Saně zabrzdily několik set metrů od lovce, který trpělivě vyčkával nad otvorem v ledu, až se přiblíží tuleň. Ze saní vystoupil muž a pomalým, nejistým krokem se blížil k ledovci. Měl strach. Mnohokrát slyšel, že tito lidé, divocí a útoční, bez rozpaků dokážou zabít, zvláště cizince. Když se muž přiblížil na několik kroků, lovec se náhle prudce otočil, a třímaje v rukou nůž, stál připraven v obranném postoji. Bílý muž se zastavil a pokoušel se slovy lovce ujistit, že přichází s dobrými úmysly. Ten reagoval jen syčením. Musel přece vydávat nějaké zvuky, nem ůže tváří v tvář duchovi stát němý. A že tu před ním stojí duch, o tom nepochyboval. Saně, ve kterých přijel, viděl lovec poprvé v životě a právě tak to podivné oblečení...\nNavíc dotyčný nerozpřáhl ruce na znamení, že přichází v míru a že neschovává žádný nůž. Ne, to nemůže být nikdo jiný, než duch. Ještě si ho však vyzkouší. Vytáhl kousek tuku a váhavě ho podával té divné bytosti. A co se nestalo! Bytost si tuk nejen vzala, ale strčila si ho do úst. Jí ho! Tak to nemůže být duch. Vždyť duchové přece tuk nejedí! Lovec se uklidnil, a protože slovům muže celkem rozuměl, začal mluvit také. Nakonec si cizince ještě ohmatal, aby se ujistil, že opravdu nemá nůž ani jinou zbraň.\nAsi tak proběhlo v roce 1910 první setkání tříčlenné výpravy, vedené kanadským etnografem Wilhjalmurem Stefanssonem, s Nagyutormiuty - s lidmi „karibího paroží" z Viktoriina ostrova, kteří se dosud, krom ě svých sousedů, nesetkali s žádnými jinými lidmi. Stefansson chtěl dokázat, že tento ostrov je obydlen, ač zprávy do té doby tvrdily opak. Do svého deníku si tehdy zapsal: „Tento první den mezi Eskymáky z Delphin-Union průlivu je dnem, na který nikdy nezapomenu a vždy se k němu budu ve vzpomínkách vracet se vzrušením. Mezi těmito Eskymáky a obyvateli New Yorku, kteří ve stejném čase obývali stejnou zemi.\nLežel kulturní vývoj deseti tisíc let. Tady nás obklopoval život doby kamenné, odehrával se přímo před našima očima. Jejich řeč se jen málo lišila od řeči Eskymáků z Mackenzie, a tak jsme si bez potíží rozuměli. Po delším pobytu mezi nimi jsem pochopil, že pokud jde o základní ctnosti, vyrovnají se těm nejlepším Evropanům. Tito lidé doby kamenn é se téměř neliší od tebe, ode mne, od našich přátel. To, co my nazýváme křesťanské ctnosti, co buddhista nazývá buddhistické ctnosti, oni ovládají ve všech hlavních formách. Stěží ovšem budou odpovídat obrazu, který si o lidech doby kamenné udělal kabinetní učenec. Tito druhové mamutů respektuj í dokonce nám dobře známý zákon: Co nechceš, aby činili tobě, to nečiň druhým. Ve styku s těmito původními lidmi ztratil pro mne význam pojem „divoši". Dospěl jsem k přesvědčení, že lidská povaha, zůstává v zásadě stále stejn á. A to v obou dimenzích, v prostoru i času."\nPO PÁR DESÍTKÁCH LET - ŠOKUJÍCÍ SOUČASNOST. S fotoaparátem vyrážím ven na obhlídku. Ostrý vzduch mě přinutí okamžitě si vzít rukavice a čepici. Náhle kolem mne profrčí podivný přízrak. Představte si, že o tomhle kraji čtete jako o ledové pustině, kam se všechno musí dovážet lodí, a to jednou do roka, a najednou se před vámi zjeví stroj, který byste nejspíš zařadili do vozítek budoucnosti, tedy pokud se zrovna nepídíte po dopravních novinkách. Tříkolá obludka s jasně červenou karosérií, jejíž mohutné protektorové pneumatiky zastiňují drobná řídítka a sedátko, na němž sedí osoba známá víc z představ či náhodných obrázků: černovlasá žena v bílém kabátci, z jehož kapuce lemované kožešinou zvědavě vykukuje černá kebulka. Člověk přece jen není připraven na takové kontrasty. Barevná televize, videokazety, splachovací záchod, tříkolka Yamaha a žena v tradi čním amautiku (ženském oděvu s velkou kapucí) s dítětem na zádech suverénně projíždějící po udusané cestě mezi příbytky na kůlech. Zima, vítr, zbytky ulovených tuleňů a za dva měsíce led na celých dalších devět měsíců. Můj domorodý spolubydlící vstává obvykle, není-li zrovna na lovu, až kolem desáté, nějakou dobu se povaluje na pohovce a pak někam zmizí. Práci nemá. Jako většina lidí zde. Není tu totiž příležitost a většina obyvatel žije ze státní podpory. Pro člověka z „normálních" podmínek je to těžko pochopitelná situace. Věčně zmrzlá půda, zima, led, okolní moře zamrzlé devět měsíců v roce. Začí- nejte tu s nějakým průmyslem či rybolovem.\nCo tedy dělat? Eskymáci se sice snaží, ale není snadné ze dne na den úplně změnit smysl života. Zvlášť když byli po staletí zvyklí obstarávat si potravu pouze lovem. Snažila jsem se spočítat stálé a pravidelné pracovní možnosti. Dvoučlenná posádka naftové cisterny, denně projíždějící osadou a naplňující nádrže na stěnách domků. Nikdo nemusí být doma, cisterna prostě přijede, doplní naftu a jede dál. Státní dotace. Ohromné válcovité nádrže na okraji osady jsou jednou do roka naplňovány z tankové lodi, která během srpna, v období volného moře, navštíví všechny osady v Arktidě. V někter ých osadách ani nemají nádrže a na pobřeží jsou připraveny řady barelů. Dalšími stálými zaměstnanci jsou dva muži, kteří jezdí s cisternou vody. Každá osada má ve své blízkosti nádrž v zemi, jakýsi bazén nebo jezírko, v němž se led pravidelně proráží a odkud se čerpá pitná voda. Domácí nádrže jsou umístěny uvnitř domů, pečlivě izolovan é proti mrazu, s přívodem, který je přístupný zvenku. Na každý domek vychází plnění vodou dvakrát v týdnu. Často se stane, že zásoba dojde dřív, než přijede cisterna, a potom je rodina třeba dva dny bez vody. Taková věc nikomu nevadí, ale mě zaskočila. Nádrže v domech jsou sice dostatečně velké, ale nikdo vodou nešetří. Šetřit není v povaze tohoto severského národa. Neznají to. Když mají automatické pračky, proč by neprali třeba několikrát denně? Zvlášť, když je kde sušit. To byla ta ohromná skříň v předsíni u mých hostitelů. Samozřejmě, že takovou sušičku nemá každý, ale Lena má přece práci, a to dobře placenou. Může si dovolit technick é vymoženosti. Musí ovšem také platit vyšší činži ve státem dodaném domku - jako všichni, kteří mají to štěstí a pracují. Platí se podle výše platu. Ti, co berou jen státn í podporu, platí pouhých dvaatřicet dolarů měsíčně, pokud bydlí v domku.\nJsou však i tací, kteří o domek nestojí a bydlí v podlouhlých stanech pokrytých bílou plachtovinou, ale takové rodiny jsem tu poznala jen tři. Další pravidelný příjem má posádka nákladního auta odvážející odpadky. Před každým domkem se povaluj í velké černé igelitové pytle, dostatečně pevné, aby udržely obsah jakéhokoli druhu. Pytle se vozí na skládku ve skalách kousek za osadou. Nedopídila jsem se, zda za několik let přijede táž velká státní loď a odpadky naloží a odveze, neboť zde, v mrazivém prostředí, se nic nerozkl ádá, nic nehnije, ani hmyz tu není a nemůže tak přispět k likvidaci zbytků. Všechno tu vydrží desítky, stovky let. Skladují se tu i pytle s fekáliemi ze suchých záchodů, kterými jsou opatřeny všechny ty malé montované domky. V posledních letech si zakládají Eskymáci vlastní družstva, kde dostanete věci, které obchody Hudson's Bay Company neprodávají. Různé typy nožů, nářadí, oděvů, které užívali v dřívějších dobách. Také určité druhy potravin, které ani Hudson's Bay dodávat nemůže. Tulení, mroží, lososí maso i maso karibú. V některých osadách si takové družstvo pořídilo i velkou mrazírnu, aby mohlo v době lovu uchovávat větší zásoby. Tady v Pangnirtungu zatím maso neprodávají. Možná proto, že si tu vymysleli ještě jiné možnosti výdělku, a navíc všechna loviště jsou odtud příliš daleko. Pro Pangnirtungské je zlatým dolem národní park. V budově místní správy pracuje jen pár bělochů, ostatní jsou místní. Mohou také prodávat turistům, i když těch tu zas není tolik, třeba tesané sošky z měkkého steatitu, pro který si zajíždějí na určitá místa. V létě člunem, v zimě na skidoo, sněžných skútrech. Ty tu vlastní skoro všichni. V Pangnirtungu také dobře prosperuje tkalcovská dílna, kterou vede jedna běloška z jihu: překrásné závěsné obrazy jsou však ryze eskym ácké. A konečně je tu škola, chlouba místního principála, kter ý, ač běloch, působí v Arktidě již přes dvacet let. V Pangnirtungu samém osm let. Nadšenec a dobrý člověk. Náhoda mi ho přihrála do cesty.\nŠKOLA JAKO JINDE. Sama jsme měla možnost jedno dopoledne sledovat průběh vyučování. V jednom rohu třídy chumel dětí s bílou učitelkou a vykládající si, co vše se dá měřit metrem, co centimetrem, co se dá počítat na kilometry. V druhém koutě sedí na podlaze další žena a má kolem sebe jiný chumel, který si pravděpodobně vykládá totéž, protože děti vítězoslavně zvedají tužky, knížky, rozpřahují ruce, ukazují prsty a přitom plynně brebentí. Postávám tiše u dveří a závidím dětem prostornou místnost, která připomíná víc sál na karneval než třídu. Ze stropu, na stěnách i na lampách visí všelijací panáci, koule, hvězdy, písmena i zvířata, v barvách tak pestrých a zářivých, až přecházejí oči. V jiné třídě jsem našla všechny děti na zemi. Lezly po čtyřech mezi ohromnými čtvrtkami a snažily se na nich zobrazit své představy o světě rukama, štětcem, tužkami, vším, čím se dalo. Zdejší škola se mi začíná líbit. Od čtvrté třídy je vyučování pouze v angličtině. Pro děti to není tak velký problém, protože od té doby, co se mohou dívat na televizi, tedy od roku 1981, kdy je signál přenášen satelitem, sledují všechny kanadské programy v angličtině. Nedá se říct, že by ti nejmladší dávali přednost televizi před hraním venku, to jsem pozorovala až u těch starších. Nicméně televize jim vnáší do hlavy i pěkný zmatek. Způsob jejich myšlení, vztahů a vazeb na rodinu a ke společnosti je tu docela jiný než na jaký jsme zvyklí my. Eskymácká přirozenost, skromnost a ohleduplnost a najednou samé fígle a proradnost z televize. Jak si to vše dát dohromady a přitom zůstat sám sebou ve své rodině, ve svém společenství. Někdo se s tím nedokáže vyrovnat. Je tu dokonce dost případ ů sebevražd mladých, zvláště těch, kteří musejí žít mimo rodinné přístřeší. Mnoho jich také propadá alkoholu, na který jejich tělo není zvyklé. Je to zde jeden z problémů číslo jedna...\nÚTĚKY NA SEVER - ZA ŽIVOTEM PŘEDKŮ. Zvoní! Jako na celém světě. Chodby vyzdobené ohromn ými barevnými fotografiemi, plakáty a mapami se zaplňují. Je čtvrt na jedenáct a začíná velká půlhodinov á přestávka, kdy se všichni řítí ven. Ještě na táhnout boty, které jsou narovnané pod věšáky poblíž hlavních dveří. A venku začíná čutání, volejbal, házená. Míčů je tu několik. Pro ty menší prolézačky, přelézačky dřevěné a kovové, a hlavně spousta pohybu. Učitelé se chodí protáhnout ven také. V poledne odcházejí všichni na dvě hodiny domů, ti nejmenší se už po obědě do školy nevracejí. V poledne také nastává povinně čištění zubů v umývárnách. Ve zdejším kraji nebylo nikdy zvykem si čistit zuby, až civilizace se svými sladkostmi přinesla i tuto nutnost. Doma k tomu děti vedeny být nemohou, protože tu nikdy tenhle návyk nebyl, a tak výuku musí převzít škola. Škola toho má vůbec dost, a nemyslím tím jen školu zdejší. S pravidelnou výukou se začalo v padesátých letech. Eskymáci dobrovolně přicházeli ze svých roztroušených táborů, aby jejich děti mohly navštěvovat školu. Tedy samozřejmě nejen proto, i kvůli zdravotnické službě a možnosti nákupu. A když už začali děti posílat do školy, vzdali se i ostatní odpovědnosti a přestali je učit i věcem se školou nesouvisejícím. Těm tradičním. Lovu, rybolovu, jak postavit sněhové iglú a dalším dovednostem nezbytn ým pro život v Arktidě. Na to zas nebyla připravená škola. A tak bohužel právě současná mladá generace neumí téměř nic. Jen pár jednotlivců chce studovat dál v Ottawě. Ti ostatní zůstávají doma, protože se jim městský život nelíbí. Také úroveň jejich znalostí neodpovídá úrovni stejně star ých žáků z jihu, zaměstnání na jihu by těžko sháněli. Kolik otců učilo synky stavět kajaky a umjaky - velké čluny? Proč? Existují přece dřevěné a laminátové čluny. Zato pokud jde o způsob lovu, to ještě nejeden otec své zkušenosti nasbírané po generace předal potomkům. „Škola teď neběží naplno, schází nám tu víc než třetina žáků," podotýká ředitel, který mě pyšně provádí po všech třídách, dílnách, laboratořích. „Už ale normálně začala, ne?" zajímá mě. „Ano, dávno, ale teď je právě období lovu karibú a dobrá třetina dětí je s rodiči. Nejméně na tři týdny." Taková činnost by se mi taky zamlouvala. „Je to pro ně lepší, když se to naučí. Rodiče si je začali brát s sebou teprve před dvěma, třema lety. Taky se už stalo, že se celé rodiny odstěhovaly zase zpátky do původních táborů a do osady přijedou tak jednou dvakrát za půl roku, vysvětluje mi ředitel.\nProč tam utíkají? Za sebedůvěrou, která je jim po generace vštěpována stejně jako bezstarostný vztah k životu. S tím prý překonají všechno. Úsměv, vlídnost a velkorysost. V tom cizím světě, tam by byli všem leda pro smích. Takové vlastnosti do současného světa nepatří, působí tam hloupě a směšně. „Vidí to a mnozí si to začínají uvědomovat. Proto se někteří stěhují zas zpátky. Škola neškola.!" Pro ředitele prosperující školy je největší chloubou její řemeslnick á dílna. Desetiletí kluci, ale i starší či mladší tu s nadšením oživují skoro zapomenuté umění jak postavit pravý eskymácký kajak. Naštěstí tu existuje ještě pár mužů.\nCESTOPIS kteří nezapomněli svou dřívější dovednost, a navíc je těší, že ji mají komu ukazovat. Své děti to neučili, že by teď jejich vnuci měli o to větší zájem? Že by díky těm nejmladším došli toho velkého všeobecného uspokojení, kdy člověk předává své zkušenosti, učí novou generaci a vzápětí vidí i výsledky? Oné radosti z rozdávání? Je tu i prostorná místnost pro malé švadlenky. Se sevřenými rty tu soustředěně stříhají barevné hadříky, zápolí s malou dírkou jehly. Nemotorné prstíky vyrábějí miniaturní plstěné botičky, palčáky a hadrové panáčky. Takovou výuku zvládnou eskymácké učitelky hravě. Ve vyšších třídách učí však již jen učitelé z jihu. Zatím se dají na prstech spočítat Eskymáci, kteří dokončili na jihu vzdělání, opravňující k výuce na vyšších stupních. Na devadesát volných míst v celých Severozápadních teritoriích se přihlásilo tři tisíce zájemců o učitelská místa. Jsou to mladí lidé, kteří právě dokončili studium. Běloši. Převážně z nového Skotska a z Newfoundlandu. Alespoň tady v Pangu. Většina z nich uvažuje, že tu zůstanou dva roky, třeba i čtyři. Stává se však, že je drsné podmínky Severu natolik uchvátí, že z plánovaných dvou, čtyř let je osm, deset i dvacet let.\nARKTICKÁ IMAGINACE Zamířila jsem k plochým balvanům nakupeným nad vodou a tam jsem si lehla na záda a dala se unášet těmi neustále se měnícími růžovými seskupeními. Polární záře! Růžová barva se pomalu vytrácela, až nakonec zbyly jen tvary bílé. A já ležela a ležela až se mi z představ toho všeho nade mnou zatočila hlava. Ten pocit jsem znala již z dřívějška, stačila mi k tomu jasná obloha s mléčnou dráhou v Jizerských horách. Raději jsem vstala a vydala se zpět do osady. Ticho občas prořízlo zaštěkání psů, kteří reagují na nočního chodce. Naštěstí jsou všichni přivázan í. Jen štěňata běhají volně, ale teď tvrdě spí. Jeden zvuk mi však v nočním tichu připadá nepřirozený. Co chvíli se ozývá pravidelné ťukání. Domů se mi ještě nechce a tak jdu po zvuku Už stojím sotva krok od něho, ale muž ani nevzhlédne. Tichým přitlumeným hlasem zdravím, abych nezrušila kouzlo, které vane z celé scény. Muž je oblečený v modrém džínovém kompletu , mezi koleny drží kus tmavého kamene, na němž se už zřetelně rýsuje tvar postavy, a kladívkem lehce ťuká do dlátka. Kousky kamene odlétávají a padají kolem. Podle úštěpků a kamenného prachu odhaduji, že tu již nějakou tu hodinku sedí. Na hlavě má kšiltovku, na levé ruce pletenou rukavici, aby mu prsty úplně nezkřehly. Je asi pět stupňů pod nulou, devět hodin večer, 20. září. Jsem na 66. stupni severní šířky, na druhé polokouli, tedy v pravé a nefalšované arktické oblasti, a vedle mne sedí muž s malou elektrickou lampičkou a pilně pracuje. Začal kolem šesté večer a zítra kolem dev áté ráno bude hotov. Muž se jmenuje Norman. Není to jeho první soška. Musí si pospíšit, musí vydělat peníze. Vyřezávat sošky se učil od otce. Ten dělal ale jen menší kousky, zato Norman už zkoušel i přes půl metru vysoké. Kámen je ale drahý - tři dolary za kilogram toho šedočerného, který lze koupit v družstvu. Nejlepší je však černý nebo zelený kámen, dají se krásně ohladit a vyleštit. Vyskytují se někde mezi Cape Dorsetem a Lake Harbourem. V létě tam jezdí celé rodiny i s dětmi na člunech, aby využili krátkého období, kdy se kámen dá dobře kopat. Svá dílka prodává zdejšímu družstvu, ale někdy hotové sošky vozí do Frobisheru, kde je může prodat výhodněji. Přijde tam taky víc lidí z jihu. „Kreslíte si nápad předem?" ptám se zvědavě. „Ne. Nekreslím. Mám ho v hlavě, a pak, je to v tom kameni. Tady v tom byl lovec," odpovídá trochu nejistou angličtinou. „A proč děláte až večer, kdy si musíte svítit, a v zimě venku?" Sama jsem už celá prokřehlá, a nejsem venku tak dlouho. „Dřív jsem nemohl, byl jsem na lovu. Na lovu tuleňů. Škoda, že mám tak práce a nemůžu jen dělat sošky. A venku jsem proto, abych uvnitř nenadělal. Z broušení jde moc prachu. " Nakonec říká, že už bude končit, abych přišla ráno, kdy bude v práci pokračovat. Ráno byl z postavičky typický Eskymák v tradičním loveckém oděvu z kůže karibú.\nESKYMÁCI - JEDLÍCI SYROVÉHO MASA? Mohla bych dostat taky kousek těch klobás?" Zeptala jsem se a všichni kolem stolu se rozesmáli. „Jistě, ale to jsou intestines," poučuje mě Rebeka, sestra Leny, a strká si onu záhadnou, trochu zahnutou trubičku do úst. Závistivě se dívám, s jakým požitkem všichni kolem mne ukusují právě tuhle pochoutku, a cítím se trochu ošizená. Rebeka, dříve než mi naloží na talíř, mi názorně předvádí původ klobásek. Ukazuje si na břicho a za všeobecného veselí vysvětluje, že to zašmodrchan é má v břiše tuleň. Všichni teď netrpělivě čekají na mou reakci. „Ano, chci to, vždyť to jíte také." A už se mi na talíři sešlo klobásek hned několik. Nožem a vidličkou bych asi neuspěla. odhaduji pružný odpor dutinky s dvojitou stěnou. Mezi zuby to lehce křupne a já čekám hroznou rybí chuť. Nic. Koušu a žvýkám usilovněji, až teď ucítím trochu rybinu, ale jen docela nepatrně. Vlna zvědavosti opadla a malá Lusy se začíná domáhat také trubičky pro sebe. Již dříve jsem si říkala, že zdejší lidé přestali jíst to, co jídali kdysi. Všude se rozmáhá vařené hovězí nebo kuře na všechny způsoby. Svět za chvíli nebude znát nic jiného než kuřata. Tulení „střívka" jako předkrm mě doslova potěšila. „Chcete taky tulení maso?" ptá se Rebeka. Souhlasně přikývnu a babička Metuq mi dává na talíř pár kousků. Maso je tmavé, fialovočervené. Přílohu už si beru sama. Rýži kari, sem tam s karotkou, v kastrolu zvlášť sterilovaný hrášek a v jiném kukuřičné pyré. Přílohy jsou z konzervy. Vůbec většina potravin je tu z prášku nebo z konzervy. I mléko. Na kuchyňském stike neustále stojí krabice se sušeným mlékem, na níž se děti vždycky po příchodu ze školy vrhnou. Jen malá Lusy si ho ještě neumí udělat sama. Za jeden litr obyčejného tekutého mléka se tu v krámě platí tři dolary. Když jsem někdy přinesla domů jedno velké jablko - za devadesát centů, děti byly celé bez sebe radostí. Teď náhodou loď dovezla nějaké ovoce. Dříve tu nikdy nebylo a vitamíny se tělo doplňovalo ze syrové kůže velryb a ze syrových vnitřností. Vždyť pojmenování tohoto severského národa - ESKYMO - pochází od jejich indiánských sousedů, což v překladu znamená - jedlíci syrového masa. Určité části zvířat, jsou-li konzumovány za syrova, obsahují totiž tolik vitamínu C jako citrusové plody. Proto Eskymáci nikdy netrpěli kurdějemi, které kosily první bělochy v arktických oblastech. Naštěstí si dopřávají těchto zdrojů doposud, i když v mnohem menší míře.\nNA LOVU TULEŇŮ. Třeba dnes je Jeremy, nejmladší syn babičky Metuq, opět na lovu. Upřímně řečeno, nedovedla jsem si Jeremyho představit při žádné práci, protože vždycky, když jsem ho viděla, se buď povaloval na pohovce dole v obývací místnosti, nebo ležel na zemi a sledoval nějaký film z videokazety ve svém pokoji nahoře. Tentokrát mě však překvapil. Ležel zrovna líně na pohovce, když zazvonil telefon. Možná i spal. Než vstal, než došel k telefonu, než ho zvedl, uplynula celá věčnost. Pak řekl do sluchátka pár slov a jako by do něho vjel život. Začal se pohybovat tak rychle, že než jsem se nadála, byl již oblečen a připravený vyrazit. Zavolal mu totiž jeho švagr, že pojednou na lov tuleňů. Zúčastnit se lovu tuleně bylo mé tajné přání. Když jsem se o tom poprvé zmínila, nesetkala jsem se s žádnou odezvou. Podruhé mi Jeremy sdělil, že by to musel projednat se svým švagrem, kterému patří člun. A pak se dlouho nedělo nic. Muži přestali vyjíždět: doba nejvyššího přílivu totiž nebyla příhodná. Museli počkat, až druhý přiliv bude ještě za světla. Teď již pár dnů opět vyráželi, ale já stále zůstávala doma. Až konečně přišel ten den. A to tak nečekaně, že jsem se nejen nestačila pořádně obléct, ale nevzala jsem s sebou ani fotoaparát, který nocím vždycky na rameni. Ráno jsem se zrovna vracela z krámu s novou zásobou filmů, když jsem potkala Jeremyho, který přinášel poslední kanystr do člunu. Jeho švagr něco kutil v kabince. „Vezmete mě taky někdy s sebou?" naléhala jsem. Jeremy prohodil pár slov se švagrem. „Můžete jet hned." Nezbývalo než rovnou naskočit na loďku, protože Jeremy už uvolňoval lano zpod kamenů. Bez snídaně, bez apar átu, s plnou kapsou filmů bez obligátní zásoby špeku. Tři velké kanystry benzinu, jedna velká papírová krabice, jejíž obsah byl pro mně zatím tajemstvím, plechový kufřík s lihovým vařičem a kanystr pitné vody. Až na benzin bylo vše zasunuto v přední zastřešené půlce člunu, kde na dvou úzkých prknech odpočívaly dvě pušky a hromádka sítí s velkými oky. A taky velice nemluvný švagr Etulu.\nZpočátku jsem pluli poměrně rychle, Oba muži stáli vedle sebe a beze slova hleděli na hladinu před sebou. Moře bylo klidné, dokonce i vítr se usadil. Ani jsem nepostřehla, kdy si Etulu připravil pušku. Držel ji v rukou a lokty byl opřen o střechu kabiny. Hladinu pozoroval pouze pohybem očí, hlavu téměř neotáčel. Míjeli jsme malé skalnaté ostrůvky, z nichž s ostrým křikem vzlétala hejna racků. Jeremy zmírnil rychlost a připravil si pušku. Padl první výstřel. Etulu rychle odhodil pušku a sáhl po řízení. Přidal rychlost. Než jsem se stačila zorientovat, kolébalo se vedle našeho levého boku tulení tělo. Rychlý pohyb sítě a vzápětí se octlo na dně člunu. Oba muži hned zaklekli a v mžiku byla kůže na břiše rozříznuta. Etulu byl asi o deset let starší než a na jeho zručnosti to bylo vidět. Vnitřnosti pak hodili zpět do moře. Ani maso se prý pro lidi nehodí, i když dříve tomu asi bylo jinak. Teď se loví tento druh pouze pro kůži, nákupčí z Hudson´s Bay za ni zaplatí 20 dolarů. Kůže už byla složen v silném igelitovém pytli na zádi a muži opět zaujali své pozice. Celá akce byla hotova ve dvaceti minutách, zbylo po mí jen pár krvavých skvrn na dalším velkém igelitovém pytli. Snažila jsem se dávat lepší pozor, abych tuleně před střelbou aspoň zahlédla. Podařilo se mi to však jen jednou, a to byl tuleň opravdu blízko. Výstřelů padlo hodně, ale jen pět jich bylo úspěšných. Nicméně úlovek pěti tuleňů jejiž velmi slušný. Během toho dne jsem si na vlastní oči ověřila, co to je ona příslovečná eskymácká trpělivost. Stál bez hnutí hodiny a hodiny a čekat, až se někde na hladině objeví nepatrný výčnělek, který není větrem zvedmutou vlnou ale čumákem nadechujícího se tuleně. Asi po pěti hodin ách si muži udělali pauzu. Zajeli k nejbližšímu kamenit ému břehu a vynesli ven vařič a papírovou krabici. Konečně mám příležitost aspoň trochu pomoci, když už jim překážím ve člun Z krabice se vynořila konev na čaj s plecháčky a velké kolo jakéhosi plochého chleba či koláče. Nebylo to ani jedno ani druhé, ale bannock, nekva šený chléb, a opravdu zasytil. Každý jsme vypili dva hrnky čaje, vykouřili pár cigaret a já se trochu protáhla. Během odpoledne byla ještě jedna přestávka, ale na břeh jsme už nevystoupili. Horký čaj mi v té zimě přišel velice vhod. Vraceli jsme se až za soumraku.\nZa celou tu dobu padlo jen pár slov, musela jsem si spíš domýšlet, než se vyptávat. Večer jsem již jako obvykle seděla ve svém koutku u okna, lila do sebe jeden vroucí čaj za druhým, pozorovala běh domácnosti a poslouchala trhavý tok jejich jazyka - inuktitutu. Dneska bylo co vypr ávět. Je to starý indiánský zvyk líčit a probírat všechny zážitky po návratu z lovu. Teď už Jeremy nebyl tak zamlklý. Etulu jistě doma vypráví také. Dost dlouho mi trvalo, než jsem si zapamatovala pro mne důležitou větu - „tukisingitunga" což znamená nerozumím. Všichni ovšem byli nadšeni mou výslovností. Chápu, že Angličanům či Francouzům to může dělat potíže, ale čeština je jazyk velice ohebný a na výslovnost velmi náročný. Později jsem si rozšířila slovník ještě i „kujanamé" - děkuji, které jsem musela v jiném místě zapomenout a nahradit ho slovem „nakumé". Dialekty tu mají také. Ale větě „ovanga atera Nelly" rozuměli všichni všude a děti na mne křičely na oplátku, jak se jmenují ony. Do konce mě děti naučily napsat to jejich písmem. Tak bleskurychle bych to ale nikdy napsat nesvedla. Se jmény, tedy se systémem jmen, jsem dlouho měla potíže. Pochopit, proč někteří používají dvě, někteří jedno, nebo střídají dvě jména, nebo se pokaždé píší jinak, bylo nad mé síly. Oficiálně získali obyvatelé Severu příjmení až v roce 1970. Předtím měli poměrně dlouhou dobu jenom čísla, taky oficiálně. První číslo označovalo oblast či osadu, kde žijí, a další již přímo osobu. Dokonce i někteří zdejší běloši - ale ti by se dali spočítat na prstech jedné ruky - vyměnili svá jména za čísla. Byli to ti, kteří se zdejším prostředím natolik srostlí, že je tu považovali za domácí. Překvapilo mě, když jsem zjistila, že eskymácké písmo, připomínající jednoduché obrázky, vymyslel jistý anglický misionář v druhé polovině minulého století jménem R. E. Peck.\nJe to těsnopisu trochu podobný systém obrázků či znaků, které reprezentují různé hlásky a slabiky v eskymáčtině. Do té doby se všechny mýty, legendy a pověsti udržovaly jen ústním podáním. Vyprávění starých mýtů bylo také nejčastější zábavou Eskymáků, dokud do jejich života nezasáhla televize. Dnes lze mnohé uchovat i na papíře. Díky tomu se některé jejich pověsti rozšířily i na jihu. „To je škoda, že tu nebudeš v zimě," posteskla si Pudloo. „Proč právě v zimě?" „To je tu daleko víc legrace." Nedovedla jsem si představit, že by tu právě v zimě mělo být veseleji. „To jezdíme často na výlety na skútrech a někde si uděláme piknik. Zima nám není. Kdepak! Hrajeme různé hry, pak chytáme ryby. Potom se zase zahřejeme čajem a k tomu jíme bannock, Je to moc prima. Vracíme se za několik dní, Na jaře taky sbíráme kachní vejce." „Co s nimi potom děláte?" „Jíme je přece. Hned na místě," diví se Pudloo mé otázce. „Jen tak syrová?" „Syrová, ale taky pečená nebo vařená, ale nejlepší jsou snad mražená." Pudloo se olizuje při představě takové pochoutky. Když jsem se Pudloo zeptala, jaké hry hrají, vychrlila na mě tolik her, že jsem si je jen stěží zapamatovala. Od přetahování lanem přes zvedání těžkých předmětů nad hlavu, kdy ostatní stojí v kruhu a fandí. Existují hry jen pro muže, které vyžadují sílu, a naopak zase pro ženy, při nichž mohou předvést svou zručnost. Muži třeba musí zvedat barel s patnácti galony benzinu a udržet ho určitý čas nad hlavou. Zaujala mě také hra na orla, kdy tři muži nesou za rozpažené ruce a napjaté nohy soutěžícího, který musí celou dobu mít tělo v rovině, což vyžaduje velkou fyzickou sílu. Často se také soupeří v tom, kdo nakopne předmět umístěný co nejvýš. Při hře zvané „jigging" zas vyhrává ten, který v určitém čase chytí nejvíc ryb. Ženy ještě soutěží v rozdělávání ohně a vaření čaje, Vyhrává ta, která za nejkratší čas připraví šálek dobr ého čaje nebo vyčistí a uvaří rybu. Taky čištění a napínání tulení kůže je oblíbenou soutěžní disciplínou. Počítá se nejen čas, ale i způsob provedení.\nDříve se tyto hry hrály vždy v období nějakých slavností, kdy se sešlo víc lidí, například při vyprovázení slunce a opět při jeho návratu. Po příchodu bělochů se lidé začali scházet na Vánoce a Velikonoce. Později, když děti začaly chodit do škol, se na tradiční hry a tance trochu zapomnělo, ale od sedmdesátých let se opět začaly pěstovat. To všechno jsou hry, které se hrají venku, ale existuje mnoho her, které se hrají uvnitř. Nejoblíbenější je tradiční hra s provázkem, podobná našemu „přebírání". U Eskymáků to však znamená vytvářet z provázků spojeného mezi prsty různé obrazce. Třeba karíbů, tuleně, velrybu, lovce a spoustu dalších. Další tradiční hrou bylo „ajegaung", při němž se musí na špičatou špičku napíchnout předmět přivázány k tyčce provázkem. V předmětu je několik děr různé velikosti. U nás známe podobnou hru s balónkem či kuličkou, ale zde to byly předměty z mrožoviny či kameny rozličných tvarů, většinou zobrazují medvěda, velrybu či tuleně. Díry byly vyvrtány v nohou, hlavě a bocích zvířete. A protože předmět neměl pravideln ý tvar, vyžadovala hra zručnost, odhad a cvik. Bezpo čet her bylo také s kamínky, jejich chytáním a udržením ve vzduchu. mezi Eskymáky byly vždycky velmi oblíbené hazardní hry. Právě teď je tu, především mezi mladými, nejvíce rozšířena karetní hra „patik". Zda se hrála i dříve, se mi nepodařilo zjistit, ale karty hrají Eskymáci hodně dlouhou dobu. Hraje se s jednou sadou žolíkových karet. Rozdá se po pěti kartách a vedle zbylé- ho balíku se jedna otočí. Cílem je dosáhnout pár, trojku nebo postupku v jedné barvě. Před líznutím se vždy jedna karta odhodí. Při dosažení páru, trojky, či postupky neboli „patik" se vždy zatleská volnou rukou na ruku držící kartu, které se pak vyloží na stůl. Vyhrává se celý vklad. Vklady mohou být různě vysoké, podle dohody hrajících, třeba i 50 dolarů. Říkávali nám, že máme pracovat nikoli proto, abychom věci shromažďovali, ale proto, abychom nalezli způsob, jak déle žít. radost s materiálních věcí je totéž jako být šťastný pouze jeden den. Avšak pocit štěstí z toho, že jste dobrým příbuzným a že máte dostatek jídla trvá věčně...\nINUITSKÁ moudrost. Rok 1958 byl pro mnoho eskymáckých skupin tragický, byl to totiž rok hladu. V tom roce však migrující stáda karibú netáhla svou obvyklou cestou. Eskymáci zoufale hledali zvěř, aby přeži li těch několik kritických měsíců. Stalo se třeba, že nejstar ší člen jedné rodiny musel zůstat sám ve stanu, proto že byl příliš slabý, aby se mohl vydat za zvěří. Měl pušku s jedním nábojem, kterým se mu podařilo zastřelit kura sněžného. Jinou potravu neměl a nevěděl, jak dlouho zůstane sám. Ostatní odešli z tábora hledat karibú. Po nějaké době se vláda o hladomoru dozvěděla a vyslala letadlo se zásobami pro hladovějící. Dopravili jim tak jídlo, kůže karibú a náboje. Díky tomu se onen starý muž, který zůstal sám ve stanu v tundře zachránil. Lidé, kteří si tohle všechno zažili, vám při vzpomínce neřeknou víc než: „Hladovění není příjemné." Jejich obdivuhodná schopnost sebeovládání jim ani nedovoluje vyjádřit víc, i kdyby v té době přišli o všechny nové nejbližší. Takový postoj vyplývá z přesvědčení, že mrzutý, rozladěný a špatně naložený člověk může silou svých špatných myšlenek druhým ublížit, z víry, že silná myšlenka může způsobit smrt nebo nemoc. A tak se tito lidé všemožně snaží uspokojovat přání druhých bez emocí, aby se v nich nehromadila nespokojenost a oni pak neškodili ostatním. Jen dětem se povolují a tolerují špatné nálady. Ale děti aspoň dříve své rodiče poslouchaly. Co řekli rodiče, platilo. Na to si vzpomíná Pitseolak, která se znepokojuje - a nejen ona - nad dnešní mládeží: „Dříve byly děti za souhlas rodičům vděčné a nesouhlas respektovali. Dnes neposlouchaj í vůbec. Lidé se stali horšími od té doby, co žijí v jednom místě dohromady. Ráda třeba bydlím v tepl ém domě. Ale zase si vzpomínám, že dříve jsme byli zdravější. Já jsem nikdy nebyla nemocná, ani žádné z mých dětí. Ale teď v posledních letech jsem nemocná téměř stále. Každý rok teď snáším hůř." Dříve děti respektovaly autoritu rodičů, dokonce i po svém sňatku. Respektovaly jejich věk, neboť jen věkem a dlouhou zkušeností lidé získávali určité přednosti. Dnes se situace obrátila a všichni z toho mají hrůzu. Rodiče vědí, že nemohou dětem poroučet, co mají dělat, protože děti chodí do škol, kde se učí věcem, které rodiče neznají. Proto pokusy rodičů zachránit svou autoritu a tím i budoucnost často vycházejí naplano. I to je důvod proč za dalších pár let budeme příslušníky tohoto severského národa možná identifikovat jen podle jejich barvy kůže, protáhlých očí a o jejich zvycích a podivném jazyku se dočteme jen ze zaprášených knih.


Absolvovat autoškolu je složitější — ČT24 — Česká televize\nAbsolvovat autoškolu je složitější\nAutoškoly i jejich žáci si zvykají na pravidla platná od loňského listopadu. Žáci, kteří se školí podle nové vyhlášky, již mají výcvik za sebou a nově se musí připravit například na to, že když nezvládnou závěrečný písemný test, již nebudou připuštěni k praktické zkoušce. Opatření má podle ministerstva dopravy zvýšit připravenost řidičů na provoz.\nUDÁLOSTI: Autoškoly se sžívají s novými pravidly\nZodpovědět 25 otázek za 30 minut s tím, že z možných 50 bodů za jednotlivé otázky musí žák získat alespoň 43, je jeden z předpokladů získání řidičského průkazu. Nově to ale je i předpoklad k připuštění k praktické zkoušce.\nMinisterstvo dopravy změnu vysvětluje tím, že žák autoškoly při závěrečné jízdě vyjíždí do provozu, přitom však již ukázal, že neovládá pravidla, jimiž se má řídit. „Pokud bez teorie, bez základů se nedej bože stane obětí nebo účastníkem nehody, řeší se jak to, že vůbec v provozu byl, když neznal pravidla,“ uvedl mluvčí ministerstva Tomáš Neřold.\nZměny se dotkly i uchazečů o průkaz na motocykl. Žáci při závěrečných zkouškách absolvují jízdu zručnosti, na kterou si autoškoly teprve zvykají. Musí si například ujasnit, kde takové testy mají probíhat. „Provádět zkoušku na veřejném parkovišti by mohl být problém,“ nastínil předseda Asociace autoškol Ondřej Horázný. Na druhou stranu mluvčí Neřold upozornil, že jízdu zručnosti „je možné absolvovat i na místě, které není přímo cvičnou plochou ale je na to vhodné“.\nJak při jízdě zručnosti, tak při závěrečném testu jezdí žák sám. Komisař ho sleduje z auta a prostřednictvím komunikačního zařízení mu dává příkazy. „Jde o to, aby si jak uchazeč, tak autoškola uvědomovali, že so to naučit musí, a aby zkušební komisař člověka viděl v reálném provozu,“ zdůvodnil Tomáš Neřold.\nTi, kdo přísněji organizovanými testy projdou, mají zatím bez dalších okolků nárok na řidičský průkaz. I to by se ale mohlo změnit. Ministerstvo dopravy chce zavést tzv. řidičák na zkoušku, který se má objevit v připravované novele silničního zákona. Řidiči s čerstvým oprávněním by jeden nebo dva roky měli nižší hranici trestných bodů.\nZískat řidičák na motorku je od listopadu složitější. Autoškoly podraží\nMotorkáře srazilo auto při poslední jízdě autoškoly. Řídit už nechce


Johnson přirovnal Putina k Hitlerovi. Kvůli fotbalu | Týden.cz\nNačasování nedávného útoku na bývalého dvojího agenta Sergeje Skripala nervovou látkou v jižní Anglii pravděpodobně souviselo s ruskými prezidentskými volbami. Prohlásil to ve středu v zahraničním výboru Dolní sněmovny britský ministr zahraničí Boris Johnson. Řekl také, že ruský prezident Vladimir Putin využije letošního světového šampionátu ve fotbale k vylepšení obrazu své země podobně jako nacistický vůdce Adolf Hitler berlínské olympiády v roce 1936. Podle ruského ministerstva zahraničí je takové přirovnání nepřijatelné.\n"Načasování je pravděpodobně těsněji navázáno na nedávné volby v Rusku," řekl Johnson k útoku na Skripala. Ministr rovněž řekl, že Rusko útok na britské půdě provedlo proto, že Británie "opakovaně Rusko kárala kvůli jeho pošlapávání" lidských práv a demokratických hodnot.\n"A jak už mnohé nedemokratické postavy činí, když čelí volbám nebo nějakému kritickému politickému hnutí, je lákavé vyvolat v představivosti veřejnosti obraz nepřítele," prohlásil Johnson.\nJohnson Putina ostře kritizoval i v souvislosti s nadcházejícím mistrovstvím světa ve fotbale, které bude Rusko hostit od poloviny června do poloviny července. Johnson šéfa Kremlu předem obvinil, že šampionátu využije k vylepšení obrazu své země podobně, jako to učinil Adolf Hitler při pořádání Letních olympijských her v Berlíně v roce 1936.\n"Vaše charakteristika toho, co se bude dít v Moskvě během mistrovství světa, na všech sportovištích - ano, myslím, že srovnání s rokem 1936 je určitě správné," řekl Johnson jednomu z poslanců, který během debaty v parlamentu učinil srovnání Ruska 2018 a Berlína 1936.


Anglofil 43 - Tomáš Herlík\nAnglofil je zpátky z dvoutýdenní pauzy. Dneska se spolu podíváme na to, co se teď děje v Británii (já vím, no…) & na pár užitečných frází. Taky se mi podařilo zprovoznit kvízy u mě na webu, takže se můžete vrátit k procvičování svých angličtinářských dovedností.\nKvízy are back! Konečně se mi podařilo je zprovoznit, navíc jsem je trochu vylepšil. Jsou teď roztříděné do kategorií podle toho, co testují – od idiomů po slovní duely, ve kterých si můžete procvičit rozdíly mezi slovy, která se v angličtině snadno pletou. Všechny ostatní kategorie najdete v tomhle rozcestníku. A jestli byste se radši nechali překvapit, na téhle stránce najdete šest náhodně vybraných kvízů všeho druhu.\nNové začnu přidávat už tenhle týden. Jestli se do nich chcete pouštět hned, můžete mě začít sledovat Twitteru. Budu vám o nich ale dávat vědět i v Anglofilovi.\nKdyž chcete říct, že na něco nemáte náladu/že se vám do něčeho nechce, máte v angličtině víc možností. Jednou z nich je fráze (not) feel like doing something:\nI don’t feel like cooking. Let’s order takeout. (Nechce se mi vařit, objednejme si něco.)\nI feel like celebrating. Let’s have a party! (Mám chuť slavit. To chce párty!)\nPoužívá se i bez dalšího slovesa v -ingovém tvaru. V takových případech může mít dva významy, mezi kterými je potřeba rozlišovat podle kontextu. Buď znamená mít na něco chuť/náladu, nebo připadat si jako něco.\nTěžké to ale nebude. Když vám někdo řekne I feel like Chinese food, nejspíš vám neříká, že se dneska cítí být kuřetem na mandarinkách. Spíš vám chce sdělit, že na něj má chuť. Stejně tak I feel like a fool nebude znamenat, že byste dneska posnídali nějakého blázna:\nI feel like Chinese food. (Dal bych si čínu.)\nI feel like a fool. (Připadám si jako pitomec.)\nUrčitě vám neuniklo, že ve Spojeném království je teď docela rušno. Nejvyšší soud tam minulý týden řekl, že premiérovo rozhodnutí poslat poslance a lordy na nějakou dobu domů bylo nezákonné. Jestli byste se o tom chtěli dozvědět víc, mám pro vás zdroje mnohem povolanější, než jsem já.\nSkvělé shrnutí najdete v podcastu Talking Politics, který celý stojí za pozornost, jestli vás zajímá britská politika. Ve 188. epizodě se mluví o tom, jak britský Nejvyšší soud funguje a jakou má roli, ve 190. už rozebírají jeho poslední rozhodnutí.\nVypíchl bych jen jednu zajímavost: u britských institucí je člověk tak nějak zvyklý na to, že jejich historie sahá aspoň tisíc let do minulosti a že vznikly na popud toho či onoho velikána britských dějin. Nejvyšší soud je ale v tomhle ohledu výjimka, zítra (1. října 2019) bude slavit teprve své desáté zřízeniny.\nMimochodem, autoři podcastu mají i YouTube kanál, kde najdete pár zajímavých explainerů (vysvětlujících videí) o britské politice. Třeba o tom, jak by připadnětřebaasimožná mohlo vypadat druhé referendum o brexitu, kdyby k němu Británie dospěla.\nJe to skoro přesně půl roku, co vyšel dvacátý Anglofil. Názorně jsem v něm přímo na sobě demonstroval frázi out and about (být zpátky na nohách po nemoci). Taky se tam dočtete, proč se v angličtině píše I velkým písmenem i uprostřed věty (mají v tom prsty středověcí mniši) a proč se britskému řetězci Tesco nepovedlo dobýt Ameriku.\nTaková blbinka na závěr: na Twitteru jsem minulý týden v rámci prokrastinace zašifroval pár idiomů do emoji. Jestli jste to ještě nezkoušeli (a chcete zabít pár minut), tady najdete první a tady druhou várku.\nTo je pro dnešek všechno. Zase se vracím ke klasickému režimu, takže další Anglofil na vás bude ve schránce čekat už příští pondělí v šest. Zatím se mějte!


Výsledky hledání 121 - 141 z celkových 993 pro hledaný výraz modelaz-nehtu\nNehtová modeláž, manikůra\nVítám Vás na stránkách netové modeláže. Nabízím nehtovou modeláž gelem, akrygem a manikúru. Používám kvalitní gely Velký výběr barevných gelů, třpitek, nail art, samolepky, kamínky, razítkování ..... Pokud chcete mít krásné a upravené ruce, pak nev\nVítejte v Kosmetickém salónu Anna, kde si užijete chvíle odpočinku, relaxace a necháte si zdokonalit svou přirozenou krásu. Mým hlavním nástrojem jsou mé ruce, s kterými Vám dopřeji úžasnou masáž a připravím ošetření přímo na míru. Doufám, že moje ošet\nSALON GABRIELA Hair & Nail studio\nSalon Gabriela-kosmetické sentrum-nail studio-solárium-kadeřnictví. Majitelka Gabriela Krejcarová mistryně Evropy v nail artu autorka knih Nail art-škola zdobení nehtů a Nail art\nZdravím všechny slečny co se chtějí líbit! Snad najdete co potřebujete a jestli ne, ráda Vám s tím pomůžu , stačí se ozvat na e-mail girlspage@seznam.cz Zde se můžete i ptát na podrobnosti k tématům. Kráse a zdarví zdar\nVítejte tu --> Moda-Kosmetika-Cz\nAhojky, vítám vás na stránkách. Doufám, že se vám tu bude líbit. A že budete vcelku spokojeni. Co tu můžete najít jsou účesy, nehty, líčení, cvičení, nějaké písničky, návody, ankety, modu. Jsem ráda, že navštěvujete moje stránky ... Tak nějak doufám, že


Ptáci - Alan a Ruth – The Biggest Twitch 7. část\nAlan a Ruth – The Biggest Twitch 7. část\nstředa, 24 únor 2021 10:06\nZhruba 11 km severně od Yabella je státní ranč s hovězím dobytkem, který se zřídil, aby ustálil místní populaci bráhmanského skotu. Navzdory tomu, že jsme měli písemné povolení vstupu, nás místní strážci nechtěli pustit dovnitř. Jak jsme zjistili už v Addis Abebě, místní nejsou zrovna fanoušci čtení v papírech a to, že máme nějaký dokument, ještě neznamená, že se někam dostaneme. Chtělo to hodně dlouhou hádku ze strany správců a našeho opraváře a ještě delší telefonát přímo do kanceláře úředníků, aby nás vůbec pustili dovnitř. Když jsme vešli dovnitř, zarazili jsme se. Uviděli jsme pruhované zvíře, které na nás koukalo z travnatých ploch. Množí snad vláda pruhovaný dobytek? Při bližší inspekci jsme zjistili, že se jedná o obyčejnou zebru. Náš list savců se také krásně rozrůstá. Taky jsme si na něj přidali antilopu žirafí, což je druh dlouhokrké gazely. Také na náš seznam přibyl přímorožec beisa, který se týkal našeho etiopského seznamu. A to už ani nezmiňuji krásné etiopské vlky. Procházeli jsme se kolem ranče a zamířili jsme dalekohledy s digitálním přiblížením na endemický druh strak etiopských, které seděly ve stínu. Tohle bylo pro změnu trochu více relaxující pozorování, takže se nám podařilo dostat na seznam několik nových druhů. První byl pár čejek žlutonohých, které pokojnou chůzí vždycky poodešly, když jsme se snažili přiblížit, abychom měli lepší výhled. Pak jsme připsali ťuhýka šedohřbetého, který vypadal podobně jako ťuhýk šedý, který rád navštěvuje naše domovské lesy v severním Walesu. Typický je svým šedobílým peřím a černým maskováním kolem očí.\nAle tam to všechno jenom začalo. Skutečná zábava ale přišla, když jsme chtěli odejít z vládního ranče. Ukázalo se, že auto, které poslední vjelo, musí vyjet první, takže jsme museli přeskládat celý konvoj a změnit vedoucí vozidlo. Něco bylo nepochybně špatně, když jsme vyjížděli, protože na cestě byly dva kusy dřeva, které jí blokovaly. Za nimi stál strážce pevně na nohou a hlaveň jeho zbraně mířila přímo na naše čelní sklo. Nepochybně jsme ho nasrali a nyní se rozhodl pomstít. Výhružně mával puškou a řval na nás příkazy. Kdybychom mu nedali větší obnos peněz, pravděpodobně by začal střílet. Zbraň vypadala hodně stará, nicméně to byla stále zbraň, která na nás mířila. Přímo na nás. Navzdory tomu, že mě zalévalo horko, mé ruce byly chladné.\nČas se zastavil a vzduch ztěžkl. Přemýšleli jsme, jak moc peněz máme vlastně při sobě a kolik si vlastně tenhle chlap představuje, když nám řekl o větší obnos. Naštěstí naši řidiči byli zvyklí na drsnější jednání. Bramo a Masula měli na sobě oba neprůstřelnou vestu a dávali najevo svou dominanci. Ani nezmiňuji to, že před důležitými zápaďáky měli národní hrdost, byli ozbrojeni a odhodlaní nás bránit bez ohledu na to, za jakou cenu. Jeden jediný pohyb stačil k tomu, aby oba vyrazili z auta, rozeběhli se přímo ke strážci, převzali kontrolu nad zbraní, kterou namířili vzhůru. Oba vytáhli telefony a zavolali vedení. Strážce nyní věděl, že jeho hra je u konce.\nOkamžitě se zklidnil a prosil, abychom nevolali. Všechna jeho odvaha se najednou vytratila. Když jsme se dostali ven a popojeli o něco dál, zajeli jsme za roh a Masula stejně vytáhl telefon a zavolal jeho šéfovi. Touhle dobou je pravděpodobně jeden ex strážce nucen vysvléknout svojí uniformu, a co jsme slyšeli, bude se živit pasením koz. Byl to vypjatý moment a byli jsme tak vděční, že jsme klukům večer koupili několik piv.\nDalší prašná jízda po rozbitých cestách do Arba Minch, na které jsme míjeli děti všude kolem. Vypadalo to, že místní specialitou je break-dancing a děti se rozhodně nedržely zpátky. Vytáhly svoje nejlepší pohyby ve snaze oslnit nás. Možná že se jenom připravovaly na tradiční tance, které se budou brzy konat v Arba Minch.\nKen seděl na předním sedadle a chybělo mu místo na jeho dlouhé nohy. Často jezdil takovým zvláštním způsobem, že si zul boty, svoje bosé nohy vystrčil ven z okna a čepici si stáhl až do tváře, aby se mu prach nedostal do očí. Navzdory drsným cestám jsme s Alanem využívali čas při jízdě, abychom aspoň trochu dohnali chybějící spánek. Často jsme odpadli na zadních sedadlech úplně mrtví a hlavy nám létaly ze strany na stranu s každou dírou.\nNáš nabitý rozvrh byl sám o sobě hodně vyčerpávající nemluvě o tom, že po náročném dni stráveném v poli jsme museli ještě dávat pozor na to, abychom si vedli pracné a detailní poznámky. Jedenkrát jsme se pokusili ulehčit si noc a vynechali jsme psaní. Druhý den bylo pro nás téměř nemožné večer to dohnat. Nikdy víc. Je nutné, abychom na web uvedli a také zaznamenali každý jeden druh. Také jsme na blog a do knížky museli přidat pár poznámek, takže jsme se prostě dokopali do rutiny psaní nočních poznámek každý jeden den v roce.\nKdyž se nám někde podařilo najít přístup k internetu a je jedno, zda v hotelu nebo v internetové kavárně, snažili jsme se aktualizovat náš blog tak často, jak to jen šlo. Tohle bylo překvapivě často mnohem snadnější v méně rozvinutých zemích, protože v těch rozvinutějších měl každý svou vlastní wi-fi chráněnou heslem. Například se nám podařilo dosáhnout plného připojení v jedné malé internetové kavárně v ještě menším městečku někde uprostřed Amazonie v Peru. Byli jsme na míle daleko od jakékoliv další civilizace přímo uprostřed pralesa. Naproti tomu v Kalifornii jsme celou noc jezdili po cestách úplně zoufalí s notebookem na kolenou a snažili jsme se najít aspoň jednu domácí wi-fi, která nebyla chráněná heslem. Je zázrak, že nás nezatkli, protože jsme se chovali opravdu podezřele.\nMěli jsme podpůrný tým po celém světě. Bylo to pro případ, kdybychom se k internetu nedostali několik dní po sobě. Zavolali bychom jim s krátkou zprávou a instrukcemi, co mají přidat na náš blog. Moje sestra Sue v severním Walesu nás laskavě několikrát podržela. Protože ale nepatří mezi pozorovatele, museli jsme jí jména ptáků vyhláskovat písmeno po písmenu, abychom měli jistotu, že to napíše správně: Tangara hnědobrvá, což může být celkem záludné, hlavně když voláte mezikontinentálně a v telefonu to šumí a praská.\nNáš záložní plán zahrnoval dva kluky z Tropical Birding, kteří oba byli z Ekvádoru. Sam Wood a Nick Athanas nám byli k dispozici, pokud právě nebyli zaneprázdněni pozorováním někde jinde kolem světa. Oni dva byli aspoň obeznámeni se jmény ptáků, ale spočítat si, kolik je u nich právě hodin, nebylo vždy jednoduché. Jednou se nám stalo, že jsme zavolali Samovi z Afriky, abychom ho požádali o pomoc a neuvědomili jsme si, že u něj byla už neděle 6 hodin ráno. On se právě vrátil z dvoutýdenní pracovní cesty na Madagaskaru jen před pár hodinami. A ještě k tomu se mu vůbec nepodařilo jít spát po nějakou tu dobu předtím. Nicméně byl stejně hodný a napsal něco na náš blog. Někdy se nám ale stávalo, že jsme se nedostali ani k telefonu a zmizeli jsme z radaru na několik dní. Naše rodiny stejně tak jako rozrůstající se skupina čtenářů trnuly strachy, co se nám asi tak mohlo stát.\nTouhle dobou se naše skupina už zmenšila, protože Keith vzal Mary a Darleen zpátky do Addis Abeby, zatímco zbytek pokračoval severní stezkou. Keith už touhle dobou prováděl oddělenou skupinu v Etiopii a narazili jsme na něj jen náhodou, když se obě skupiny neúmyslně ubytovaly v tom samém hotelu. Byla to dobrá příležitost porovnat si poznámky a seznámit se se vzájemnou situací.\nDalší dlouhá cesta naštěstí tentokrát byla aspoň z většiny štěrkovitá, nás zavedla k jezeru Awassa. Ubytovali jsme se v aquahotelu přímo vedle jezera v seřazených malých chatkách. Byly rozeseté, kam až oko dohlédlo na jinak listím pokryté zemi. Šli jsme na večerní toulky, abychom dostali drozdíka bělobrvého, který si zvykl procházet jen tak volně kolem cesty. Oz a já jsme na chvilku zastavili, abychom mohli vyfotografovat menší tlupu kočkodanů obecných, kteří využívali okolní vozidla jako dětské hřiště. Šplhali po kanystrech s benzínem, obdivovali svůj obraz ve zpětných zrcátkách a snažili se přijít na způsob, jak by se mohli dostat k sáčku s ovocem, který viděli přes okénko. Dohnali jsme ostatní a všichni jsme se procházeli kolem břehu jezera. V měkkém jezerním slunci byl výhled opravdu dech beroucí. Rodinka ostnáků afrických i se dvěma neohrabanými kuřátky se opatrně procházela po leknínech. Ledňáček modropláštíkový kolem nás prosvištěl jako letící drahokam a rybařík jižní se vznášel nad rákosím. Místní rybáři si vzájemně ve skupině pomáhali, aby se dostali o něco dál a sledovali jsme, jak svoje vratké “kánoe” opatrně dostávají skrz rákosí do hlubší vody.\nByl to skvělý způsob, jak se trochu uvolnit po náročném dni a tak jsme si to zamířili do restaurace na brzkou večeři. Alan a já jsme se drželi špaget. Ken se stále cítil dobrodružně a tak si dal injeru s místními speciálními omáčkami. Snažil se povzbudit i nás. Tvrdil, že je to to nejlepší, co kdy jedl. Následujícího rána jsme vstali brzy, abychom navštívili místní trh s rybami. Aspoň 12 z naší skupiny se nás sešlo hned ráno. Nikde nebyla žádná známka po Kenovi. Christian se vrátil do jeho chatky, aby se podíval, co se s ním stalo a vrátil se o pár minut později. Sám! Ukázalo se, že i nezničitelná ocelová střeva mají nějakou tu slabinu. Kenovi bylo špatně celou noc a nebyl vůbec schopný opustit koupelnu. Ve skutečnosti tam zůstal po celý zbytek dne. Asi tolik řeknu k té “ nejlepší” injere z celého výletu!\nJestli se Ken cítil slabě, bylo pravděpodobně jen dobře, že s námi nešel na rybí trh. Tohle opravdu nebylo místo pro citlivé lidi nebo pro ty, co mají citlivý žaludek na rybinu. Rybářské loďky byly namačkané na pobřeží, mladí kluci pracovali se sítěmi – skládali je, opravovali díry, opravovali bójky, zatímco rybář vedle nich klečel na kolenou a rozděloval úlovek do skupin. Jeden z rybářů rybu držel, zatím co druhý se zpříma postavil s ostrým nožem a vyřízl vnitřnosti. Krev tekla všude a rybí zápach v kombinaci s pachem vnitřností překonal všechno ostatní.\nVnitřnosti házeli do jezera, i když pochybuju, že se vůbec někdy dotkly hladiny. Skupiny pelikánů severoamerických, kormoránů dlouhoocasých a marabu afrických létaly kolem a zuřivě se vrhaly na zbytky. Jestli některý z nich něco vynechal, přišli na řadu stovky racků chechtavých a šedohlavých, spolu s racky žlutonohými. Kroužili ve vzduchu a vrhali se dolů, aby nezmeškali ani jedno jediné sousto. Zvuk úplně ohlušující. Volání ptáků se mísilo s hlasy lidí.\nZa zády rybářů ženská část obyvatelstva porcovala ryby na filety a přistupovala k obchodování a vyjednávání se zuřivým odhodláním. Mezi tím se kolem neohroženě procházeli marabu afričtí a snažili se využít jakoukoliv příležitost, aby si ukradli něco k jídlu. Zblízka jste si opravdu uvědomili, jak jsou tihle ptáci velcí. Jsou opravdu oškliví. Mají holou hlavu a špinavé zobáky. Celý rybí trh měl hodně živou atmosféru. Rodiny pořádaly pikniky ve stínu stromů, pracující matky praly ve vodách jezera jen nedaleko od vnitřností a krve od rybářů.\nAlan a já jsme stáli vedle Christiana na malém kousku stínu vedle akácií, abychom se mohli podívat dalekohledem na skupinku racků v dálce na jezeře. V takovýchto situacích je vždy dobré podívat se nejprve nahoru a ujistit se, kde stojíte. Uvědomili jsme si, že stojíme přímo pod marabu africkým, který si právě nacpal břicho. Hodně dovnitř znamená obvykle hodně ven. A nevyhnutelné se brzy stalo. Obrovská nálož bílé mazlavé hmoty v podobě guana brzy dopadla na Christianův dalekohled i hlavu. Vyprskli jsme smíchy a ustoupili do bezpečné vzdálenosti. Uklidnil se celkem snadno a začal si čistit dalekohled, vlasy i triko. Z jeho kudrnatých vlasů to šlo těžko, ale povedlo se mu to. I když několik následujících dní jsme cítili známý zápach, kdykoliv vytáhl svůj dalekohled.\nDělali jsme fotografii za fotografií, snažili jsme se zachytit atmosféru tohoto místa- krev, ostrý nůž a kuchání s ním, plné vaky pelikánů, když se nořili pod hladinu, aby si nabrali plnou nálož. A rumba koule, které se tu všude ozývaly, stejně tak, jako klapání zobáků marabu afrických, když se snažili vydolovat zapomenuté zbytky mezi kameny. Stejně tak jako rychlý život rybáků, když se nořili pod vodu až po ramena. Malí kluci nám nabízeli omyté vnitřnosti, abychom mohli k sobě přilákat ptáky výměnou za pár drobných. Bylo kolem nás tolik rozruchu, že se nám jenom mohlo těžko podařit přilákat k sobě nějaké ptáky blíž.\nProcházeli jsme se kolem břehu a tišší bažinaté části pobřeží. Na naší cestě nás stále sledovalo zvědavé hejno urchins (ježovky) a připomínaly nám Pied Piper (postava z pohádky). Bylo to tu o něco klidnější jak pro ptáky, tak pro pozorovatele. Rozložili jsme dalekohledy na stativech a brzy se nad hladinou vody rozevřel zvědavý deštník, který se brzy změnil zpět na volavku černou a prodíral se několik kroků směrem vpřed. Pak se zastavil, uzavřel nad hlavou svá křídla a vytvořil stíny na hladině. Dělá to proto, aby nalákala rybky do chládku ve stínu a tudíž do blízkosti svého ostrého zobáku. Nevěděli jsme, jestli to dělá proto, aby ryby opravdu nalákala nebo aby si udělala stín a mohla se porozhlédnout. Tak nebo tak, její rybářská technika byla v těchto plodných vodách opravdu úspěšná, což bylo zjevné na první pohled. Nedaleko odsud se kolem vody také potloukal nádherný čáp sedlatý. Jeho černobílé tělo bylo až zvláštní v kombinaci s jeho obrovským barevným zobákem. Byl červený na špičce a u hlavy, zatímco středem vedla úplně černá linka a plochy byly jasně žluté doplněné útvarem ve tvaru sedla na vrchu zobáku. Jasně žluté oči doplňovaly vzhled a potvrdily nám, že se jedná o samičku. To je ale krásné místo! Nemůžeme se tady toho nabažit. Výhled, zvuky a vůně jezera Lake Awassa - ale jednu věc stejně nikdy nezapomeneme - jaké to je mít úplně zahlcené všechny smysly.\n25. den výpravy v Etiopii jsme byli téměř hotoví, ale Etiopie stále nebyla hotová s námi a byla plná překvapení. Naše cesta nás zavedla zpět do Addis Abeby a znovu jsme nocovali u jezera Lake Langano. Pár lidí si sotva lehlo, protože měli zkažené žaludky, takže se naše skupina scvrkla a zamířila k blízkému jezeru Lake Abiata. Jak jsme jeli po cestě k jezeru, všimli jsme si stále se zvětšujícího roje černých teček na obloze. Brzy zaplnily oblohu od horizontu k horizontu jako obrovský mrak, mrak pakomárů. Když jsme se ale podívali skrz dalekohled, uvědomili jsme si, že se nejedná o hmyz, ale o vlaštovku obecnou. Bylo jich víc než dokonce i Christian viděl na jednom místě za svou celou kariéru. Byla to celosvětová populace vlaštovek shromážděná zde na jednom místě. Rozprostíraly se jako plazící se kouř a nevynechaly nikde ani kousek místa. Pak se zase shlukly dohromady a přesunuly někam jinam. Vytvářely různá mračna a podivné tvary, jak se hemžily kolem nás. Někdy přilétaly tak blízko, že se dotkly země těsně předtím, než se zase vymrštily do výšky.\nByla to úžasná a nezapomenutelná podívaná a mělo toho přijít ještě víc. Jeli jsme blíž k jezeru a opouštěli solnou pláň. Auta jsme nechali za sebou a pokračovali jsme pěšky, protože povrch se stal více nestabilní. Křehká solná krusta nám praskala a hýbala se přímo pod nohama. Vytvářela zvláštní dojem vibrace, kdykoliv se někdo z nás pohnul. Ne, že bychom tomu věnovali nějak velkou pozornost, protože tam bylo hodně lepších věcí, kterými jsme se mohli zabývat. Tisíce a tisíce plameňáků růžových a plameňáků malých namačkáni ve vodě dělajíce si svoje. Někteří z nich natahovali své dlouhé krky a předváděli se, zatímco jiní se nořili do vody a hlavy měly obrácené směrem dolů. Všude, kam jsme dohlédli, byla chvějící se hmota růžové. V mělčinách mezi jejich nohama se hemžily tisíce bahňáků: jespáci malí a tenkozobec opačný... Bylo úplně beznadějné pokusit se udělat nerozmazanou fotografii a ještě beznadějnější říct nějaké konkrétní číslo. Protože prostě přicházelo a odcházelo příliš mnoho ptáků. Tohle byla prostě ta chvíle, kdy se musíte zastavit a snít, jak úžasné a inspirující jsou zázraky přírody.\nHorko těžko jsme se odtrhli z tohoto pozorovacího nebe, když se světlo vytratilo. Den ale ještě nebyl zdaleka u konce, když jsme narazili na lelka štíhlého a lelka tečkovaného, kteří se procházeli kolem hotelu na pozemcích přímo za našimi pokoji.\nBylo to brzy, ale naše etiopské putování se blížilo ke konci a my jsme si vychutnali poslední večeři v hotelu Ghion v Addis, kde celé naše dobrodružství začalo. Bez toho, aniž bychom řekly jediné slovo, všechny holky napadlo to samé – někde zespodu zavazadel jsme vytahaly hezké, ženské barevné oblečení a udělaly si make-up. Dokonce i po 25 těžkých dnech v terénu jsme dokázaly, jak to zhodnotil Chuck, obstát celkem esteticky hezky.\nEtiopie byla úžasná část naší výpravy a nic nás nemohlo plně připravit na ty výhledy a zvuky a dokonce ani na množství ptáků, na které zde narazíme. Ohromující součet 575 druhů, z nichž 462 byly nové druhy na našem seznamu. To znamenalo, že celkový součet k 26. únoru činil 1604 druhů. Byl to nepochybně náročný výlet a všeobecně jedna z nejtěžších částí naší výpravy, ale pokud je hodně ptáků, to, co hledáte, potom vám to Etiopie zaručeně dopřeje. Tahle krajina toho má v sobě o hodně víc, než prezentují reklamy.\nChristian a Keith s námi zacházeli dost tvrdě a někdy nás dokonce doháněli i k slzám – to všechno ale ve jménu našeho pozorovacího listu, který se strašně rychle rozrůstal. Byla to zábava i navzdory k tomu, jak vypjaté situace někdy byly. Třeba jako tehdy, když Christian úplně celý zmizel v houští při zuřivém pronásledování ptáka a nás nechal v prachu za sebou, abychom ho museli doběhnout, nebo jako když nás Keith nechal loudavě kráčet pouští ve spalujícím horku, které bychom radši přečkali někde ve stínu. Ve chvíli, kdy nás dostali k nějakému ptáku, jsme jim okamžitě odpustili a zapomněli všechny strasti. Když nám vyprávěli svoje historky nad studeným pivem za hezkých večerů, nechali nás úplně v napětí a prosili jsme je, abychom se dozvěděli víc. Tihle muži se úplně neúnavně ženou vpřed ve svém hledání ptáků. Ale když chcete vidět zázraky přírody na místě, jako je Etiopie, neumím si představit lepší kandidáty na společnost, jako jsou Christian a Keith.\nOriginal textu kniha The Biggest Twitch\nNaposledy změněno\tstředa, 24 únor 2021 10:10\nČíst\t5453 krát\nZveřejněno v Kniha The Biggest Twitch\nVíce z této kategorie: « Alan a Ruth – The Biggest Twitch 6. část\tAlan a Ruth – The Biggest Twitch 8. část\t»


TELeKONOM: Letos se poprvé v historii prodá méně mobilů... - iDNES.cz\nnež v předcházejícím roce, tvrdí američtí analytici; Český Telecom ulovil velkou rybu - pojišťovnu Allianz; koncern AT&T neprodá Billu Gatesovi kabelovou televizi; zisk amerického operátora Sprint klesl o třetinu.\nNEW YORK - Trh mobilních telefonů může letos poprvé po dvaceti letech své existence zaznamenat pokles. Důvodem by mělo být zpomalování světové ekonomiky a zároveň postupné nasycování trhu. Uživatelé jsou častěji než v minulosti ochotni čekat na nové modely. Tvrdí to analytici společnosti Gartner Dataquest, podle jejichž odhadu letos prodej mobilních telefonů zaznamená nulový růst, zatímco nových telefonů bude dodáno jen 370 000, což je ve srovnání s rokem 2000 pokles o 8,6 procenta. Ještě loňský rok přitom znamenal nárůst 37 procent.\nPRAHA - Český Telecom včera uzavřel exkluzivní smlouvu se společností Allianz na dodávku hlasových a datových služeb. Allianz bude využívat cenový program pro telefonování Business Gold, který je určen zákazníkům s měsíčním objemem hovorného od jednoho do tří miliónů korun. Program přináší slevy především pro meziměstské a mezinárodní hovory a pro volání do sítí mobilních operátorů. Telecom bude na základě smlouvy poskytovat Allianz rovněž komplexní datové služby a připojení k internetu. Prostřednictvím technologie Frame Relay a ATM propojí v první fázi projektu asi 30 poboček pojišťovny. Allianz ještě donedávna využívala služby jiných operátorů. V poslední době takto Telecom získal mezi své klienty například pojišťovnu Kooperativa nebo Českou televizi.Telecom provozuje zhruba 3,85 miliónu hlavních telefonních stanic a má majoritu v mobilním operátoru Eurotel s 2,65 miliónu klientů.\nNEW YORK - Vedení amerického telekomunikačního koncernu AT&T v noci na včerejšek jednomyslně odmítlo nabídku provozovatele kabelových sítí Comcast na převzetí divize AT&T Broadband. Nabídka koupě za zhruba 40 miliard dolarů v akciích při převzetí 13,5 miliardy USD dluhu neodráží plnou hodnotu největšího amerického provozovatele sítí kabelové televize, uvedla AT&T. Comcast, v němž má podíl i softwarový magnát Bill Gates, je třetím největším provozovatelem kabelové televize ve Spojených státech. Nevyžádanou nabídku na AT&T Broadband podala tato firma 8. července poté, co posledně zmiňované firmě zkrachovala několikaměsíční jednání s mateřskou AT&T. Ta sice chystá rozsáhlou reorganizaci a vytvoření čtyř samostatných celků, prodat AT&T Broadband však zatím nehodlá a zvažuje možné alternativy. Spojením firem Comcast a AT&T Broadband by vznikl největší světový provozovatel širokopásmových telekomunikačních služeb, který by měl asi 22 miliónů zákazníků. Odmítnutím nabídky Comcastu může podle pozorovatelů vzniknout nabídková válka o kabelovou divizi AT&T, kterou společnost v minulých letech vytvořila akvizicemi, které jí stály přes 100 miliard dolarů.\nKANSAS CITY (Missouri, USA) - Ziskovost třetího největšího amerického provozovatele dálkového telefonního spojení Sprint Corp. ve druhém čtvrtletí vlivem slabých příjmů v tradičních telefonních aktivitách a nákladů na nové operace výrazně klesla. Čistý zisk bez zahrnutí jednorázových položek klesl na 290 miliónů dolarů ze 443 miliónů USD ve stejném období loni. Zisk na akcii klesl ve sledovaném období o 17 centů na 33 centů. Analytici z Wall Street očekávali průměrný zisk 28 centů. Tržby společnosti se zvýšily o deset procent na 6,42 miliardy USD. Příjmy hlavních aktivit na pevných telefonních linkách klesly o tři procenta na 4,41 miliardy USD. Tržby mobilní divize Sprint PCS vzrostly o 53 procent na 2,26 miliardy USD. Divize získala za čtvrtletí více než milión nových zákazníků a celkový počet jejích klientů dosáhl 12,8 miliónu.\nTémata: akcie, Aktuality, Deník redakce, Kansas, Missouri, Akvizice, Allianz, Bill Gates, Česká televize, Eurotel, Kooperativa, New York, Relay, Vienna Insurance Group, Wall Street, Zisk


Ochranu kriticky ohrožených rysů komplikují pytláci a zloději – Vlaštovka.info\nOchranu kriticky ohrožených rysů komplikují pytláci a zloději\nby Vlaštovka.info • 7.12.2012 • 0 Comments\nPopulace rysů ostrovidů na Šumavě je ochránci přírody a vědci velmi bedlivě střežena. Ochranu vzácných šelem ale komplikují jak pytláci, kteří za poslední desetiletí vystříleli stovky koček, tak zloději, kteří kradou fotopasti sloužící k mapování výskytu rysů.\nSpráva Šumavského národního parku v už minulosti označila vysílačkou čtrnáct rysů, aby mohla monitorovat jejich pohyb. Osm z nich ale bylo patrně zastřeleno pytláky. Tento druh přitom patří k přísně chráněným živočichům, neboť u nás žije posledních několik jedinců.\nSoučasná populace rysů na Šumavě už přitom není původní. Rysové, kteří zde žili, byli vyhubeni ve druhé polovině 19. století. Kočkovité šelmy, které žijí na Šumavě dnes, jsou potomky rysů, kteří byli v 70. a 80. letech minulého století vypuštěni nejprve na bavorské, a posléze i na české straně.\nHnutí Duha vyhrálo grant na projekt ochrany šelem v Beskydech\nRysy budou hlídat dobrovolníci\nNení proto divu, že jsou rysi na Šumavě hlídáni. Zdejší populace se pravidelně sčítá, zaznamenávají se veškerá náhodná pozorování i nález stop (otisky tlap, trus, srst) a vytváří se mapa jejich výskytu. Při monitorování rysů pomáhají i fotopasti, jenže na ty mají velmi často spadeno zloději.\nOhlídat rysy před pytláky a fotopasti před zloději by měli speciálně vyškolení dobrovolníci, které do terénu NP Šumava vysílá Hnutí DUHA. Už první prosincový víkend se školení v Prachaticích zúčastnila čtyřicítka zájemců.\nPozornost, která je věnována ochraně rysů, vůbec není přemrštěná. Šelmy jsou u nás na pokraji vyhynutí a pytláci, kteří za posledních 20 let zabili na pět set jedinců, nárůstu jejich populace významně brání.\nPřítomnost rysů v české přírodě je přitom nezbytná. Mimo jiné totiž regulují počty přemnožené srnčí zvěře, která ničí mladý porost smíšených lesů.\nFoto: Aconcagua, Wikimedia\nTags: ochrana zvířat rys ostrovid\n← Jak nakupovat kosmetiku a oblečení a nepodporovat přitom týrání zvířat\nNevšední Vánoce: Přijďte si zkrátit čekání na Ježíška do zoo →\nOchrana proti spam - doplňte správné číslo do příkladu: * dva + šest =


Pro děti a mládež - Ivona Březinová » Beletrie » Booktook.cz\nNacházíte se: Booktook.cz → Beletrie → Pro děti a mládež - Ivona Březinová\nPro děti a mládež - Ivona Březinová\nGO! - Gang odvážných (6)\nMatyáš Namai (3)\nJaromír František Palme (1)\nMagda Veverková Hrnčířová (1)\nJedna malá surikata pobaví tě natotata! Veselé leporelo o šelmičkách surikatách. Děti se nejen pobaví vtipnými verši, ale dozvědí se i soustu zajímavých věcí, jako že když se surikaty vyhřívají na sluníčku, někdo z rodiny musí pořád dávat pozor. Pokud spatří nebezpečí, křikne a všichni se hned schovají do děr v zemi. Žijí na poušti nebo suché savaně jižní Afriky, ale podívat se na tahle\nČtvrtá kniha ze série napínavých příběhů o přežití Gang odvážných neboli GO! Šestice dětí se pod dohledem několika dospělých vydává na dobrodružnou cestu do tuniské pouště. Sahara se jim zpočátku ukazuje ve své exotické kráse, ale plánovaný dvoudenní výlet terénními auty do nitra pustiny se brzy mění v boj o život. Uchrání se Gang odvážných před sálajícími slunečními paprsky? Bude schopen\nCo se stane, když v kabinetě přírodopisu obživne mamutí mládě? Oblíbená edice První čtení pro začínající čtenáře. Včetně pracovního sešitu! Jednoho dne dojde v kabinetě přírodopisu k podivuhodné události – obživne tam mamutí mládě. Nečekaný objev se podaří čtveřici kamarádů, a ti se hned rozhodnou se o mamutka postarat. Ale kam ho schovat? Míša, Nina, Vládík a Teo mají plnou hlavu starostí, zato\nGang odvážných míří do Japonska. Pátá kniha ze série GO! Šestice Gangu odvážných spolu se čtyřmi dospělými přiletí za přáteli do Tokia. Hodlají strávit poklidný den v tradiční japonské zahradě poblíž světoznámého chrámu, na nejvyšší věži světa i v muzeu japonských strašidel a démonů. Vtom se země zničehonic začne otřásat… a všechny plány se během několika sekund změní v strastiplné čekání na\nHravé vyprávění o roztomilých surikatách se spoustou rébusů a zajímavostí v přiloženém sešitě V africké poušti Kalahari žije malá surikata Fína a její velká rodina. Fína se rozhodně nenudí, protože s kamarádem Zefem vyvádí jednu vylomeninu za druhou. Občas ale musí dávat pozor – život v poušti může být pěkně nebezpečný. Jednoho dne se poblíž surikatí nory objeví podivná skořápka, z níž vylezou\nSestřenice Yveta zamotala pověsti tak, že se Šárka s Vašíkem nestačí divit! Nejen teta Běta plete pohádky. Šárka a Vašík zjistili, že vyprávění motá i tatínek. Teď však přijede sestřenice Yveta. Oba už se na její povídání před spaním těší. A tentokrát to nebudou žádné zašmodrchané pohádky, ale národní pověsti. Jenže když sestřenice poprvé spustí, děti zase kulí oči. Yveta přece všechno ví –\nKdo rozmotá zamotané klubíčko pohádek?“ Možná že už znáte tetu Bětu, která plete svetry, čepice, rukavice a šály. Nejradši ze všeho však vypráví Šárce a Vašíkovi popletené pohádky. A co jich už bylo! Tentokrát teta Běta nemá čas. Pohádky před spaním bude povídat tatínek. Ale ouha! Děti nestačí kulit oči. Vždyť tatínek je vypráví úplně stejně jako teta. Ten táta to motá!\nZábava i poznání v obrázkové knížce z edice Společné čtení“ Žlutá kuželka zůstala sama doma, ostatní si vzaly děti na výlet. Co si jen opuštěná kuželka počne? Taky by si chtěla hrát jako její kamarádky. Vtom se ale objeví Kašpárek a zahrají si spolu loutkové divadlo. A hrát si chce i zlatovlasá panenka! Za ní zavrže houpací kůň – hop! a kuželka mu sedí na hřbetě. Potom si pohraje s kostkami a\nZvládne Přemek žít s cukrovkou a získat zasloužený řád?“ Přemek chodí do páté třídy, má spoustu plánů do budoucna, chtěl by se stát slavným karatistou. Po jednom náročném sportovním soustředění se mu udělá špatně. Odvezou ho do nemocnice a tam se dozví diagnózu – cukrovka. Nemoc, s kterou se už napořád musí potýkat. Bude moct žít jako dřív? A dál trénovat? Přemek i jeho rodiče a sestry už ví,\nPříhody "obyčejného" kluka Julina a Césara, jeho nejlepšího kamaráda, věrného asistenčního psa.“ Ahoj, já jsem Julin! Jsem třeťák, je září a právě mi začíná škola. Do školy nechodím,ale jezdím. Mám rád počítače, závody, psy, a samozřejmě rodiče a kamarády. Jsem obyčejný, myslím, že docela chytrý kluk. Ahoj, já jsem César! Jsem prvňák, je září a právě mi začíná škola. Do školy nechodím, ale\nMartina se stále víc propadá do spárů bulimie Martina vyrůstala pouze se zamindrákovanou matkou. Veškerá výchova směřovala k tomu, aby se z dcery nestala boubelka. Nesmí být tlustá, osamělá a nešťastná jako máma. Martina tedy kopíruje matčiny nepřetržité diety, až se odmítáním jídla dostane na okraj propasti. Ač se nenávidí za to, co dělá, nemůže si pomoct. Teprve když pozná, že i do dívky,


Holiday home Svenstibakkevej Frøstrup II - NEJLEPŠÍ CENY ubytování ve městě Lild Strand\nHoliday home Svenstibakkevej Frøstrup II – podrobnější informace\nPokud hledáte výhodně umístěný hotel ve městě Lild Strand je hotel Holiday home Svenstibakkevej Frøstrup II správná volba. Odtud mohou hosté užívat snadný přístup ke všemu, co může toto živé město nabídnout. Díky své výhodné poloze, nabízí hotel snadný přístup k místům, která musíte vidět.\nHoliday home Svenstibakkevej Frøstrup II rovněž nabízí mnoho vybavení k obohacení vašeho pobytu ve městě Lild Strand. Domácí zvířata povolena jsou jen některé ze zařízení, které dělají Holiday home Svenstibakkevej Frøstrup II jiným od ostatních hotelů ve městě.\nAtmosféra hotelu Holiday home Svenstibakkevej Frøstrup II je cítit v každém pokoji. topení, balkon/terasa, televize, satelit / kabelová TV, DVD/CD přehrávač jsou pouze částí vybavení, které můžete mít k dispozici. Kromě toho vám spousta hotelových rekreačních nabídek zaručuje množství aktivit během vašeho pobytu. Vynikající vybavení a výborná poloha dělá Holiday home Svenstibakkevej Frøstrup II perfektní základnou z níž si užijete svůj pobyt ve městě Lild Strand.


Dianka Kreativity: KE STAŽENÍ: Valentýnské kupóny\n14. únor se blíží a s ním už téměř domestikovaný svátek sv. Valentýna. Někdo ho slaví, jiní ho ignorují a čekají až na Máchův 1.máj, nicméně já si myslím, že zamilovaných dárečků a originálních nápadů není nikdy dost. Navíc, co si budeme povídat, chlap projde kolem květinářství, popadne pár růží a má vystaráno. Ale co my, nebohé ženy a náše věčná otázka: "Co mu mám proboha dát?". A tak tenhle článek možná nakonec nebude ani tak valentýnskou inspirací, jako spíš tipem na rafinovaný dárek pro jakoukoliv příležitost.\nCo takhle partnerovi připravit rande na každý měsíc v roce? Jednotlivá rande můžete napsat na valentýnské kupony. A tady přichází moje část, protože jejich design jsem pro tento rok navrhla za vás. To abyste měly víc času rozmyslet, co na ně napsat.\nKupóny si můžete stáhnout ve PDF fromátu TADY!\nA že nemáte tolik nápadů na rande? Potom mrkněte na následující seznam. Některé položky vás zavedou do přírody, u jiných můžete zůstat v teple domova. Stačí si jen vybrat, co máte rádi. A až dočtete, určitě vás napadne spoustu dalších parádních aktivit.\nFilmový večer podle partnerova výběru\nRestaurace podle partnerova výběru\nLístky do kina / divadla\nVečer v baru / v klubu / na diskotéce\nFotbalový / hokejový zápas s popocornem k tomu\nAdrenalin (bungee jumping...)\nNávštěva muzea (třeba Škoda v Mladé Boleslavi, pivovar v Plzeni, hornické muzeum v Příbrami...)\nNávštěva aquaparku / sauny\nLodičky / projížďka parníkem\nCesta do neznáma (nastupte do prvního vlaku, který pojede a jeďte třeba 3 zastávky - jen pozor na na mezinárodní vlaky :D)\nLaser game, paintball, bowling, adventure golf...\nKupóny můžete třeba svázat do balíčku knihařským kroužkem neboje vložit do obálky či pytlíčku s roztomilou svorkou či kolíčkem... Já jsem zvolila první možnost a tiskla razítkovou abecedou. I s gelovým perem ale neuděláte chybu :-)\nAť už se rozhodnete pro jakýkoliv formát, originální dárek je na světě a 14.února budete zaručeně slavit úspěch. Osobně vyzkoušeno!\nTak ať je i u vás v neděli hodně lásky a legrace!\nŠtítky: 2016, DIY, valentýn\nKamča 12. února 2016 21:40\nVALENTINE CARDS - Inspirace pro zamilovaná přáníčk...


Třetinu lidí nejde přesvědčit. Jsou zmasírovaní marketingem strachu, říká o fake news šéf neziskovky pro seniory – Deník N\n24. listopadu 2019 9:31\nTřetinu lidí nejde přesvědčit. Jsou zmasírovaní marketingem strachu, říká o fake news šéf neziskovky pro seniory\nŘeditel společnosti Elpida Jiří Hrabě. Foto: Petr Lebeda\nSenioři už umí pracovat s počítačem, teď stojí o jazykové kurzy nebo youtubering, říká Jiří Hrabě, šéf společnosti Elpida. Ta pomáhá seniorům stát se sebevědomou součástí společnosti.\nVláda schválila nařízení o navýšení důchodů pro rok 2020 o 900 korun. Vnímáte to tedy tak, že si čeští senioři opravdu polepší?\nJe to složitější, různé ekonomické rozbory ukazují, že to tak úplně není. Je to průměr, někdo si polepší víc, někdo méně. Teď je bohužel také na spadnutí ekonomická krize, která přijde zřejmě v příštím roce.\nTady narážíme na politický marketing, to prostě dobře funguje. Hezky se to poslouchá, ale nikdo neříká, jaká je skutečná životní úroveň a jak se zvedly ceny bydlení a potravin. Vláda to prodá tak, že si polepší, ale skutečnost bude jinde.\nV dospělé populaci máme 25 procent seniorů, celkově je jich ve společnosti asi pětina. Přesto je moc nevidíme. Když se o nich píše, většinou jsou to témata jako právě důchody, týrání nebo okrádání seniorů a podobně. Máme na starší část populace zkreslený pohled?\nJe tam rozhodně velký stereotyp, svou roli hraje i způsob zpracování témat. Když se bavíme o důchodech, jaká se k tomu natočí reportáž? Kamera natáčí na chodbě domova pro seniory dědečka a chodítkem. Takže máme pocit, že je stáří jen závislé, nemocné. Ale nikdy nevezmou kameru a nejdou točit do tělocvičny, kde senioři boxují.\nTaké jsou takoví?\nAno. Ale myslím, že mediální obraz už je pozitivnější, než byl před deseti lety. Čím dál víc se dostávají do médií příklady normálního stáří, které je většinové. Těch závislých lidí, kteří potřebují nějakou institucionální pomoc, je asi deset procent. Ale 90 procent seniorů běhá venku a dělá úplně stejné věci jako my. Jen nemusí chodit do práce.\nJací jsou ti senioři, kteří chodí do Elpidy a podobných neziskových organizací?\nSkupina lidí, kteří jsou aktivní, jsou schopni rozhodovat o svém volném čase i o svém životě. Kteří se chtějí pořád něco učit a chtějí stačit mladé generaci. Jsou zvědaví. Často jsou to lidé, kteří začínají ve stáří s věcmi, co nestihli v pracovním životě – nedodělali si němčinu nebo angličtinu. A pak přijdou a řeknou: musím to udělat, protože mám syna v Německu, a až tam pojedu, nechci vypadat hloupě, když si nebudu moct objednat jídlo v restauraci.\nJsou to lidé, kteří pochybují. To je strašně důležité. Jakmile máte lidi, kteří nepochybují, je to konečná. Ale když pochybují, jsou chytří, inteligentní a mají šanci se něco dozvědět. To je strašně důležité, ať je vám dvacet, nebo osmdesát.\nMně naopak přijde, že senioři hodně pochybují – o okolním světě, o médiích. Nebo nedůvěřují svému okolí. Myslíte pochybování o sobě samém?\nAno. A snahu sám najít odpovědi. Ale nechat se také vést. To, co se děje okolo fake news, není problém hledání, kde je pravda a kde je lež. Primární problém je v tom, že ve společnosti chybí důvěra. Vytratila se, lidé nevěří institucím.\nE-mail je sociální síť pro seniory\nZmiňoval jste jazykové kurzy, které jsou v Elpidě nejžádanější aktivitou, jsou nejnavštěvovanější z nabídky kurzů. Proměnilo se to za těch sedmnáct let, co vaše služba funguje?\nKdyž jsme v roce 2002 začínali, pronajímali jsme si po Praze internetové kavárny, což dneska už ani neexistuje. Tam jsme se scházeli se seniory a učili jsme je, co je to internet. To zní dnes neuvěřitelně. Učili jsme je základy: třeba tady si kliknete na Seznam.cz. Učili se, jak vyhledávat, ještě vůbec ne jak nakupovat, to neexistovalo. Ale jak třeba využít věci, které byly v tu dobu možné k tomu, aby člověk získal nějaké informace nebo aby si něco vyřídil. Třeba e-mail je sociální síť pro seniory. Každý senior, který používá počítač, má e-mail. Ale ne Facebook nebo Instagram, tam je jen osm procent seniorské populace.\nJak se tedy senioři od té doby změnili?\nTi lidé počítače vůbec neznali, ve svém pracovním životě je ještě nepotkali: skončili třeba u faxu, a pak najednou přišel počítač. My jsme jim říkali: tohle je myš, ta se drží takto.\nKdybyste jim to řekli teď, vysmějí se vám.\nPřesně tak, protože ti, kteří sem chodí dneska, chtějí vědět, jak si mají nainstalovat WhatsApp, jaké aplikace fungují nejlépe na to, když chci něco prodat, jak si nainstalovat aplikace na to, abych si mohl objednat jízdenku na vlak a tak dál. Chtějí mít schopnost plně využívat mobilní telefon. A co se týká počítače, chtějí vědět, jak ho využít pro své koníčky. To znamená: rád točím video. Chci vidět, jak ho můžu stříhat a kde ho můžu publikovat. Máme tady kurz youtuberingu.\nTo jsem si všimla – oldtubering. Máte z toho výstupy?\nNajdete je na YouTube. Není to brutálně navštěvované, ale o to nejde. Důležité je, že člověk projde tvůrčím procesem a získá schopnosti a nástroje, jak něco vytvořit.\nCo na tom starší lidi láká? Exhibicionismus, který chtějí vybít?\nJe to podobné jako třeba u fotografování. Mají pocit, že je to zaznamenání určitého času, momentu, jejich vlastním tvůrčím způsobem.\nA nepřijde jim to dětinské? Youtubering je generační záležitost. Jak se na to dívají ti, kteří jsou mladým youtuberům věkově tak vzdálení?\nVnímají to jako video na internetu. A je jedno, jestli to točíte na VHS, nebo na mobil. Ale jsou to živé obrázky, které zaznamenávají určitou událost. Většinou to pramení z jejich vlastního zájmu. Nebo ze zadání, které mají od lektora, že mají něco konkrétního natočit.\nTakže se náplň kurzů posunula od základní technické gramotnosti k jazykovým kurzům.\n… a specializovaným počítačovým kurzům. Daleko víc seniorů používá notebook, tablet. Když jsme začínali, všichni měli počítač. A vždycky to bylo tak, že někdo přišel a řekl: mně naši dali starší počítač a koupili si něco novějšího. Dneska je nejjednodušší koupit tablet.\nDejte pozor na „Vedoucí kolotoče“\nSenioři hodně posílají řetězové maily, kde se objevují překroucené nebo lživé informace. Podle vašich výzkumů se ukazuje, že se s nimi setkalo devět z deseti seniorů a asi 20 procent je přeposílá. Jak přijímají senioři, když jim chcete sdělit, že to, co je v řetězových e-mailech, nemusí být pravda? Rodiny mají často problém se spolu na toto téma bavit, protože každý má svoji pravdu, nenechá si do toho mluvit…\nNesnažíme se jim vysvětlovat, co je pravda a co ne. Snažíme se je vybavit nástroji pro to, aby dokázali, takovou detektivní prací, sami rozhodnout, jestli daný text není z nějakého úhlu pohledu podezřelý.\nJak to například děláte?\nKaždá knížka, kterou kdy četli, má nějakého autora, kterého znají. Stejně tak by měli znát autora textu, který čtou na internetu. Když je autor podepsaný zkratkou, médium by mělo zveřejnit, kdo se pod ní skrývá. Ale když se někdo jmenuje „Vedoucí kolotoče“, těžko můžu vědět, co je to za člověka, a logicky pak nemůžu vědět, jaké jsou jeho motivace, aby ten text napsal tak, jak ho napsal.\nKdyž textu věřím, podvědomě k němu přistupuji tak, že mi je úplně jedno, kdo je autor. Textem si zkrátka potvrzuji svůj vlastní postoj. Ale pokud jsem člověk, který je otevřený a chce se aspoň přiblížit pravdě nebo objektivitě, nutně musím číst názorů víc. A ty lidi ideálně znát, sledovat a zjistit, pro koho pracují, kdo je platí, jestli ten, kdo je platí, je v exekutivní funkci, jestli má firmu a jak o tom novinář píše. Říkáme jim, ať si na to dávají pozor.\nJaké máte zkušenosti s tím, když informujete seniory o mediální gramotnosti? Není to ve vašem případě přesvědčování přesvědčených? Nemluvíte jen k otevřenější části seniorské populace, která chápe, že svět není černobílý?\nTo je vždycky, protože nejtěžší na komunikaci ohledně fake news je propíchnout bublinu. Existuje třetina lidí, kteří mají to, čemu se módně říká kritické myšlení. Druhá třetina jsou ti, kteří v sobě pořád mají pochybnost a chtějí se učit novým věcem. Ti chodí sem a jsou skvělí.\nPak je tady poslední třetina těch, které nikdy nepřesvědčíte. Ani nikdy nepřivedete. A když se to povede, bude to ten člověk, který sedí v první řadě a za minutu vyskočí a začne na vás křičet, že jste placení Sorosem, zvedne se a demonstrativně odejde. Ti lidé nechtějí diskutovat. S tím je potřeba se smířit a tak k tomu přistupovat. Pak je potřeba pracovat s tou zónou, která je naslouchající a chce se o věcech bavit.\nJak na fake news\nNyní Elpida připravuje velký projekt zaměřený na mediální a digitální gramotnost. „V Klementinu školíme první sérii pracovníků knihoven. Chceme je naučit, jak s návštěvníky mluvit třeba o mediální gramotnosti, o fake news a tak dále. Zatím je to skupina dvakrát deset lidí, ale spolupracujeme se Sdružením knihoven a informačních pracovníků. S nimi chceme příští rok rozjet velký projekt, kde chceme využít knihoven, které jsou otevřené, nejsou jen místem, kam si člověk dojde půjčit knížku, ale které jsou také v dobrém slova smyslu vzdělávacím zařízením. Aby využili toho, že tam chodí i senioři, a připravili pro ně vhodné projekty pro to, aby byli lépe informovaní v informačním chaosu,“ naznačuje další plány šéf Elpidy. Chystají se i spoty, kde bude možnosti ověřování informací vysvětlovat moderátor Jan Rosák.\nAle na začátku jste měli tendence snažit se oslovit i tu nepřesvědčitelnou skupinu, nebo ne?\nNení to tak, že se o to nesnažíme, ale je to obrovsky těžké. Ti lidé jsou většinou zmasírovaní marketingem strachu. Někdo v nich vyvolá emoci. To je třeba příklad našeho nejznámějšího a nejstaršího teroristy pana Baldy. Zapne se záchranný mechanismus: valí se na mě nepřátelé, musím něco udělat. To, že pokácel stromy na vlakovou trať, bylo jeho volání o pomoc. Ale byl zmasírovaný šíleným marketingem strachu, který produkuje Tomio Okamura, a je zarážející, že to není postihované. Na jedné straně máte svobodu projevu, na druhé vytváření nenávisti ve společnosti. A historie je jasná: když někdo přišel s tím, že podporoval nacionalismus a vyvolával v lidech to horší, nikdy to nedopadlo dobře.\nHledání světlého bodu\nKdyž jsme u toho obranného mechanismu, provozujete i Linku seniorů 800 200 007, kam se mohou obrátit lidé, kteří mají nějaké potíže. Co jsem četla, nejčastěji se tam obracejí s tím, že jsou osamělí.\nAno. To je téma, které stojí za většinou, nebo minimálně za polovinou hovorů. Třeba volají, že jim přišel papír z úřadu a že tomu nerozumí, nevědí, co s tím mají dělat. Pracovník jim poradí, na koho se obrátit, protože linka disponuje širokou škálou kontaktů po celé České republice. A volající potom říká: já jsem sám, nohy mi neslouží, je pro mě komplikované si tam dojít a tak dál.\nTakže začnou tím, že si neumí poradit s úředním úkonem, a skončí u toho, že jsou opuštění. A proto volají…\nAno. Zavolá kolem 35 tisíc lidí ročně. Takže třeba 60 lidí denně.\nElpida každé čtvrtletí vydává také mezigenační magazín Vital. „Chci, aby do něj psali mladí a skvělí čeští novináři. Když to pak lidé otevřou, řeknou si: oni pro nás píšou takhle dobrý časopis. Nechceme si říct: to je pro seniory, padesát plus, takže tam narveme nějaké PR texty, k tomu hodíme nějaké fotky, reklamy na zuby a grafiku udělá Franta za patnáct stovek. Senioři jsou rovnocenní partneři, nepodceňujeme je a chceme jim naopak dát to nejlepší, čeho jsme schopni,“ vysvětluje Jiří Hrabě. Část nákladu distribuuje Elpida díky podpoře dárců lidem, kteří si ho nemohou koupit, zadarmo.\nMáte pozitivní příklady, kdy jste si řekli, že ta linka má opravdu smysl?\nJsou tam i sebevražedné hovory. Linka ale stojí na tom, že nemůžete přesvědčovat člověka, aby sebevraždu nepáchal. Pracovník s tím člověkem spíš hledá světlý bod v životě, kterého se ten člověk může chytnout tak, aby se sám rozhodl, že to nechce udělat.\nTo je ale náročné, během telefonického rozhovoru…\nČasto to trvá dlouho, ale jsou tam profíci, psychologové, sociální pracovníci, lidé, kteří mají absolvovaný kurz telefonní krizové intervence. Linkaři vždycky říkají: my jsme na straně života. Ale je v rukách volajícího člověka, aby se sám rozhodl, jestli na ni chce přejít. Linka je anonymní a bezplatná, to znamená, že je to naprosto bezpečný prostor pro kohokoliv. Často lidem na lince řekne něco, co by neřekl nikomu ze svého okolí.\nVolají víc lidé z menších měst, nebo z větších?\nJe to zhruba padesát na padesát. Lidé na vesnici často nemusejí být tolik osamělí, protože je tam menší anonymita. Funguje tam sousedství a přirozený chod věcí venkova. To znamená: celý život jsem měl slepice, ráno vstanu, jdu ke slepicím, pak si dojdu na nákup, stavím se u doktora… Když lidi bydlí v Praze a za rok se jim třikrát vymění lidé, kteří bydlí přes chodbu, je to mnohem těžší.\nČasto si tak člověk nemusí uvědomit, že vedle něj bydlí osamělý senior, který by třeba ocenil pomoc…\nAle to není problém jen u nás. Třeba nedávno byly ve Francii vlny veder a celá řada seniorů zemřela v bytech, protože o nich vůbec nikdo nevěděl. Zároveň je spousta lidí zvyklá žít v samotě a tolik se bojí sociálního kontaktu, že už jej třeba nejsou schopni navázat. Možná je telefon na linku řešením, jak začít: protože jsem doma, sedím u svého stolu, zvednu sluchátko, zavolám a někdo tam je. On mě nezná, já se nemusím bát, že mě bude soudit.\nVětšinou volají lidé, kteří se nemají na koho jiného obrátit. Je rozdíl mezi samotou a osamělostí. Samotu občas člověk potřebuje zažít: zavřít se a přečíst si knížku, nebo když je špatný den v práci, projít se městem. Ale osamělost je něco jiného, protože je nedobrovolná.\nNegativní stáří je nadreprezentované\nZaujaly mě některé vaše aktivity, ať už oldtubering, virtuální realita, módní přehlídky. Jak tyto nápady vznikají? Chcete ukázat, že starší lidé mohou dělat stejné věci jako mladí?\nTo je přesně ono. Naším posláním je pomoci seniorům, aby se stali samozřejmou, sebevědomou a respektovanou součástí společnosti. Všechny projekty, které děláme, k tomu směřují. Nechceme ukazovat stáří, které je negativní, i když víme, že i takové je. Ale na druhou stranu víme, že je výrazně nadreprezentované oproti skutečnosti. My se potkáváme s lidmi, kterým je 70, 75, 80 a kteří jsou aktivní a žijí normální život, jen je jim o 30, 40 víc než nám.\nProč chcete takovou zprávu vyslat do společnosti?\nPro ty lidi je velmi důležité cítit, že jim dáte příležitost. Když najednou umožníme sedmi seniorkám stát se modelkami, je to pro ně neuvěřitelný impulz. Mají šanci poprvé ve svém životě v této roli prožít svoji ženskost. A koukají na to, jak se na ně dívají ti mladší lidé, že je berou a přijde jim to cool. To samé s Ponožkami od babičky, které vyrábějí naše pletařky. Řada z nich je sama. Pobírají pártisícový důchod a bydlí na nějaké vesnici na Moravě nebo v Čechách, ale najednou vědí, že si pletením ponožek nejen přivydělají peníze k důchodu, které jsou pro ně strašně důležité, ale že mají také nějaké poslání. Ponožky pošlou, přijdou jim peníze a ony mají radost, že dělají radost a třeba pomáhají tomu, že díky ponožkám můžeme hradit část provozu centra. Vědí, že konají dobro a že jsou užitečné.\nPotřebují mladší lidé k tomu, aby respektovali starší, to, že budou staří lidé dělat totéž co mladí?\nRespekt hraje velkou roli. V okamžiku, kdy někomu řeknete: hodím ti to do mailu, a on ten mail ani nemá, cítí se mimo. Jedna z motivací, proč to ti lidé dělají, je opravdu v tom, že dneska je to úzus. Je to běžná věc, kterou většina společnosti používá, a když s ní chci komunikovat na nějaké úrovni, měl bych to v nějaké míře zvládnout taky.\nMě vždycky fascinuje, že si hrajeme na nějaké věkové kategorie. Hraje v tom roli marketing: jestli je to 15 plus, 30 plus, nebo pro seniory. Ale ve skutečnosti tak lidský život nefunguje. Mně bude 40, ale necítím se tak. Mně se třeba daleko víc líbí koncept bezvěké společnosti, který už dávno funguje v západní Evropě. Spočívá v tom, že vás společnost nehodnotí na základě věku, ale na základě kompetencí, které jste schopní zvládnout. Primárně je člověk dcera, otec, syn, basketbalista, hokejista, tenista, manžel, partner a pak někde úplně dole je člověk to, kolik mu je.\nA když zmizí ty věci nahoře a zbude jen ten věk, je člověk už starý. Ale do té doby nemá žádný důvod se podle toho hodnotit.\n9.Život za covidu: V nouzovém stavu mě vyhodili z práce, pak už mě nevzali ani do fastfoodu\n11.Bijete své děti, byť jen mírně? Odbornice vysvětluje, co z nich může vyrůst\n12.Bez důvěry lidí opatření proti viru nefungují. Česko objevuje, před čím ve světě varovali už v létě\n15.Šéfuje už 28 let vlastní škole, IQ má vyšší než 200: Nemám rád průměrné a nudné studenty bez názoru