabít jednu za 5 dní a to prostřednictvím USB konektoru. Stejně tak jako u ostatních iPhone doplňků, tak i zde platí, že pokud chce uživatel nejlepší cenu, tak se musí odpoutat od nabídky českých obchodů a zavítat na mezinárodní aukční portály. Zatímco byl model MetaWatch STRATA zpočátku dostupný za cenu v přepočtu 4000kč (současná cena v českých e-shopech), tak nyní je možné je v zahraničí pořídit za méně než polovinu. Pro uživatele to znamená skvělou zprávu, jelikož se jedná o elegantní doplněk, který je zároveň i skvělým dárkem pro jiné milovníka gadgetů.


CALCIUM PANTOTHENICUM MAST GENERICA 100G - Český Ráj Zdraví\n/ Masti, krémy, gely, oleje / CALCIUM PANTOTHENICUM MAST GENERICA 100G\nEmollient obsahující tělu vlastní hydratační složky a vysoký podíl zvláčňující látky přírodního charakteru, který navrací přirozenou hydrataci suché a extrémně suché pokožce. Calcium pantothenicum mast Generica má pH 5,5, která je blízká přirozené pH pokožky. Mírně kyselé pH hraje důležitou roli v soudržnosti rohové vrstvy a při ochranné funkci pokožky. Zabraňuje proniknutí bakterií do těla přes pokožku a napomáhá opětovné regeneraci kožní bariéry. Péče o suchou a extrémně suchou pokožku při kožních onemocněních typu ekzém, psoriáza a kožní záněty, (nenahrazuje však lékařem předepsané léky). Regenerace pokožky se sklonem k praskání, olupování a tvorbě šupin. Potlačení svědění a zklidnění podráždění pokožky. Prevence vzniku opruzenin. Doporučené užívání: Calcium pantothenicum mast Generica poskytuje dlouhotrvající hydrataci vytvořením ochranného filmu na kůži, který udržuje dlouhodobě vlhkost v pokožce. Aplikujte 1-2x denně, především na noc, do 20 minut po umytí.


Krajina zla, ale i naděje | Holocaust\nRozhovor s historikem Robertem Janem van Peltem\nProfesor Robert Jan van Pelt (nar. 1955) přednáší na School of Architecture při University of Waterloo v Kanadě. Kromě historického vývoje architektury ve vztahu k proměnám městského urbanismu a role architektury v životě současné společnosti se specializuje na historii holocaustu, nacistických vyhlazovacích táborů a historii německého Východu . Spolu s C. W. Westfallem publikoval roku 1991 monografii o architektuře v éře historismu Architectural Principles in the Age of Historicism (Yale University Press). Spolu s Debórou Dworkovou se podílel na přípravě dokumentárního filmu o architektech osvětimského tábora a plynových komor (byl uveden r. 1994 pod názvem Nazi Designers of Death). Svá bádání o historii osvětimského koncentračního a vyhlazovacího tábora, jeho místu v nacistickém táborovém systému a o jeho architektonickém vývoji zúročil v knize Osvětim. 1270 až současnost, kterou napsal společně s D. Dworkovou. V USA vyšla roku 1996 (téhož roku získala cenu National Jewish Book Award), českou, aktualizovanou verzi vydalo nedávno nakladatelství Argo. R. J. van Pelt je spoluautorem návrhu na nový urbanistický plán Státního muzea Osvětim-Březinka. Díky svým znalostem osvětimského vyhlazovacího systému patřil ke korunním svědkům v procesu britského popírače šoa Davida Irvinga proti americké historičce Deboře Lipstadtové.\nPane profesore, zmínil jste, že vaše rodina je spřízněná s pražským rabínem Löwem.\nAno, část matčiny rodiny pochází z Vestfálska, odtud přešli do Prahy. Pražská větev je spřízněna s Jakobem Baševim, Valdštejnovým finančníkem. Za zásluhy u dvora získal šlechtický titul von Treuenberk, který později v naší rodině sehrál nepříliš slavnou roli. Je doloženo, že naše rodina je s Maharalem spřízněna přes Baševiho manželku. Ale k tomu titulu: ve 30. letech minulého století se můj prastrýc začal zabývat rodinnou genealogií a ten šlechtický titul ho velmi zaujal, snad si myslel, že by se mu mohl hodit. Pátral po našem rodokmenu, pečlivě ho doplnil a ověřil. V roce 1940 už měl na svém amsterodamském domě vyvěšený erb barona von Treuenberka. Když přišli nacisté, baron nebaron, strýc si prožil své. Po válce se, chudák, k tomu titulu strašlivě upjal, byla to tragikomická situace a námět pro černý humor v naší rodině.\nVaše kniha vzbuzuje velký zájem, přestože na téma Osvětimi u nás vyšla už řada publikací, vzpomínek, článků. Čím se váš přístup liší od jiných historiků, čím je originální?\nV Americe vyšla kniha už před deseti lety, takže české vydání je částečně doplněné. Nová na ní je snaha zabývat se do hloubky samotným místem Osvětim, nejen táborem. Když jsem jel v 80. letech minulého století poprvé do Osvětimi, zjistil jsem, že všechny představy, které jsem o tom místě měl, byly mylné. Vyrůstal jsem v Holandsku, pak jsem se přestěhoval do Spojených států a naše vize života za železnou oponou byla skutečně temná - jako by tu nesvítilo slunce, děti celé dny plakaly a lidé jen trpěli. Polsko jsem si představoval jako konec světa, zemi dobrou tak k tomu, aby tam byli vražděni Židé. Když jsem jel poprvé vlakem přes Katovice, viděl jsem pole a sady, divil jsem se, jak je tam pěkně. Na nádraží v Osvětimi mě měly čekat příbuzné jednoho polského kamaráda. A zase - myslel jsem, že to budou dvě zanedbané venkovanky. Nestačil jsem se divit, když tam stály dvě krasavice na vysokých podpatcích, které by se výborně vyjímaly třeba v Paříži. Nešli jsme hned do tábora, strávil jsem celý den v městečku, získal jsem na to místo jiný pohled. Nevnímal jsem pak osvětimský komplex jako součást města, ale jako něco, co k němu vlastně nepatří, jako vychýlení z historie toho místa. Proto jsme se začali zabývat dějinami Osvětimi a snažili se představit, jak by se věci mohly vyvíjet, kdyby nedošlo ke zřízení vyhlazovacího tábora. Historikové se vždycky zajímají nejen o to, co se stalo, ale také o příčiny, o všechna ta kdyby . V případě Osvětimi je to ovšem nesmírně těžký úkol, protože je spojena s tak nesmírnou bolestí a utrpením...\nJak vás napadlo spojit pronásledování Židů s německými plány na osídlení a rekultivaci německých východních oblastí?\nImpulzem mi bylo několik nacistických knih o osídlovací politice, které se zabývaly hlavně novými osadami v zabraném území. Když jsem si uvědomil, že tyto plány koordinoval Himmler, který byl pověřen i provedením konečného řešení, napadlo mě, že by bylo zajímavé zkoumat, zda personální vztah mezi osídlením a perzekucí odhalí i vztah příčinný.\nJak vnímají tábor současní Poláci, kteří žijí v Osvětimi?\nTo je samozřejmě problém. Začíná tím, že tábor zabírá obrovskou plochu, která byla původním zemědělcům sebrána a za niž nikdy nedostali náhradu. Za druhé: je to pro místní lidi stigma - když někde řeknete, že pocházíte z Krakova nebo z Prahy, je to v pořádku, jste na to hrdí. Ale když pocházíte z Osvětimi... A dál: všichni turisté, kteří přijíždějí to tábora, většinou přespí v Krakově, pak si prohlédnou tábory a jsou tak zdeprimovaní, že do samotné Osvětimi ani nevkročí, neutratí tu ani zlotý, nijak netouží po setkání s místními. Proto vznikla situace, že město se za udržování tábora necítilo odpovědné, jeho osud mu byl lhostejný. Jenže nikdo jiný se o něj starat nemůže, fyzicky to nelze dělat ani z Ameriky, ani z Izraele. V současné době se situace zlepšuje, funguje mezinárodní komise pro Osvětim a Poláci s ní spolupracují.\nPoláci žádají, aby v oficiálním názvu tábora bylo zdůrazněno slovo německý. Je Osvětim v obecném povědomí skutečně vnímána jako polský tábor ? Všichni víme, že ho vytvořili a řídili Němci. Ale přežívají určité modely, musím říci, že bohužel většinou ze strany Izraele, které Polsko vidí velmi schematicky. Vezměte Pochod živých, March of the Living - středoškoláci procházejí zemí, kterou podvědomě považují za krajinu smrti ; z té se pak vracejí do Izraele, místa záchrany. Totéž prožívají Američané. Nikdo jim nezdůrazňuje, že Polsko není jen Osvětim a že ve skutečnosti bylo po celou svou historii pro Židy otevřené. Neříkám, že obzvlášť příznivé, ale alespoň tu vždycky směli žít, což se o řadě evropských zemí říci nedá. Když jedu se studenty na exkurzi po koncentračních táborech, vždycky se snažíme jíst v místních restauracích a vždycky se setkáváme s místními lidmi, kteří za války Židům pomáhali. Studenti pak nevidí jen krajinu zla, ale také naděje.\nNespolupracoval jste při svých výzkumech také s Rudolfem Vrbou?\nJistě. Byl to nádherný člověk, okouzlující chlap, který měl rád ženy a ony měly rády jeho. Výborný vypravěč, kterého považuji za kronikáře válečných událostí. Odvážný člověk - a to nemyslím jen za to, co se mu podařilo za války, ale i potom. Byl ostře napadán popírači šoa, kteří ho vnímali jako hlavní - protože první - zdroj informací o Osvětimi. Takže diskreditovat Vrbu pro ně bylo zásadní. Vrba byl ovšem silný i tím, že byl ochoten přiznat, že se ve své zprávě z roku 1944 mohl v něčem mýlit. Byl ochoten uznat, že jeho nákres krematorií neodpovídá skutečnosti. Na univerzitě v Britské Kolumbii, kde působil, jsem s ním vystoupil před plénem a řekl mu: Rudi, tohle jsi v roce 1944 nakreslil, ale přesně takhle to nebylo. Mluvili jsme pak o tom, jak získal pro plánek informace - on sám totiž uvnitř krematoria nikdy nebyl, o jeho uspořádání mu pověděl Filip Müller a Vrba to přizpůsobil tomu, co viděl zvenku. Společně jsme přišli na to, jak se stala chyba. Byl to charakterově i intelektuálně naprosto poctivý muž.\nCítil v sobě trpkost, že jeho zpráva nevyvolala takový ohlas, jaký měla?\nAle ona měla ohlas. Zpráva se dostala do Ameriky v červnu 1944, zabývalo se jí vedení ministerstva zahraničí a to, že uvěřili její důvěryhodnosti, byl důvod, proč jednali s Horthym a nakonec ho donutili zastavit deportace maďarských Židů. Impulz k tomu přisuzuji rozhodně Vrbově zprávě.\nCo si myslíte o možnosti bombardovat Osvětim?\nPodle mě by to nemělo účinek. Za prvé Američané nebyli schopni přesného zaměření, neuměli to. Něco jiného je shazovat pumy na velké cíle, na továrny, a něco jiného na železniční tratě. V době, kdy teoreticky věděli, kam mířit, deportace do Osvětimi prakticky skončily. Bylo by to symbolické gesto - my Američané se staráme o osud Židů -, ale už bylo pozdě...\nV knize se soustřeďujete na architektonické plány, na práce jednotlivých architektů. Věděli, na čem pracují? A byl někdo z nich po válce souzen?\nVěděli, co dělají, ale to neznamená, že věděli, k jakému účelu budou stavby nakonec použity. Plynové komory vznikaly později, v původních plánech nebyly zahrnuty a bylo zapotřebí existující stavby - koupelny, sprchy, šatny atd. - speciálně upravit. Hlavní slovo při této přeměně měl architekt Walther Dejaco, který samozřejmě věděl, oč běží. Po válce se stal architektem v Tyrolsku, ve městě nedaleko Innsbrucku. Měl prosperující firmu a zabýval se hlavně návrhy na stavbu kostelů, kterých je v této oblasti spousta. Roku 1960 za to dostal řád sv. Gregoryho a psalo se o něm v novinách. Zprávy si všiml jeden bývalý osvětimský vězeň a upozornil na ni rakouské úřady, kterým trvalo celých deset let, než přivedly Dejaca před soud. Spolu s ním se dostal před soud ještě další architekt, Fritz Ertl - a oba byli osvobozeni. Typicky rakouský příběh. Vaše kniha je plná detailů, názvů firem, pro které vězni pracovali, zmínek o úkolech, které musel někdo vykonat.\nJe vám blízká teze Davida Goldhagena o holocaustu jako činu, který by se neudál bez přispění milionů obyčejných Němců?\nKaždý člověk, který je v naší knize zmíněn, je obyčejný Němec . V tom s Goldhagenem souhlasím: ano, pomáhali mu. Goldhagenova teze ovšem je, že líčí Němce jako rozené antisemity, a v tom s ním nesouhlasím. V naší knize se vlastně o antisemitismu nemluví, je to součást konečného výsledku, nezbytná součást, ale sama o sobě neobstojí. Píšeme o spoustě dalších impulzů, které vedly ke konečnému řešení , nezanedbatelným je německý sen o perfektní společnosti, v níž neměli místo nejen Židé, ale ani Romové a Poláci a Češi a vůbec Slované a také duševně nemocní a homosexuálové a další podřadné bytosti . Antisemitismus podle mne není jediným vysvětlením holocaustu. Průmyslové vyvražďování nezačalo u Židů, ale u duševně nemocných Němců.\nSouhlasíte s pojetím holocaustu jako jedinečné genocidy?\nNe. Historik musí přistupovat ke všem faktům jako k jedinečným, vnímat židovskou historii, jako by to byla americká nebo švýcarská nebo česká nebo čínská historie. Používáte- li stejné analytické prostředky, zjistíte, že impulzy pro různé činy jsou si nakonec velmi podobné. V celé knize se vlastně snažíme demytizovat Osvětim, demytizovat holocaust. Pro mě je holocaust stejný jako jiné genocidy, i když má samozřejmě jedinečné aspekty, ale zkoumám ho stejně, jako bych zkoumal jiné historické události. Kdybych to dělal jinak, zpronevěřil bych se své profesi historika.\nV knize zmiňujete množství továren, pro které pracovali vězni satelitních táborů v oblasti Osvětimi. Je možné, že mezi nimi byli další Schindlerové, kteří chránili své pracovníky před deportací do vyhlazovacího tábora?\nO tom neexistují téměř žádné doklady. Je možné, že Schindlerů bylo víc, ale nejsou o tom důkazy. Na jeho případě je zajímavé, že lidé, které chránil, s ním mohli spolupracovat, mohli s jeho ochranou počítat, byla tu konspirace, promyšlená, systematická pomoc. Proto také mohli svědčit. Ale věřím, že takových ředitelů nebo majitelů továren bylo víc, že pokud mohli, chránili své zaměstnance, i když asi ne tak promyšleně, jako to dělal Schindler. Vždyť víme i o případech esesáků, kteří vězňům pomáhali.\nKdybyste měl jmenovat pět knih beletrie či vzpomínek, které by se měly ocitnout na povinném seznamu literatury o holocaustu, které by to byly?\nRozhodně práce Prima Leviho - Je-li toto člověk a Potopení a zachránění, to je první volba. Pak Tadeusze Borowského, který sice nebyl Žid, ale o Osvětimi napsal roku 1945 úžasnou knihu s názvem Do plynu prosím tudy, dámy a pánové!. Jmenoval bych i Spiegelmanovu Myš. Zabývá se v ní problémem přeživších, a ten je také důležitý. Ne všichni jsou to dobří lidé, jsou mezi nimi různé povahy jako mezi jakoukoli jinou skupinou. Přináší také důležitou otázku - jak se zabýváme holocaustem v naší mickeymousovské kultuře, v kultuře kapitalismu a globalizace. Úmyslně nezmiňuji Annu Frankovou, myslím, že o té se mluví příliš. Ale zařadil bych Idu Finkovou, která mistrně zobrazila život v úkrytu. A pak deníky Cierniakowa a Ringelbluma.\nJe bádání o holocaustu nekonečný proces, nebo už bylo vše řečeno? Existují bílá místa, kterými byste se chtěl zabývat?\nJeště je tu spousta materiálu ke zpracování... Například obrovská oblast židovských uprchlíků nebo spolupráce a tajné dohody mezi Němci a neněmeckými představiteli, které se týkaly pronásledování Židů. V plenkách je stále výzkum o finančním rozměru holocaustu, o těch nesmírných převodech majetku od Židů k nežidovským obyvatelům a státům. A tak dále. S Debórou teď píšeme knihu o židovských uprchlících z nacistické Evropy.\nJsou popírači holocaustu nyní nebezpečnější, než byli dejme tomu před deseti lety? V jakém vztahu je popíračská teorie vůči Státu Izrael?\nJsou nebezpečnější, protože je posiluje celý stát- Írán, který začlenil popírání holocaustu do své oficiální politiky a učinil z něj základ pro to, co nemůžeme nazvat jinak než oficiálně a otevřeně prohlášená ambice vyhladit Stát Izrael. Kruh se tak uzavírá: po desetiletí tvrdili popírači, že holocaust je lež propagovaná Židy s cílem legitimizovat svůj stát. A v současné době se íránské vedení, které zvažuje zničení Státu Izrael z náboženských důvodů, dovolává popírání holocaustu jako ospravedlnění své politiky.\nVidíte popírání holocaustu nebezpečí ve spojení lidí z levice a pravice v rámci politického spektra?\nJe pravda, že popírání holocaustu je společným fenoménem krajní pravice i krajní levice. Ovšem vzhledem k tomu, že na ničem jiném se shodnout nemohou, nepokládám to za příliš významné.\nNedávno u nás vyšla kniha Normana Finkelsteina Průmysl Holocaustu. Co si o jeho tezi myslíte a co přímo o tom, jak ji formuloval?\nŽijeme v kapitalistické společnosti, ve společnosti s volným trhem, v níž se věci odehrávají určitým způsobem, můžeme tomu říkat i průmysl . V kapitalismu jsou prostě směnnou hodnotou peníze, takže ať děláme cokoli, je to spojené s penězi. Finkelstein vznáší neuskutečnitelný nárok - vyjmout z tohoto procesu právě holocaust. Já jsem teď na turné, kdy mluvím o knize o Osvětimi. Mohli bychom tedy říct, že prodávám Osvětim . Ale taková je situace - všechno je součástí trhu, a aby se kniha prodávala, potřebuje propagaci. Finkelstein vlastně konstruuje teorii o židovském spiknutí. O spiknutí amerických židovských vůdců, kteří promyšleně zneužívají holocaust pro své cíle. Ale nic takového neexistuje, už jen proto, že americké židovské vedení je tak různorodé, že by se nikdy v ničem nemohlo spiknout .\nFinkelstein například říká, že Eichmannovým procesem si Židé chtěli přivlastnit holocaust.\nProces s Eichmannem byl určitě důležitý, bylo to poprvé, kdy se otevřeně a naplno mluvilo o zločinech holocaustu. Židé jeho proces vnímali jako autentickou výzvu po spravedlnosti, na kterou čekali tak dlouho. Já jsem jako mladík v Holandsku zažil jomkipurovou válku. Mohu říct, že ty první dny, kdy to s Izraelem vypadalo špatně, jsme všichni cítili chlad u srdce a zcela přirozeně jsme museli myslet na holocaust, na vyhlazení Židů. V tom nebyl žádný kalkul, žádné zneužití vzpomínky, byl to autentický pocit hrůzy z toho, co se může stát.\nDomníváte se, že je holocaust zneužíván politicky jako omluva pro izraelskou politiku vůči Palestincům?\nAle vždycky máte nejdřív příčinu, pak následky. Izraelská politika je formována zkušeností genocidy, a to je přece velmi bolestná zkušenost. Není to ospravedlnění této politiky, ale je to její pochopitelná a neoddělitelná součást. Každá izraelská rodina ztratila někoho v holocaustu. Vy Češi máte na svědomí zločiny proti lidskosti, kterých jste se dopustili v roce 1945 při odsunu sudetských Němců. Ale proč? Protože za tím byla strašná zkušenost s Němci. Neomlouvá vás to, ale je to součástí vaší zkušenosti, historického traumatu. Finkelstein dělá totéž co spousta protiizraelských agitátorů - staví Izrael do zvláštního postavení, vznáší na něj výjimečné, jedinečné požadavky, chce, aby byl lepší než ostatní. Všemi národy mohou otřást jejich historické zkušenosti, ale když přijde na Židy - oni mají být výjimkou. Jenže oni nejsou.\nIda Finková, Walther Dejaco


PŘEDSTAVUJEME: Rap Genius vybral 800 milionů Kč a zbavuje se slovíčka „Rap“ | Objevit.cz\n13 July, 2014, Zařazeno v:\nI v našem posledním článku o Rap Genius jsme vás informovali o tom, že se tento startup snaží rozvíjet i mimo rap, dokonce i mimo hudbu. Tehdy ale další směry byli stále vedlejší, nyní jsou si rovny s rapem.\nSloganem (Rap) Geniuse je „Annotate the world.“, což ve volném překladu znamená „okomentovat svět“. A komentáře jsou zde skutečně klíčové. Jistě každý z nás poslouchá hudbu. A často nás zajímá i samotný text písničky.\nNa texty písniček existuje stovky, ne-li tisíce různých stránek. Ale jenom Genius nabízí komentář téměř ke každé větě písničky. V praxi to funguje tak, že si najdete písničku a u ní si rozkliknete větu, kterou chcete vysvětlit.\nČasto jsou definice doplněny obrázky nebo fotkami\nSamotné komentáře zde nahrávají samotní uživatelé. Každý uživatel vysvětlí třeba jenom jedno pouhé slovo, ale i to pomůže – nakonec se takhle udělá klidně celá písnička.\nSamozřejmě jsou posléze tyto komentáře hlídané jak zaměstnanci, tak i dalšími uživateli, kteří můžou této anotaci dát vysvětlení. Málokdy se tak stává, že by se zde byl nepravdivý komentář.\nTento GIF ukazuje, jak se komunita podílí na tvorbě\nGenius je ideálním příkladem gamifikace – marketingového způsobu, který z práce dělá hru, tedy zábavu. Za každou věc, kterou na stránce uděláte, dostanete body. Poté můžete veřejně sledovat žebříčky a porovnávat se s vašimi přáteli.\nDokonce stránka sleduje i kdo kolik toho přidal k jednotlivému umělci, tak se klidně může stát, že vás Genius „prohlásí“ za největšího odborníka na daného umělce.\nJsou zde i přehledné žebříčky\nA aby toho nebylo málo, tak některé anotace vytvářejí sami autoři textů. Z rapu můžeme namátkou zmínit 50 Centa, Rick Rosse nebo Mac Millera. Nebo například spisovatel Adam Mansbach.\nTím, že se Rap Genius zbavil slovíčka „Rap“, tak rozšířil svoji působnost. Z hudby například do rocku, jinak například do literatury nebo do sportu. Další významnou novinkou je možnost vložení těchto komentářů i na svoje stránky.\nPrvní věta z písně Let It Be od Beatles:\n― “Let It Be” by The Beatles\nDíky tomu se Genius dostane k mnohem většímu množství uživatelů. Tomu konec konců věří i investoři, když do tohoto startupu vložili tolik peněz. A kdo ví, třeba se někdy dočkáme i české verze.\nZdroj: Genius.com, mashable.com


Ať chceme nebo nechceme, ať si to uvědomujeme nebo ne, každou chvilku o sobě dáváme najevo spoustu informací. Těmto informacím se říká image a je to jakýsi obraz našeho vnitřního světa. Přes image vede jediná cesta, díky níž se mohou druzí lidé dozvědět, jací jsme. Můžeme tak sami určit, jaké pocit v okolních lidech vyvoláme, a jak se k nám budou chovat.\nMáte vytvořenou vlastní image?\nProces komunikace probíhá podle následujícího schématu:\nOdesílatel sdělení (vy)\n1. myšlenka nebo pocit\n2. vyjádření (image)\nPříjemce sdělení (okolní lidé)\n3. příjem a zpracování\n4. myšlenka nebo pocit\nPříjem a zpracování se odehrávají na straně osoby, které chceme něco sdělit. V našem případě to bude dívka, kterou chceme sbalit. Je velice důležité zjistit, jak dívky reagují na určité podněty! Tyto reakce jsou většinou stereotypní, neměnné, v určité sociální skupině stejné a předvídatelné. Například když přijdete za děvčaty do tanečních, ocení to, když budete mít oblek. Všechny dívky, kdykoli přijdete do tanečních. Pokud nebudete mít oblek, většině to bude vadit. Pokud začnete mluvit o možnostech přetaktování nového procesoru, většina dívek bude zívat.\nImage se týká i charakterových vlastností. Pokud se budete vždycky chovat odvážně, budete označený za odvážného, i kdybyste si to o sobě nemysleli.\nPo krátké úvaze na téma image předkládám konkrétní cvičení\n1. Zamyslete se nad tím, co děláte, co vás baví a jací jste. Vyjadřuje vaše oblečení, účes, způsob mluvení a všechno ostatní vaše kvality a zájmy? Projděte si každý kousek svého oblečení, doplňků, zařízení bytu a všeho, co může být nějak spojováno s vaší osobou. Cílem je, aby lidé rychle poznali, kdo jste. Budete působit důvěryhodněji, budete přitahovat lidi, kteří se k vám hodí nebo vás jsou alespoň ochotni tolerovat.\n2. Zamyslete se nad tím, jaké vás přitahují dívky. O co se zajímají, jak se oblékají, co je baví a co je pro ně důležité. Snažte se více poznat svojí cílovou skupinu a nabízejte jim věci, které pro ně budou atraktivní.\nOba dva body jsou velice důležitější a nejlepší je, pokud jsou ve shodě. Pokud vás přitahují dívky, které mají jiné zájmy a i v dalších věcech se k vám nehodí, měli byste se nad tím zamyslet. Pokud se vám líbí třeba holky, které baví horolezectví, a sami ho neprovozujete, může se za tím skrývat vaše nerealizované přání, které byste asi měli uskutečnit. Zajímají-li vás věci, které moc nezajímají dívky, třeba počítače, nezbývá než se s tím smířit a brát to jako normální věc. Jenom nemusíte nosit tričko „I Love Linux.“\nJakmile dojde ke konfliktu a vy nebudete vědět, jestli být sám sebou nebo se přizpůsobit, záleží na tom, co od dívky očekáváte. Jestliže vám jde o jednu noc, svojí identitu určitě neztratíte, když se přizpůsobíte. Pokud vám jde o dlouhodobý vztah, je lepší být i na začátku sám sebou, aby vás dívka neopustila, až se ukáže vaše pravé já. Celou dobu jste totiž mohli hledat dívku, která vám ve skutečnosti nevyhovovala.\nTvorba vašeho osobitého image nejspíše bude znamenat, že vás část lidí začne kritizovat. Smiřte se s tím a nenechte se tím rozhodit. Čím je člověk výraznější a osobitější, tím více má nepřátel. Ale i přátel a obdivovatelek, což je pro nás důležitější. Cesta průměrnosti není cestou k úspěchu. Když vás někdo začne kritizovat, alespoň rychleji poznáte, kdo se k vám nehodí.\nPo krátkém zamyšlení, co že to vlastně chcete, přichází na řadu konkrétní tvorba image. Začněte přetvářet své okolí a sami sebe, abyste dosáhli kýženého výsledku. Cítíte se jako sportovec? Možná by se k vám hodily hodinky Sporttester. Nevěřili byste, jak se díky nim můžete dát jednoduše do řeči s lidmi s podobným zájmem o sport. Zbožňujete Pink Floyd? Nalepte si jejich samolepku na batoh. Možností, jak dát najevo svojí osobnost je spousta. Jsou i věci rušivé, které naopak pohled druhých zkreslují. Ty se pokuste odstranit.\nten clanek se mi libil. v obecne rovine toho cloveku muze poradit hodne .vedomky nevedomky sem si nedavno mozna jakysi image zlepsovat taky zacal a moh bych poradit jednu vec. pokud chcete neco na sobe zmenit, pripadne udelat nejakou razantnejsi zmenu, nedelejte to narazove, ale postupne, kus po kousku, napr kazdy tyden pridte do prace v novem kusu obleceni ktery vam pomuze zlepsit cely vzhled, namisto toho aby ste prisli do prace napr. jeden tyden v teplakach a druhy tyden od hlavy k pate ohaklej jak z filmu. plynulosti predejdete tem negativnim reakcim o kterych je v clanku rec a stanete se tim kym chcete byt/ [S04] a pozor na jednu vec..neni cesty zpet, jak na sebe hodite ty nej hadry, teplaky nechte opraqvdu jen na doma [S04] adios gin\nSlouhlasim, a trochu kdyz se to vezme ze strany okoli tak to bude mit lepsi dopad na pozitivni naladu pro tebe. Delat zmenu postupne. Prijdes v Pondeli v nových botkách a lidi si vsimnou bot a pochvali je, vzroste ti sebevedomi a razem bude lepsi nalada... v Stredu prijdes v novem triku zase se na tebe budou lidi koukat a pochvali i to triko... zase sebevedomi trochu vzroste a dobra nalada bude. V Patek prijdes v kalhotech a nove mikine ... takze mas nove boty, nove kalhoty, nove triko, novou mikinu a treba retizek nebo naramek na ruce ;) ... woow clovek se citi sam sebou, prijde do skoly, prace a lidi na nej koukaj jak na Mormona, kdo to je ? ten je dobrej, ten je super, on je jinej nez ostatni, on je sam sebou :-) ... clovek koncene nosi obleceni jake chce a ted jen jeste v cloveku uvnitr si to srovnat a mise splnena ... ;)\nmala rada na zaver\nChovat se pokorne kdyz ma clovek uspech, kdyz je v chudobe mit odvahu, trpelivost to zmenit :-)\nPreji pekne dny a mnoho uspechu ;)[S03]\nSpousta mladých kluků dnes a denně řeší jeden problém. Jakmile se na ně dívka přitiskne,…


Letecká aliance SkyTeam | Oficiální webové stránky About SkyTeam SkyTeam - History of the Alliance 2009\nV říijnu začali všichni dopravci SkyTeam obsluhující londýnské letiště Heathrow poskytovat své služby na Terminálu 4 v moderním zázemí aliance, jehož součástí jsou zvláštní odbavovací přepážky SkyTeam.\n4. června otevřel SkyTeam vůbec první sdílený salónek na Terminálu 4 londýnského letiště Heathrow. Dvoupatrový salónek o rozloze více než 1 600 čtverečních metrů nabízí prostor pro více než 300 cestujících. Salónek SkyTeam poskytuje cestujícím místo, kde se mohou věnovat své práci, odpočívat, posilnit se nebo číst. V celém salónku je k dispozici bezplatné připojení k internetu prostřednictvím wi-fi a kromě toho mají cestující možnost využít prostor pro cestující business třídou.\nV dubnu vzlétlo první letadlo 767-400 společnosti Delta Air Lines s novým emblémem aliance SkyTeam na trase z Atlanty do Milána. Novinky oznámila aliance během tiskové konference v Miláně, kterou uspořádal řídící výbor společnosti SkyTeam po své čtvrtletní schůzi.\nV lednu vstoupila aliance SkyTeam do roku 2009 ve velkém stylu a s dobrými vyhlídkami pro nastávající období. I nadále hodlá posilovat své pozice a rozšiřovat nabídku produktů, aby byla schopna splnit a překonat očekávání svých klientů.


Slaný melounový salát: s masovými kuličkami\nMelounový salát s kuřecími kuličkami\nHorko nehorko, jíst se musí, i když trochu lehčeji. A jestli vás (celkem pochopitelně) neuspokojí samotná zelenina, přidejte k ní šťavnaté kuřecí kuličky, slaďounký meloun a zdravé tuky v podobě avokáda. Takový salát potěší vaše chuťové buňky i žaludek, jelikož po něm nebudete mít jen tak hlad.\nKrok 1: Nejdříve si připravte kuřecí kuličky. Maso smíchejte s vajíčkem a trochou kukuřičné strouhanky, aby drželo pohromadě. Osolte, opepřete a přidejte hrst sušené majoránky. Tvarujte kuličky, zlehka je obalte v kukuřičné strouhance a opečte na pánvi na rostlinném oleji ze všech stran dozlatova – trvá to asi 10 minut. Olejem je můžete také jen pokapat a upéct kuličky v troubě.\nDokonalé osvěžení: studená polévka z melounu\nOsvěžující nepečený dezert: melounový pudink\nKrok 2: Zatímco se kuličky pečou, připravte si salát. Polníček, nastrouhanou nebo na tenké plátky nakrájenou mrkev a okurku a dobře zralé avokádo rozložte na talíř a přidejte kousky bezpeckového melounu, který salátu přidá na šťavnatosti.\nKrok 3: Doplňte masovými kuličkami, ozdobte semínky slunečnice nebo nasucho opraženými ořechy a podávejte. Uvedené množství vystačí na 2 velké nebo 4 předkrmové porce.\nSvěží melouny a syté kuřecí kuličky s avokádem zeleninový salát skvěle doplní\nStudená okurková polévka s koriandrem\nTip: K salátu se bezvadně hodí hořčično-medová zálivka: po lžíci dijonské hořčice, medu, citronové šťávy a olivového oleje prošlehejte s trochou soli a pepře.\nJak se stravujete, když přijdou vedra? Jedete saláty a studené polévky, nebo si klidně dáte třeba výpečky?