Okruh a střed. Apokalypsa a co dál? Jan Apokalyptik a jeho Zjevení. Konec iluzí o Bohu. Apokalyptické zvíře se dvěma rohy. Karlštejnská apokalypsa - PDF\nDownload "Okruh a střed. Apokalypsa a co dál? Jan Apokalyptik a jeho Zjevení. Konec iluzí o Bohu. Apokalyptické zvíře se dvěma rohy. Karlštejnská apokalypsa"\n1 Okruh a střed Apokalypsa a co dál? Jan Apokalyptik a jeho Zjevení Konec iluzí o Bohu Apokalyptické zvíře se dvěma rohy Karlštejnská apokalypsa Ahabah\n2 Obsah: APOKALYPSA A CO DÁL?... 1 Obsah:... 2 Vážení čtenáři,... 3 SMRT A ZMRTVÝCHVSTÁNÍ TAJEMSTVÍ APOKALYPSY... 3 Zkáza a katastrofy v Apokalypse... 4 Syn člověka... 4 Smrt a zmrtvýchvstání... 4 Boží hněv... 5 Kristus uprostřed zkázy... 5 Osud zatracených... 6 JAN APOKALYPTIK A ZJEVENÍ... 7 POVOLÁNÍ RŮST KONEC ILUZÍ O BOHU Katastrofa odhalení Sebezjevování Boží Závoje Boží skutečnosti Boží prázdnota a Boží plnost APOKALYPTICKÉ ZVÍŘE SE DVĚMA ROHY Výchozí zážitek Apokalyptika Čtyři prameniště apokalyptických obrazů Uskutečňování Apokalypsy v dějinách Znamení zvířete se dvěma rohy Apokalyptické zvíře ve dvacátém století Fyziologie svobody PATMOS CESTA DO ŘECKA KARLŠTEJNSKÁ APOKALYPSA APOKALYPTICKÁ DOBA APOKALYPTICKÉ OBRAZY... 28\n3 Vážení čtenáři, tématem podzimního čísla časopisu Okruh a střed je Apokalypsa. Biblické kniha Zjevení sv. Jana, které apokalyptické vidění popisuje, je plné obrazů hrůzné zkázy a zmaru, čekajících lidstvo a náš svět na konci času. Popisuje hromadné umírání nesčíslného počtu lidí kteří jsou náhle hubeni v klamném bezpečí svých každodenních životů, a utrpení jež se jako moře rozlévá po celé zemi. Není úniku, sotva jedna hrůza skončí již přichází další, ještě děsivější než ta předešlá. Jenomže právě ve všeobecném zániku je naděje, nebo zánik může být i projevem vývoje, v němž staré zaniká, aby mohlo přijít něco nového. A tak čteme v biblické Apokalypse o tom, jak zvýšin nebes sestupuje Boží království v podobě zářícího města, nového Jeruzaléma. Každé město je především místo pro život lidí a svaté město Jeruzalém je střediskem těch, kteří přijali ve svém srdci Krista. Tím pokročili ve vývoji tak daleko, že dokázali projít i zkázou světa. Ale v hroutících se ulicích starého města Babylónu tedy tohoto světa hyne nesčíslné množství lidí a s každým z nich pokaždé hyne část člověka vůbec. Z této části tak umírá i každý z nás. A nejen někdy ve vzdálené budoucnosti, ale třeba právě teď: Apokalypsa se totiž neodehrává pouze na jevišti velkého světa, nýbrž i v každé jednotlivé lidské duši. Je také obrazem toho, co se v ní děje, jejího vývoje v průběhu jednotlivého života ina cestě inkarnacemi. Staré v bolestech zaniká a přichází nové. Co se však v člověku rodí z moci království nebeského a pro život v něm, musí být člověkem také poznáno a s láskou přijato. Jinak i to nové v lidské duši znovu odumře a zbude jenom zkáza. Vážení čtenáři, věříme, že zamyšlení nad Apokalypsou, které v tomto čísle naleznete, pro vás bude zajímavé i užitečné. Aby však časopis Okruh a střed do vašich schránek přicházel včas, zkontrolujte si prosím, zda jste již zaplatili předplatné na tento rok. Některým z vás jsme omylem zaslali složenku starého typu, kterou už pošta nepřijímá, a následně jsme obdrželi několik plateb, u kterých chyběl variabilní symbol. Ten je velmi důležitý, protože identifikuje plátce, tedy vás, a najdete ho na adresním štítku u svého jména. Za špatné složenky se samozřejmě všem postiženým omlouváme a pro jistotu posíláme složenky nové, kde je uvedeno i nové číslo našeho účtu. Pokud jste již zaplatili, tak samozřejmě znovu neplaťte. Pro budoucnost prosíme snažně: při platbách bankovním převodem nebo pomocí složenek vlastní rukou vypisovaných vždy uvádějte variabilní symbol. Těšíme se na shledanou u vánočního čísla, jehož téma jsme nakonec rozšířili a nazvali Křesťanství znovuzrození mystérií, a přejeme vám požehnaný podzim. Redakce Smrt a zmrtvýchvstání tajemství apokalypsy HANS-WERNER SCHROEDER lovem apokalypsa dnes obecně označujeme zkázu a katastrofy. V tomto smyslu se toto slovo objevuje v S názvech: Apokalypsa byl pojmenován film, který ukazuje zkázu a katastrofy způsobené válkou. Apokalyptické pro nás bývají scenérie, které obsahují katastrofální události. Původní význam slova apokalypsa, které pochází z řečtiny, je však zcela odlišný, a to zjevení, odhalení. V tomto smyslu poslední biblická kniha, Apokalypsa neboli Zjevení Janovo, začíná slovy apokalypsis Iésú Christú, tedy zjevení Ježíše Krista, přičemž genitiv Iésú Christú můžeme chápat ve dvou významech: jednak je to zjevení, které pochází od Krista, jednak je to zjevení, jímž se zjevuje sám Ježíš Kristus. Tento genitiv chce vyjádřit obojí. Tak můžeme říci, že Apokalypsa coby poslední kniha Nového zákona vypravuje, co chce Kristus zjevit lidstvu pro budoucnost; popsané události jsou však současně jeho vlastním zjevením, zjevením jeho bytosti, odhalením jeho podstaty; popsanými událostmi se on sám ve své pravé podstatě, ve své plné skutečnosti stává zjevným. Slovo apokalypsa můžeme přeložit i jako odhalení v tom smyslu, že něco, co bylo zakryto, skryto pod příkrovem nebo zahaleno závojem, je nyní odhaleno. Tak můžeme při eucharistické bohoslužbě v okamžiku, kdy se odkrývá kalich, mluvit o apokalypse kalicha: co bylo dosud skryto pod vélem (kališní rouškou), tedy substance a forma kalicha, se odnětím véla zviditelňuje. Tím se dostáváme ke zcela jinému, mnohem hlubšímu významu slova apokalypsa. S tímto předpokladem si nyní řekněme několik myšlenek k událostem, které nám popisuje Apokalypsa Janova.\n4 Zkáza a katastrofy v Apokalypse Zabýváme-li se textem Apokalypsy, nabudeme zprvu nejspíše dojmu, že negativní obrazy zkázy a katastrof převažují nad pozitivními. Teprve při podrobnějším pohledu se ukazuje, že tornu tak ve skutečnosti není. Častější jsou totiž obrazy pokroku světa, přemožení zkázy, budoucnosti lidstva ve sjednocení s Bohem. Pohleďme třeba jen na závěrečný obraz Apokalypsy ve 21. a 22. kapitole mluví se tam o Novém Jeruzalémě, tedy o budoucím stavu, v němž budou lidstvo a země opět plně sjednoceny s Bohem, jako byly na počátku. V jistém smyslu se tu na vyšší úrovni navrací obraz z počátku Bible zatímco na počátku byl Bohem stvořený ráj, stojí na konci město, které představuje společné dílo Boha i člověka. Ráj je stav země a lidstva, který v prapočátku vyplynul z Boží bytosti a z tvůrčí síly. Nový Jeruzalém na konci vývoje odpovídá tomuto prvotnímu stavu, nyní však spoluvytvořenému člověkem. V protikladu k rajské, člověkem nedotčené přírodě pochází město z činnosti člověka. Apokalypsa vede zkázou, ale míří zjevně k tomuto budoucímu stavu, který má povstat z událostí zkázy jako zářné završení vývoje lidstva. Obraz Nového Jeruzaléma je závěr a vyvrcholení celé vývojové řady pozitivních obrazů, která ústí do tohoto závěrečného obrazu. Za všechny tyto pozitivní obrazy si můžeme jmenovat třeba vidění trůnu zjevení Božství jako tvůrčí moci všehomíra (ve 4. kapitole), bíle oděný zástup těch, kdo prošli bolestí a utrpením a tyto zkoušky přemohli (v 7. kapitole), zjevení kosmické ženy oděné sluncem, ověnčené dvanácti hvězdami, s měsícem pod nohama, která porodí božské dítě v lidské duši (ve 12. kapitole), nebo vítězství Michaela nad drakem (rovněž ve 12. kapitole). Syn člověka Počátek a východisko této řady pozitivních obrazů tvoří zjevení Syna člověka v 1. kapitole. V tomto obraze je již v zárodku obsažen motiv, který se pak rozvíjí v obrazech dalších motiv smrti a zmrtvýchvstání. Zjevení Syna člověka je zjevením samotného Krista v jeho vesmírné mohutnosti a moci. Je to však zjevení v podobě člověka. Jako na počátku Bible čteme, že člověk byl stvořen k obrazu Božímu, tedy že v obrazu Božím se zjevuje člověk, tak líčí na konci Bible tato 1. kapitola Apokalypsy zjevení Boží v obraze člověka, ovšem člověka v jeho kosmické dimenzi. Není to obraz člověka v jeho dnešním stavu, nýbrž člověka v jeho ideální budoucí podobě. To vyjadřuje Nový zákon slovem Syn člověka. Syn je potomek Člověka. Podoba člověka budoucího věku. V první kapitole Apokalypsy tedy vidíme, jak se lidství ve svém vývoji opět pozvedá k Božství a jak zjevení lidství se zjevením Božství splývá. Na tuto skutečnost poukazuje první z řady obrazů tím se nám ovšem ujasňuje, proč tato řada ústí do obrazu Nového Jeruzaléma, tedy stavu, kdy není s l3ohem sjednocen jen jednotlivý člověk, ale celé budoucí lidstvo a země. Smrt a zmrtvýchvstání Při zjevení Syna člověka si můžeme všimnout ještě jedné důležité skutečnosti: zřící Jan zprvu není s to toto zjevení snést; je přemožen jeho mohutností, padá před tímto zjevením jako mrtvý. Duchovní svět, kosmický Kristus, je pro pozemské vědomí smrtelně mohutný. To však neznamená nic jiného, než že cesta k duchovní skutečnosti a tím i k budoucím silám lidství vede skrze smrt. Zcela zřejmé je to na konci pozemského života smrtí vstupujeme do duchovního světa. Současně nás však smrt připraví o část naší pozemské lidské bytosti, o naše tělo, a to je pro nás katastrofa. Jak procházíme touto katastrofou, odhaluje se před námi duchovní svět. Procházejíce smrtí, prožíváme apokalypsu, odhalení duchovního světa. Něco podobného asi prožívá zřící Jan, když se mu představuje skutečnost Syna člověka. Poté však zakouší síly zmrtvýchvstání, síly vzkříšení Syn člověka na něj položí svou ruku a říká: Neboj se... Byl jsem mrtev a hle, živ jsem na věky věků, a mám klíče od smrti i od podsvětí. Tím Apokalypsa poukazuje na Kristovu sílu, která člověka vede skrze smrt do budoucnosti. Proud duchovního života se vlévá v bytost zřícího Jana a činí jej poslem a svědkem Syna člověka. V první kapitole Apokalypsy se tak opakuje něco z vyprávění o smrti a vzkříšení Lazara, které je popsáno v 11. kapitole Janova evangelia. Už tehdy vyšel od Krista podobný proud, vlil se v bytost Lazarovu a provedl jej smrtí ke zmrtvýchvstání. V tomto obraze, ve smrti a zmrtvýchvstání, které tváří v tvář zjevení Syna člověka prožívá zřící Jan, se zároveň skrývá klíč ke všem dalším událostem Apokalypsy. Na cestě do budoucnosti se totiž před lidstvem\n5 otevírá nesmírně těžká otázka: Jak se bude lidstvo, které zcela přivyklo pozemským poměrům, moci zase přiblížit skutečnosti duchovního světa a tím i své vlastní budoucnosti? Jak bude lidstvo, zapletené do tenat pozemskosti, moci dojít znovuspojení s Bohem? Apokalypsa nám už v první kapitole ukazuje, že cesta k tomu vede jedině skrze smrt a zánik, po nichž následuje zmrtvýchvstání a nový počátek. Jako člověk na konci života prožívá zánik, katastrofu, tím ale též apokalypsu, tak celé lidstvo prožívá prostřednictvím katastrof a událostí zkázy odhalení skutečnosti duchovního světa a duchových bytostí. Celou dlouhou epochu světového vývoje byl člověk veden k životu na zemi; zabydlel se v zemském těle a v zemských poměrech. Jako pozemští lidé jsme přivykli podmínkám pozemského světa; to bylo nutné, abychom se mohli rozvinout v pozemské osobnosti, abychom si vybudovali vlastní pozemské já. V tomto stavu se však nemůžeme vrátit do duchovního světa. Pozemské poměry musí přestat, má-li se lidstvo a země opět sjednotit s Bohem. To se může povést jen tehdy, když se to, co bylo dosud pro vývoj a vtělení lidstva na zemi nutné a správné, opět rozpadne a zanikne, podobně jako tomu je na konci pozemského života jednotlivého člověka. Právě tento zánik ve smrti se pro člověka má stát počátkem nové existence v Duchu. Totéž platí i pro všechny události, které nám popisuje Apokalypsa. Boží hněv Události, které se nám jeví jako zkáza, katastrofa, zničení pozemského jsoucna, z uvedeného hlediska nemohou být Božím trestem nebo výlevem Božího hněvu. Naopak v těchto událostech, které vedou ke skutečnému přiblížení lidstva a země Bohu, působí Boží láska. Bůh povznáší lidstvo opět k sobě, aby bylo schopno své vlastní budoucnosti. To je však možno jen cestou skrze prožitou smrt. Jako trest to vnímají jen lidé, kteří se nechtějí vzdát hmotných statků a odmítají proměnu k vyššímu bytí. Pro ostatní je apokalyptické dění zkouškou, jak daleko sahá jejich vůle k proměně. V zásadě je to obsaženo už v praobraze křesťanství, tedy ve skutečnosti smrti a zmrtvýchvstání. Událost ukřižování Krista je sama o sobě něco strašného. Teprve když ji pochopíme jako přechodný stav na cestě k vyšší skutečnosti, jako nutnou podmínku vyššího vývoje, který se díky Zmrtvýchvstání lidem otevírá, porozumíme jejímu plnému, hlubšímu významu. Vidíme, jak zákon smrti a zmrtvýchvstání působí v životě jednotlivého člověka. Všechno, co člověk může označit za pokrok, prochází zkouškami nebo dokonce zážitky vnitřní smrti a je spjato se zánikem. Smrt na konci života je jen vyvrcholením mnoha malých vývojových kroků na této cestě. Tak vede i cesta celého lidstva, které se chce přiblížit Duchu, podobnými vývojovými kroky. Zákon smrti a zmrtvýchvstání je prvotním zákonem vývoje lidstva v budoucnosti. Porozumět mu můžeme jedině tehdy, když události zkázy nepozorujeme samy o sobě i událost na Golgotě sama o sobě by byla strašná nýbrž když čím dál tím niterněji chápeme, že právě díky bolestem a zkouškám, které leží na naší cestě, se s námi může spojovat proud síly zmrtvýchvstání, proud reálné duchovní budoucnosti lidské bytosti i celého lidstva. Kristus uprostřed zkázy Opravdového porozumění apokalyptickým událostem dojdeme jen tehdy, když si kromě dosud řečeného uvědomíme ještě jednu věc: od události na Golgotě je Kristus spjat s lidstvem a spoluprožívá v každé jednotlivé lidské duši její pozemské osudy. To je vyjádřeno například ve známých slovech Matoušova evangelia: Co jste učinili jednomu z těchto mých nejmenších bratří, to jste učinili mně. Odráží-li toto slovo skutečnost, a ne jen hezkou sentimentální iluzi, musíme vycházet z toho, že Kristus je přítomen v každé jednotlivé lidské duši a spoluprožívá její drobné smrti a zmrtvýchvstání. Všechny radosti a všechny strasti nese Kristus spolu s námi; spolu s námi prožívá, raduje se a trpí. Je-li tornu skutečně tak, dostávají zkázyplné scenérie Apokalypsy zcela nový rozměr; musíme si totiž představit, že v tomto případě Kristus ve všem zůstává spojen s lidmi, kterými smýká apokalyptický osud, že s nimi ve všem žije i trpí. Citát z první kapitoly, který jsme si uvedli výše, získává z tohoto hlediska ještě hlubší význam: Byl jsem mrtev a hle, živ jsem na věky věků, a mám klíče od smrti i od podsvětí. Než se proud zmrtvýchvstání a vzkříšení přelije na zřícího Jana, aby jej provedl právě prožitou smrtí k vyššímu bytí, poukazuje se na skutečnost, že i Kristus sám prošel smrtí, ale že ji přemohl. Právě obraz klíčů od smrti a od podsvětí vypovídá o moci, kterou nyní Kristus má. Neznamená to nic jiného, než že před ním není uzavřena žádná propast, žádný zážitek smrti, žádná katastrofa do všech těchto událostí dokáže Kristus proniknout a vnést do nich svou sílu zmrtvýchvstání, byť si toho jednotlivý člověk zprvu možná ani nevšimne.\n6 Tak můžeme porozumět i zkušenostem, které dnes dělá mnoho lidí na prahu smrti. Tito lidé vyprávějí o světelné bytosti, která se jim na prahu smrti zjevila. Většina popisuje i vědomí, které se při tomto setkání rodí: to je někdo, kdo mě naskrz zná, před kým nemohu nic ukrýt, kdo vidí celý můj život. Tato zkušenost na prahu smrti spočívá v tom, že v okamžiku smrti potkáváme v duchovním světě někoho, kdo spoluprožíval celý náš život. Jak by jinak mohl znát naši vlastní bytost do všech podrobností, prohlédnout ji a soucítit s ní? Z této světelné bytosti přitom není cítit ani náznak morálního odsuzování nebo povýšenosti, nýbrž hluboké soucítění, porozumění, nekonečná láska. Apokalyptické události v jejich plném významu a dosahu pochopíme až tehdy, když si uvědomíme, že Kristus spoluprožívá všechno s námi, i zánik a zkázu; že sám i trpí všechna utrpení lidských osudů, všechny bolesti a katastrofy; že však v toto utrpení svou nekonečnou láskou vkládá budoucí sílu, kterou může nalézt každý člověk, který se k němu pozvedne. Tím je do zkázy a zániku vepsána síla nového počátku, proměny a zmrtvýchvstání. Od událostí na Golgotě je Kristus skutečně spojen s pozemským lidstvem i s každým jednotlivým člověkem; tato skutečnost je zárukou budoucnosti lidstva. Tuto záruku však nedostáváme jen tak, nýbrž teprve spolupůsobením člověka začíná tato záruka platit jinak by totiž člověk nebyl svoboden. Kristus spoluprožívá všechno s nesmírnou trpělivostí a neotřesitelností, ale člověku se za žádných okolností nevnucuje. Ani ve smrti se nezjevuje jako soudce, nýbrž jako soucítící, milující lidský bratr. Kristus neubírá člověku bolestné zkoušky, protože jen tato bolest dokáže člověku přinést vnitřní posílení, které pak očištěného a proměněného člověka vede opravdu oprávněně ke spojení s Kristem a s duchovním světem. O tom všem nám vypráví Apokalypsa. Osud zatracených Na konci Apokalypsy se jednak objevuje obraz Nového Jeruzaléma, jednak se v 19. kapitole zcela zřetelně mluví o zkáze lidí, kteří nejsou schopni tohoto budoucího vývoje. Přespříliš ulpěli na hmotě, vůle k proměně k vyššímu bytí měli jen málo nebo vůbec žádnou. Tu se objevují strašlivé obrazy ohnivého jezera a utrpení v něm. Proslulým způsobem rozvíjí tyto obrazy Dantova Božská komedie, kde se zdůrazňuje odsouzení do nejhlubších pekel jako věčný osud. Tak stojí u Danta nad branou pekel nápis: Kdo sem vchází, ať vzdá se naděje! Po staletí se křesťanské představy ubíraly tímto směrem kdo byl jednou odsouzen k pekelnému trestu a k věčnému ohni, ten už nemá sebemenší naději na vykoupení nebo na další pokrok. Tyto představy a názory musíme dnes nutně doplnit jiným názorem, že i po zániku země bude mít lidstvo možnost dalšího vývoje, v němž nakonec bude možné i znovu zbudování všeho nebo všech, o němž se zmiňují už Skutky apoštolů ( apokatastasis pantón, Sk 3,2 1) a na který se výslovně odvolává kupříkladu církevní otec Órigenés. Obnova křesťanského světonázoru, křesťanské eschatologie v tomto smyslu je jedním z úkolů, které stojí před obnovnou náboženskou snahou Obce křesťanů. Je nemožné, abychom si dnes představovali, že bude na jedné straně svět zavržených, topících se v mukách, a na druhé straně svět lidí, kteří smějí pokračovat ve své duchovní cestě, ale kteří jak Apokalypsa výslovně říká utrpení zavržených nepřetržitě vnímají a spolupociťují. Z podstaty křesťanství a z hlubokého sepětí Krista s lidstvem plyne, že zde musíme udělat krok za hranice Apokalypsy, k názoru, že bude možné vnést křísící sílu Kristovu i do nejhlubších pekel byť nás to může stát mnoho další bolesti a utrpení. Závažnost pekla se tím nemenší; dostává však budoucí perspektivu. Tato perspektiva souvisí se skutečností, že i duše živořící v pekle pocházejí z Boha a že pro Krista, který má klíče od smrti a od podsvětí, není žádná propast příliš hluboká. Princip smrti a zmrtvýchvstání musí platit i pro tuto poslední zastávku na osudové cestě. Pokročilé lidstvo by nikdy nemohlo žít ve šťastné budoucnosti, kdyby byla provázena vědomím, že část jejich lidských bratří a sester setrvává ve věčném utrpení a zatracení. Psáno pro Okruh a střed. Z němčiny přeložil Milan Horák.\n7 A. Dürer: APOKALYPTIČTÍ JEZDCI Jan Apokalyptik a Zjevení TOMÁŠ BONEK S nad žádný křesťanský dokument nevyvolal v průběhu staletí tolik rozporuplných nálad a názorových proudů jako poslední spis Nového zákona, Zjevení sv. Jana. Naděje i strach z blížícího se konce světa vyvstávaly v duších lidí, kteří v těžkých dobách věřili, že v mohutných obrazech Apokalypsy rozpoznávají vlastní přítomnost. V raném středověku žili lidé svým obrazným vědomím s obrazy Janova Zjevení a například v křesťanském umění měly tyto obrazy velký význam. Na prahu nové doby se ale smysl a porozumění pro Apokalypsu vytratily. Tak již Martin Luther ve své často citované předmluvě z roku 1522 píše: Neschází mi na táto knize jedno, schází mi na ní mnohé, tak že jí vůbec nemohu považovat za apoštolskou nebo prorockou... Můj duch se s touto knihou nemůže spojit. Moderní věda se pokoušela interpretovat obsah knihy na podkladě dějinných událostí prvního křesťanského\n8 století. V té souvislosti vyvstala otázka, kdo byl ve skutečnosti pisatelem Apokalypsy. Stará církevní tradice ztotožňovala Jana Evangelistu a Apokalyptika s apoštolem Janem, synem Zebedeovým, což se po rozboru nejstarších zpráv a textů stalo pro řadu autorů nepravděpodobným. Ve vědeckých kruzích se rozšířil názor, že autorem je někdo z Janova okruhu, snad některý jeho žák, který použil Janova jména ke zvýšení autority svých spisů, tak jak to učinil nejeden starozákonní autor. Objevily se i názory, že jde o pouhý křesťanský přepis starší židovské apokalypsy, kompilát různých pramenů apod. V první kapitole nám pisatel sděluje: Já, Jan, váš bratr, který má s vámi účast na soužení Ježíše Krista, jeho kralování a vytrvalosti, dostal jsem se pro slovo Boží a svědectví Ježíšovo na ostrov Patmos. Ocitl jsem se ve vytržení ducha v den Páně a uslyšel... (Zj 1,9 10) Tato slova bývají považována za básnický obraz. Moderní vědomí si jen obtížně dovede představit, že by mohlo jít o popis reálného duchovního zážitku. Kdo však byl tento náš bratr Jan? Biskup Papias z Hierapole, který žil ve druhém století v Malé Asii, o něm píše: V Trajánově době žil v Efezu tak starý muž, že nejen jeho vrstevníci, ale i jejich děti a vnoučata již dávno zemřela a pravnoučata nevěděla, kdo by to byl. Nazývali jej jednoduše Jan nebo též Presbyter (Nejstarší). Táž nevěděli, jak by jej uctili, oblékali ho do drahých mešních rouch, na čelo mu zavěsili tajuplný emblém kněžského krále Melchisedeka, hvězdu ze zlatého plechu, Petalon, s nevyslovitelným božím jménem... Proto vždy, když jsem se setkal s některým z těch, kteří ještě naslouchali učení nejstarších, jsem se vždy pečlivě vyptal na jejich slova: co řekl Ondřej, co Petr, Filip, Tomáš nebo Jakub, nebo Jan, nebo Matouš, nebo některý z ostatních učedníků Páně; stejně tak ale, co zvěstoval Aristion a Jan Presbyter, oba učedníci Páně. (Papias u Eusebia III. 31,39) Krom toho se v raných církevních dějinách objevuje dvakrát od stejného biskupa zpráva, že oba synové Zebedeovi, Jan a Jakub, byli od židů brzy po události na Golgotě zabiti. Shoduje se to s Ježíšovým proroctvím v odpovědi na jejich žádost, kde oběma bratrům předpovídá, že budou pít ze stejného kalicha utrpení jako on. Autor druhého a třetího Janova dopisu se sám označuje za presbytera a jeho slova jsou plná lásky. Kdo ale potom byl tento stařec z Efezu, učedník Páně, když ne apoštol Jan? Na počátku našeho století došli někteří badatelé k názoru, že oním učedníkem, kterého miloval Pán není nikdo jiný než Ježíšem Kristem z mrtvých vzkříšený Lazar. Stejný názor zastává i Rudolf Steiner ve svém spise Křesťanství jako mystická skutečnost (1902), kde popisuje vzkříšení Lazara jako reálné zasvěcení do duchovního světa. Chceme-li nyní načrtnout v hrubých rysech obraz Lazarova života, stojíme před nelehkým úkolem, protože jak evangelia tak tradice toho vědí jen velmi málo. Nebude to tedy popis historicky doložitelných skutečností, bude to spíš obraz složený z různých pramenů, o kterém přesto věříme, že může otevřít cestu k hlubšímu pochopení.v Betánii, vesnici poblíž Jeruzaléma, žili tři sourozenci. Marie, Marta a Lazat. Ježíš Martu, její sestru a Lazara miloval. (J 11,5) Rodina byla poměrně zámožná a podle vyprávění Anny Kateřiny Emmcvichové všemožně podporovala vznikající obec okolo Ježíše Krista. Lazar, který byl dříve učedníkem Jana Křtitele, měl k Ježíšovi velmi vřelý vztah a silně prožíval vše, co od něho slyšel a co s ním zažil. Starosti o vnější zajištění rostoucí obce však často odváděly jeho pozornost. To, co se v jeho sestrách Marii a Martě ukázalo světu jako dvě protilehlé životní síly, svádělo v jeho srdci neustálý boj. Když přišel pln rozpaků k Ježíšovi s otázkou, co má dělat, Ježíš mu s láskou odpověděl: Jedno ti schází. Jdi, prodej všechno, co máš, rozdej chudým a budeš mít poklad v nebi, pak přijda následuj mne a nes svůj kříž.\n9 (Mk 10,17 22) Lazar po těch slovech svěsil hlavu a smuten odešel, neboť měl mnoho majetku. On, který svého majetku neužívat pro sebe, z toho smutku onemocněl. Nemohl si představit, jak má dál pomáhat, když vše prodá. Nemohl se od majetku vnitřně osvobodit a zemřel. Ve smrti však prošel onou velkou životní proměnou, ke které směřovala všechna mysterijní náboženství, spojit se s věčným tvůrčím Slovem, skrze které je vše učiněno. Když vystoupil z hrobu, spatřil toto věčné Slovo před sebou v osobě Toho, jenž jej zavolal zpět do života. O tomto zážitku později napíše: A to Slovo se stalo tělem a přebývalo mezi námi. V jednom dopise, který byl teprve před nedávnem objeven, cituje Klement Alexandrijský událost Lazarova vzkříšení podle Markova evangelia a krom jiného píše: Učedník na něj (Krista) pohlédl a pojal k němu lásku a začal jej naléhavě prosit, aby s ním zůstal. A když vyšli z hrobu, šli do učedníkova domu. Ten učedník byl totiž bohatý. A po šesti dnech mu Ježíš předal jeho úkol. Když byl večer, přišel učedník k němu, oděn jen ve lněném oděvu na holé kůži, a zůstal té noci u něj. Ježíš jej totiž učil o mystériu Božího království... Karl Thylmann: JAN NA PATMU\n10 Lazar, jenž se událostí v Betánii znovu narodil, přijal jméno Jan a stal se tak duchovním následovníkem Jana Křtitele. V kompozici Janova evangelia se tato skutečnost odráží tak, že v kapitolách 1 až 10 je často řeč o Janu Křtiteli a nikde o učedníku, kterého miloval Pán, 11. kapitola popisuje Lazarovo vzkříšení a v kapitolách 12 až 21 není nikde zmíněn Jan Křtitel, ale vypráví se o učedníku, kterého miloval Pán. Tak na jedné straně stojí před tváří Kristovou Jan Křtitel, největší z lidí, od Boha poslaný anděl, jenž uzavřel řadu proroků a ze samoty pouště připravil cestu Beránkovi, jenž snímá hříchy světa a tím uzavírá a nese minulost i přítomnost. Na straně druhé potom vedle Krista Ježíše Jan Lazar, nejmilejší učedník, jenž se pod křížem Golgoty stal Synem Mariiným a poslem budoucnosti. Mocnými kroky zrálo v Janovi poslání, které mu Kristus udělil, až byl za císaře Domitiana jako více než devadesátiletý stařec uvržen do vyhnanství na ostrov Patmos ve Středozemním moři. V samotě pustého ostrova se mu v mohutných obrazech zjevil směr a cíl lidských dějin a Ten, jenž život světa nese a pořádá. Teprve poté, co sepsat Apokalypsu, cítil, že je čas, aby napsal i své evangelium, které se stalo jedním z nejkrásnějších dokumentů lidských dějin. Na konci života pak jako skoro stoletý presbyter kázal v Efezu své obci: Bůh je láska, kdo v lásce přebývá, přebývá v Bohu. Dítky, milujte se navzájem. Jeho skromná slova měla sílu zažehovat srdce posluchačů. Ten, který v mohutných obrazech ukázal světu Krista jako Pána dějin, počátek a konec všech věcí, jenž v Kristu zemřel a byl znovu vzkříšen, učedník, kterého Pán miloval, se stal Poslem Lásky. Lidstvo prošlo v posledních stoletích velkým vývojem. Tento vývoj byl však v mnohém jednostranný. Naučímeli se opět naslouchat mohutným obrazům Janova Zjevení, změní se i náš pohled na přítomnost. Jan nechtěl odpovědět na otázku kdy, nýbrž kde a jak se všechno stane. Skrze Apokalypsu lze odhalit smysl dějin a kosmický rozměr křesťanství. Budoucnost lidského rodu závisí na tom, zda uslyší Janův hlas. Povolání růst RUDOLF STEINER A pokalypsu můžeme nazvat tajným zjevením toho, co má lidský duch prožít ve svém budoucím vývoji. Nebylo by však správné myslet si, že takovým předurčením bude potlačena všechna vůle člověka že všechno tak jako tak přijde, ať člověk učiní cokoli. Tak tomu naprosto není. Velké světové zákony ducha nejsou dány tak, že jsou člověku uloženy zvenčí, ale jsou dány k tornu účelu, aby je člověk přijal do svého nitra a vyvinul se vlastní silou v jejich smyslu. Kyslík a vodík se slučují ve vodu podle určitého přírodního zákona; lidská vůle však může přivodit podmínky, aby se sloučily, a tak může vůle být příčinou toho, že tyto zákony působí. Probádá-li člověk přírodní zákony, stane se jejich vykonavatelem. Přijme je do svého ducha a stane se tak spolutvůrcem přírody. S duchovními zákony tornu není jinak. Světu je určeno, aby se rozvinul podle duchovních zákonitostí, jako v přírodě samotné spočívají důvody toho, že se utváří podle zákonů přírodních. A stejně jako se člověk stane vhodným spolutvůrcem přírody jen tehdy, získá-li si vědomosti o přírodních zákonech, může být činný v duchovním životě pouze uvědomováním si duchovních zákonů. Nevíme-li nic o zákonech kyslíku a vodíku, nemůžeme se zúčastnit způsobu, jak se slučují. Svůj lidský úkol splníme teprve tím, že usilujeme o vědění a poznání přírodních zákonů. Ty by existovaly a platily i bez našeho poznání. Ale bez tohoto našeho poznání by nás příroda pominula. Setrvali bychom v matném vědomí bez vlastní vůle jako pouhé nástroje jejího tvoření. Také velké duchovní zákony by působily ve světě bez našeho poznání. Na pravdivosti apokalypsy se nic nezmění, i kdyby ji nikdy žádný člověk nepochopil, právě tak jako by se nic nezměnilo na pravdivosti o slučování chemických látek, i kdyby o tom nikdo nikdy nic nevěděl. Avšak do rukou člověka je vloženo, aby se svému božskému cíli zachováváním těchto zákonů přibližoval. Světlo, které se božskou silou zjevuje ve světě, má svítit do jeho duše. V tomto nejvyšším smyslu má člověk chápat svůj vztah k Bohu jako vztah dítěte k otci. Otec si nenechá své vědomosti pro sebe, nýbrž sdělí je dítěti, aby se samo vyvinulo ve smyslu těchto vědomostí. Dítě by jistě stárnulo i tehdy, kdyby se o zákony nestaralo a nečinně přihlíželo tomu, jak otec jedná. Nevyvinulo by se však. Otcovská láska spočívá v tom, že dává dítěti vyvinout se správně. A Boží láska k člověku spočívá v\n11 tom, že se božská vůle zjevuje v lidské duši. Bůh povolal člověka k tomu, aby se stal dokonalým. Bůh nejen tvoří, ale také se zjevuje; a člověk má dobrovolně učinit zjevení Boží popudem své vůle. Co se má stát, to je ovšem předurčeno od samého počátku. Ale zároveň je předurčeno, že člověk má zjevení Boží vykonat. Bůh jednání člověka ze svého plánu vývoje světa nevyloučil, nýbrž je od počátku do něj zahrnul. Jistě by otec všechno, co je nutné, učinil sám, i kdyby dítě nic nedělalo. Pak by však na tom zůstalo dítě bez jakéhokoli podílu. K evangeliu byla připojena Apokalypsa. Evangelium představuje pro křesťana radostnou zvěst o ztělesnění Boha nebo božského slova v člověku. Toto slovo se stalo tělem, aby přebývalo mezi lidmi. Tato oběť Boží znamená vysvobození člověka z pout hmoty. Člověk má být skrze Krista v duchu sjednocen se svým Bohem. Tím, že se přikloní ke Kristu, nese ve svém srdci ducha Božího. Ale tento duch Boží je vůdcem k vůli Otcově. A vůle Otcova se zjevuje ve svatých písmech, z nichž jedním je Apokalypsa. Křesťanovi má plynout od Krista síla, aby rozuměl tornu, co Otec od počátku se světem zamýšlí. Kristus zemřel, aby člověk žil, aby žil v duchu. V Apokalypse je uložena duchovní vůle Otcova. Kdo bude Kristem ve víře zasvěcen, tomu se dostane síly, aby skrze Krista přišel k Otci. Nikdo nepřijde k Otci, než skrze mne. Ale křesťan má právě přijít k Otci, to znamená, že má poznat ve Zjevení Janově vůli Otcovu. Evangelium je radostná zvěst o oběti Kristově pro člověka; Apokalypsa je zjevením božské vůle Otcovy. Kristus řekl, že pošle po své smrti Ducha. A Jan teolog jen věrně napsal, co mu Kristem přislíbený Duch zjevil. Dívá-li se křesťan na Krista a cítí-li se s ním sjednocen, přijímá sílu a život pro pochopení duchovní vůle; dívá-li se na Zjevení Janovo, pak ví, v jakém smyslu má použít síly přijaté od Krista. Apokalypsa je kniha. Každá kniha má smysl jen tehdy, pokud ji někdo rozumí. Život v Kristu má křesťanovi dávat sílu, aby skrytému zjevení rozuměl. Sílaj e udělena milostí, jako je veškerá duchovní síla darem milosti. Člověk však má tuto sílu dále rozvinout. Kristus chtěl lidi sjednotit ve společenství dětí Božích; Duch zjevení Janova však má děti Boží vést k plnému růstu a zrání. Z němčiny přeložil Frank Peschel. Konec iluzí o Bohu MILAN HORÁK Ř ecké slovo apokalypsis znamená odhalení nebo zjevení. Mluvíme-li však dnes o apokalypse, představujeme si zkázu. Tento zajímavý významový posun obyčejně přičítáme Apokalypse s velkým A, tedy Zjevení Janovu, poslední knize Bible, která líčí hrozivé události posledních dnů, postupnou a strastiplnou zkázu světa. Dlouhá staletí lidé četli Zjevení Janovo neboli Apokalypsu a vštěpovali si její obrazy; když pak viděli katastrofy ve světě kolem sebe, nazývali je apokalypsami, protože jim Apokalypsu připomínaly. Mohli bychom si tedy myslet, že. spojení mezi slovem apokalypsa a pojmem zkázy, katastrofy, zániku vzniklo víceméně náhodně. Kdyby se poslední kniha Bible jmenovala jinak, nebo kdyby v ní byly popsány věci veskrze veselé, sotva by byl důvod spojovat odhalení s katastrofami. Pečlivější pohled nám však prozradí, že zánik a zkáza jsou takřka nevyhnutelnými průvodními jevy každého zjevení, každého odhalení. Katastrofa odhalení Nejnázornějším příkladem odhalení je odhalení sochy. Sochař pracoval na svém díle dlouho v soukromí, dokončil je a dopravil na místo, kde bude vystaveno. Socha však zůstává zvědavým pohledům skryta až do chvíle, kdy bude před očima shromážděné veřejnosti slavnostně odhalena. V okamžiku odhalení vyjde sochařovo dílo najevo. Viditelnou se stane vůdčí myšlenka, umělecký sloh, dovednost provedení, a to i se všemi svými nedostatky. Teprve po odhalení je možno sochu obdivovat, ale také kritizovat. O soše, na které sochař ještě pracuje, se dají jen spřádat domněnky. Odhalená socha může sochařovi přinést světové uznání, ale také trpký konec vší kariéry. Negativní dopad nemusí mít jen sochařovy nedostatky a chyby i bezchybně provedené umělecké dílo se vždy hlásí k určité škole nebo slohu, zatímco jiné školy a slohy popírá. Je-li sochařovo dílo figurální, znelíbí se některým příznivcům abstraktní plastiky; je-li abstraktní, zanevřou na ně někteří vyznavači klasického figurálního\n12 sochařství. Odhalením vystupuje sochař z neutrality, staví se na určitou stranu a vyvolává zcela zákonitě odpor části těch, kdo stojí na straně jiné. Prvním rysem jakéhokoli odhalení je tedy jistota uskutečnění jedné z mnoha možností a vyloučení možností ostatních. To s sebou přináší úlevu po napjatém očekávání, ale nezřídka také zklamání. Divák přítomný odhalení sochy si může až do poslední chvíle představovat sochu tak, jak by se mu nejlépe líbila; v okamžiku odhalení se však zjevuje skutečná podoba díla, která s jeho představami nesouhlasí. Divák se musí svých starých představ vzdát; kousek jeho vnitřního světa zaniká, a to je samozřejmě bolestivé. Vážnějším případem odhalení je narození dítěte. Rodiče, kteří si přejí chlapečka, mohou až do poslední chvíle doufat, že se jím narodí chlapeček; je-li jejich naděje dostatečně pevná, nezviklají je ani opačné výsledky ultrazvukového vyšetření - naděje se upíná na malé procento případů, kdy se lékař vyšetřující touto metodou zmýlí. O to bolestnější je pak okamžik, kdy na svět přijde holčička. I když rodiče už dříve na základě lékařského nálezu uvěří, že jejich naděje ztroskotala, bolest spojená s odhalením skutečnosti se tím jen posouvá na dřívější dobu. Hlavním důvodem rozvoje předporodní diagnostiky pohlaví byla právě touha této bolesti odhalení se zbavit. Trochu zmírnit je ji možno tím, že doba nejistého napětí se zkrátí; zcela odstranit jí však nemůžeme nikdy, protože bolestný zážitek zániku dosavadních nadějí je s odhalením nerozlučně spjat. Avšak narozdíl od sochy, kterou sice divák po odhalení může vídat častěji, ale která není přímo spjata s jeho osudem, pohlaví narozeného dítěte nezanedbatelně ovlivňuje budoucí život rodičů. Ti se musí o dítě starat, vychovávat ho, připravovat na život. Mají-li uspokojivě dostát svým rodičovským povinnostem, musí uznat skutečnost, že jejich dítě je jiné, než si přáli, a výchovu přizpůsobit této okolnosti. Nedokáží-li se smířit se zánikem svých starých nadějí, mohou tím dítěti velmi uškodit traumata způsobená neustálými výčitkami nebo skrytou nenávistí za skutečnosti, které dítě nemůže změnit, se léčí nadmíru těžce a mnohdy provázejí svého nositele až do smrti. I pro rodiče samotné se však taková situace během času stává čím dál tím bolestnější a nesnesitelnější. Odhalení s sebou tedy přináší krom nutných bolestí i odpovědnost, výzvu k určitému dalšímu jednání. Zjevená skutečnost možná způsobuje bolest; ovšem jen když přemůžeme tuto bolest, budeme schopni se skutečností správně zacházet. Každá skutečnost vyžaduje určité činy, bez ohledu na to, nakolik nás zjevení této skutečnosti překvapilo nebo zaskočilo; nejsme-li schopni reagovat správným způsobem a jednat přiměřeně okolnostem, vymkne se nám skutečnost z rukou, její dynamika nás přeroste a naše bolesti se budou dále stupňovat. Kdo neuzná nutný zánik části svého světa, ten riskuje úplnou zkázu jak toho, s čím zachází, tak své vlastní bytosti. Ještě vážnější odhalení než rodiče novorozeného dítěte zažívá žena, která přistihla svého manžela při nevěře. Pokud už delší dobu tušila, že je něco v nepořádku, či dokonce pojala podezření, nacházíme u ní před odhalením podobnou nejistotu, podobné naděje a obavy jako u rodičů, kteří čekají dítě. Jako oni doufají, že jejich dítě bude právě takové,. jak si ho přejí, a obávají se, že by tomu mohlo být naopak, tak vnímá tušící manželka náznaky v chování svého muže a obává se, že by její podezření mohlo odpovídat pravdě, ale současně doufá, že se ve svém podezření mýlí. Zde se ovšem projevuje významná odlišnost obou případů: nejistotu čekání na dítě vystřídá po porodu jistota, a navíc je známo, kdy se to přibližně stane. Oproti tomu nejistota manželčina nemá žádné předem známé časové ohraničení, a navíc po ní nenásleduje jistota, nýbrž zase nejistota. Zpočátku byla žena nejistá, co je s jejím mužem a co se děje s jejich vztahem. Po odhalení nevěry se tato vnitřní nejistota přesouvá do vnějšího světa stabilní situace manželství je otřesena, vzájemná důvěra ztracena, vztah leží v troskách a nikdo nedokáže říci, zda může být ještě někdy uzdraven. Paradoxně se však právě na této katastrofické situaci ukazují i některé pozitivní aspekty odhalení. Zhroucení zevně stabilního stavu totiž bylo způsobeno jeho vnitřní nestabilitou. Zevní stabilita byla vykoupena podmínkou, že manželka nesmí o ničem vědět; byla tedy založena na klamu. Tento klam skončil v okamžiku, kdy žena nevěru odhalila; odhalení tedy zvítězilo nad tímto klamem. Situace vzájemného vztahu byla už dávno zralá na to, aby se jí manželé zabývali, ale protože to neučinili, musel přijít takovýto osudový převrat a dát jim ještě jednu šanci. Odhalení rozetnulo uzel na osudu manželství, umožnilo další vývoj tam, kde vládla stagnace. Zahynulo klamné zdání budoucnosti a před manželi se otevřela budoucnost nejistá, těžká, ale opravdová. Ještě o stupeň dále než odhalená nevěra nás dovede situace dítěte, které po několika letech rodinného sla- vení Vánoc zjistilo, že dárky pod stromeček nepřináší Ježíšek, ale rodiče. Rozčarování a zklamání, které dítě zažívá, se v mnohém podobá tomu, co se odehrávalo v duši podvedené ženy, když přistihla svého manžela. Dosavadní dětská představa se hroutí, vztah k Vánocům je otřesen; před dítětem se otvírá prostor\n13 nejistoty, v němž si musí nyní hledat svůj nový postoj k vánočnímu dění. Dalo by se říci, že dosavadní pohled dítěte na Vánoce, jakkoli byl krásný a jisty, byl založen na klamu. Je však podstatný rozdíl mezi tímto klamem a klamem, který jsme poznali v případě utajené manželské nevěry. U onoho klamu nepočítal jeho původce, tedy nevěrný manžel, s tím, že klam bude odhalen, zatímco u tohoto klamu rodiče velmi dobře vědí, že dítě jednou zjistí, kdo skládá dárky pod stromeček. Rodiče také nepřičítají přinesené dárky Ježíškovi proto, aby před dítětem něco zatajili, nýbrž proto, aby mu přiblížili Vánoce způsobem odpovídajícím dětskému chápání. Pro dítě je zážitek rozdílení dárků mnohem silnější, když se rodiče, kteří jsou pro něj součástí jeho vlastní osobnosti, spolu s ním překvapeně radují z každého rozbaleného balíčku. Myšlenka, že Bůh obdarovává všechny lidi, je pro dítě příliš abstraktní, není-li doplněna konkrétním prožitkem společné radosti všech obdarovaných. Vysvětlení, že dárky nosí Ježíšek, tedy jednak je už od počátku míněno jako přechodné řešení, jednak má dobré výchovné opodstatnění. Z tohoto základního rozdílu plyne i další odlišnost mezi oběma případy: katastrofa odhalené nevěry měla kladný účinek v tom smyslu, že přemohla klam a že opět rozproudila vývoj, který stál na mrtvém bodě. O zhroucení dětského světa po odhalení ježíškujících rodičů se nedá dost dobře mluvit jako o přemožení klamu, ale spíše jako o jeho prohlédnutí. Dítě je podobno badateli, který rozluštil vědeckou hádanku, který odhalil tajemství, jež před ním příroda dlouho ukrývala, který přišel věci na kloub. Tajemno je to tam a zákonitě se dostavuje určité rozčarování. Badatel je možná velmi zklamán střízlivou a prostou skutečností; jejím odhalením však před ním tanou nová a hlubší tajemství. Lpí-li badatel na pohledu, který se mu odhalením otevřel, zůstane stát na místě a tato tajemství nikdy nespatří. Dokáže-li však i právě objevenou skutečnost jednou pochopit jako zahalenou skutečnost budoucí, otevře se před ním další brána na cestě k nejvyšší Pravdě. Dítě, které zjistilo, že dárky pod stromeček naskládali v nestřežené chvilce rodiče, zažívá zprvu rozčarování a zklamání. To u něho může samozřejmě vést i k dogmatizaci odhalené střízlivé skutečnosti a k odmítnutí další cesty zejména nedokáží-li rodiče tuto situaci včas reflektovat a dítěti pomoci. Podaří-li se však vnitřně zápasícímu malému člověku překonat tuto krizi, zjistí, že ani tato nová skutečnost ještě není konečnou a úplnou pravdou. Uvědomí si, že Ježíšek nebyl jen krycí název pro dávání dárků, nýbrž něco, čeho byly náhle se tajemně objevivší dárky jen nedokonalým obrazem; že tento nedokonalý obraz měl své oprávnění, protože zprostředkovával skutečnost, již by dříve v její složitosti nebyl pochopil. Zjistí, že Ježíšek opravdu nosí dárky, ale úplně jinak, než si to dosud představoval. Odhalení tedy bortí staré, už překonané obrazy; na jejích místo pak staví obrazy jiné, dokonalejší. Na další cestě za poznáním se však člověku zjevují nedokonalosti těchto nových obrazů; i ony tedy musí být zborcený a nahrazeny opět novými. Každý obraz je o krok bližší Pravdě, ale také o krok méně obrazný. Sebezjevování Boží Jakkoli ohromující a nesmírná mohou být odhalení na poli lidského osudu, ve tkáni společenství nebo v oblasti vědy, nejnesmírnější jsou odhalení Boží. Zatímco všechna ostatní odhalení jsou jen dílčími zjeveními pravdy všehomíra, v odhalení Božím se zjevuje Pravda ve své celistvosti, byť možná ještě zahalená spoustou závojů. V obou případech zjevuje Bůh v prvním zjevuje své dílo, ve druhém však zjevuje sám sebe. Jako rodiče, kteří nemohou tážícímu se dítěti vysvětlit vždy celou pravdu do podrobností a musí proto odpovídat zjednodušeně a obrazně, nemůže ani Bůh zjevit člověku více, než je člověk schopen přijmout. Nejvýrazněji to platí právě pro Boží sebezjevení kdyby se Bůh člověku zjevil nepřiměřeným způsobem, nebyl by člověk schopen identifikovat ho jako Boha. Vývoj Božího zjevení je tedy v nejužší souvislosti s vývojem poznávacích schopností člověka. V nejstarších dobách lidského pokolení člověk vnímal božský i pozemský svět jako jeden celek; duchově i hmotné bytosti se rovnocenně hemžily před jeho zraky a nebylo nutno je odlišovat. Tento dávný stav lidského vědomí sahá do dob daleko před počátkem historie. Nemáme o něm žádné přímé doklady, ale že kdysi byl, to nám dokazují nejstarší vrstvy našeho lidského jazyka. Pojmenování, která lidé dávali duchovým bytostem a jevům, jsou totiž tvořena stejným způsobem jako pojmenování bytostí a jevů pozemských. Ve starších jazycích nacházíme jednak slova, která označují rovnocenně jak pozemskou, tak duchovní skutečnost příkladem může být označení ducha, které v mnoha jazycích splývalo s označením dechu nebo větru, jako hebrejské rúach, řecké pneuma nebo latinské spiritus. Kromě toho pozorujeme, že jazyk si pro duchově bytosti nevyvinul žádné zvláštní mluvnické formy rozlišujeme mezi ženským a mužským rodem,\n14 rozlišujeme jména činitelská, obyvatelská a další, ale nemáme prostředky k mluvnickému odlišení hmotna od duchovna. Slovo hejkal je utvořeno stejně, jako slovo kecal ; pro člověka bylo důležitější říci, že jeden hejká a druhý kecá, zatímco skutečnost, že jeden je lesní duch a druhý hmotný člověk ze sousedství, byla podružná. Čím jistěji a přesněji člověk vnímal pozemský svět, tím více slábly jeho přímé vjemy duchovní skutečnosti. Bytosti božského světa už neběhaly mezi lidmi, ale skryly se do pozadí jevů, dějů a událostí. Na místo zřené podoby bohů a duchů nastoupily představy, které sice byly odvozeny z dávných vjemů, ale stále postupujícím zpozemšťováním přestaly odpovídat božské skutečnosti. Zatímco dříve se duchové projevovali jako praobrazy toho, oč se starali, udělalo z nich pozdější lidstvo vládce nebo služebníky pozemských bytostí a věcí; zatímco dávní lidé vnímali podobnost mezi nejvyšším Bohem a člověkem, nahradila tento vjem nyní představa, že Bůh vypadá jako člověk. Představa božstva se tedy vzdálila božstvům samotným. Jen málokteří si uvědomovali, že obrazy bohů jsou toliko prvním ukazatelem na dlouhé cestě k Duchu; většina je považovala za věrné podobizny. Tím se ovšem bohové stali zaměnitelnými s pozemskými postavami, jejichž podobu nesli bůh zobrazovaný jako člověk mohl být zaměněn s člověkem, duch v podobě vlka mohl být zaměněn s obyčejným vlkem. Aby k tomu nedocházelo, snažili se lidé nalézt znaky, podle nichž bylo možno bohy rozpoznat. Z této snahy se zrodila slova označující božství v mnoha jazycích staří Semité začali nazývat bohy ilu nebo ilahu, protože bohové pro ně byli především velcí a silní, staří Germáni gods, protože bohově pro ně byli především dobří, a staří Slované bogu, protože bohové jim dávali především hojnost a blahobyt. Na tomto stupni chápání je božství pro člověka pevně svázáno s konkrétní pozemskou představou. Člověk se domnívá, že zná dopodrobna skutečnou podobu bohů; bohové se však od jiných nositelů stejné podoby liší tím, že jsou větší, silnější, chytřejší a vůbec výkonnější. Rozdíl mezi bohy a pozemskými bytostmi je především kvantitativní. Ať dělá člověk cokoli, bohové to dělají také, ale lépe. Bohyně Athéna se podobně jako lidské ženy občas věnuje tkaní; v soutěži však překoná i nejdovednější lidskou tkadlenu Arachné. Bůh Apollón podobně jako lidé občas muzicíruje; bědně však dopadne nejlepší lidský hudebník Marsyas, když se chce s Apollónem měřit. Bohové překonávají lidi na všech polích nejen v síle a dovednosti, ale i v duševních vlastnostech dobrých i zlých. Bůh dokáže těšit a milovat mnohem silněji než člověk, ale také mnohem silněji trýznit a nenávidět. Tato kvantitativní převaha nad člověkem se stává rozpoznávacím kritériem božštví. Pokud nějaká bytost nepřekoná lidské výkony v očekávaném směru, nepovažuje ji člověk za boha. Kde pomáhá člověku člověk, tam se očekává, že pomůže i božstvo, ale o poznání lépe; kde člověk proti člověku bojuje, tam se očekává, že se i božstvo do boje citelně zapojí. Bůh podle této představy musí trestat tam, kde by trestal člověk, a jeho trest musí být hroznější než lidský kdyby provinilci odpustil, ztratil by před člověkem punc opravdového boha. Propast, která se začala otvírat mezi lidskou představou božstva a skutečným božským jsoucnem, dosahuje v tomto okamžiku největší možné šířky i hloubky. Člověk je Bohu nesmírně vzdálen, není si toho však vědom. Kdo na lidské vzdálení od Boha poukazuje, vypadá jako blázen nebo lhář, ba co víc protože bere lidem jistotu Boží blízkosti, je nebezpečný rozvraceč, rozkolník a kacíř. Prolitá krev proroků, mystiků a reformátorů svědčí o tom, že i pro duchovně nejvyspělejší osobnosti je takřka nemožné dovést lidstvo blíže Bohu. Jediný, kdo může pomoci, je Bůh sám tím, že se pustí do obtížného dobrodružství postupného sebezjevování. Závoje Boží skutečnosti Lidské zblouzení od Boha do falešných představ se událo už na samém počátku vývoje lidské kultury ve výstižném biblickém obraze byl člověk vyhnán z ráje, kde stál Bohu tváří v tvář. V mnoha ohledech sice ráj ještě dlouhé věky v člověku dozníval, ale rozhodující krok byl již dávno učiněn; jakkoli občas přirovnáváme stav izolovaných přírodních národů v nedostupných pralesích k rajskému stavu lidstva, nacházíme i ti nich již pokročilý stupeň zmíněného úpadku. Na druhou stranu trvá tento stav z velké části dodnes stačí se porozhlédnout po obrazech bohů všech možných náboženství a vyznání a poptat se věřících, nakolik se jejich představy od těchto obrazů liší, abychom zjistili, že nesmírné množství lidí naší osvícené doby setrvává vůči Bohu v představách, které měl už vikingský válečník o svém Odinovi nebo řadový babylónský rolník o králi bohů Mardukovi. Významný rozdíl oproti dřevním dobám lidstva najdeme v poměru množství těch, kdo lpí na starých představách, a těch, kdo se od nich osvobodili nebo alespoň začali osvobozovat, a v možnosti přihlásit se k posledně jmenované skupině bez nebezpečí ukamenování či upálení alespoň ve většině zemí světa. Oba tyto výdobytky jsou výsledkem neúnavné\n15 výchovné práce Boha s lidstvem. Na počátku výchovné cesty stojí Bůh, který je v lidských představách opředen nesčíslnými podmínkami, jež musí splňovat, aby byl uznán za božskou bytost. Na konci cesty má stát Bůh ve své podstatě, skutečný a bezpodmínečný, to znamená takový, jaký opravdu je. Podmínky kladené na Boha musí tedy být krok za krokem zbourány, učiněny neudržitelnými. To ovšem nedokáže Bůh sám Bůh může podnítit nový poznávací krok, ale provést tento krok může jen člověk; Bůh se může zjevit způsobem, který odporuje dosavadnímu bohosloví, ale člověk musí toto zjevení správně zhodnotit. Číhá na něj přitom dvojí nebezpečí jednak že zůstane vězet ve starých představách a nové zjevení bude prožívat jen jako zevní otřes, jednak že se sice zbaví starých představ, ale nebude schopen vybudovat si nové a odvrátí se od Boha zcela. Ani jedno z obou zblouzení však není definitivní. Šanci zbavit se starých předsudků o Bohu nebo najít nečekaně Boha uprostřed boha-prázdnoty dostáváme znovu a znovu, jak Bůh ve svém sebezjevování pokračuje se stále větší důrazností a silou. Snad nejlepší příklad takového poznávacího kroku nám nabízí biblický příběh muže jménem Jób. Ten se obrací proti nejzakořeněnějšímu z lidských bohoslovných předsudků, že Boží přízeň se musí projevovat v pozemském štěstí, nebo dokonce že důkazem Boží existence je hmotný blahobyt bohabojných. Tuto představu nacházíme doloženu například v českých slovech bohatý a nebohý bohatec měl přízeň bohů, nebožák nikoli. Z této představy vychází i Jobův příběh: Jób je bohatý v původním smyslu slova, tedy jednak má mnoho pozemských statků, jednak je bezúhonný a ctí Boha. Na popud Pokušitele jej však Bůh nechá všech statků zbavit Jób musí během okamžiku vyslechnout proslulé Jobovy zvěsti o zkáze dobytka a úrody, o vybití čeledi, o smrti svých dětí. Nakonec je i on sám zasažen těžkou nemocí. Tato apokalyptická předehra však tvoří jen nepatrnou část biblické knihy nesoucí Jobovo jméno; naprostá většina textu je věnována rozhovoru trýzněného Joba se čtyřmi přáteli, jehož námětem jsou právě otázky o vztahu mezi bezúhonností a blahobytem, o možných projevech Boží přízně a nepřízně, o právu či neprávu bohabojného člověka na pozemské štěstí. Teprve v pěti posledních z celkem dvaačtyřiceti kapitol se odehrává opravdová apokalypsa sám Bůh se chopí slova, postaví Jobovo utrpení do kontextu všehomíra a rozpoutá zjevení, o němž Jób posléze prohlásí: Znával jsem Tě jen z doslechu, ale nyní jsem Tě spatřil vlastníma očima. Závěrečný šťastný konec, kdy se Jobovi vrátí všechno bohatství ve dvojnásobném množství a kdy se mu narodí nové krásné děti, je už jen útěšným dodatkem pro čtenáře, kteří nebyli schopni učinit Jobův krok a zůstali na úrovni jeho rozmlouvajících přátel. Jób sám totiž už předtím pochopil, že bohatství nesouvisí s Bohem; proto také novou hojnost nezakládá Boží zásah, nýbrž sbírka Jobových přátel a příbuzných. Méně výpravně, ale se stejnou radikalitou se obrací biblická kniha proroka Jonáše proti předsudku, že Bůh je vázán na svá dřívější rozhodnutí. Lidé vycházeli z čehosi, co by se dalo nazvat obchodní spolehlivostí božstva od bohů vyžadovali závazné přísliby, uzavírali s nimi smlouvy a trvali na jejich splnění. Podle této představy byla posuzována i míra spojení s božstvem od člověka, který stál vnitřně blíže bohům, se očekávalo, že jejich úradky dokáže sdělit a tím dopodrobna činnost božských bytostí předpovídat. Ve Starém zákoně najdeme tento předpoklad například v pravidle pro posuzování proroků: Promluví-li prorok jménem Hospodinovým a věc se nestane a nesplní, nepromluvil to slovo Hos- podin. (Dt 18,22). Nikdo nepřipouštěl možnost, že by Bůh vyslovené slovo mohl vzít zpět a právě to se událo proroku Jonášovi. Ten byl Bohem vyslán zvěstovat zkázu městu Ninive za zlé skutky, které páchali jeho obyvatelé. Nejprve se svému poslání zpěčoval, ale nakonec ho Bůh donutil, aby do Ninive skutečně došel a pronesl Boží kletbu. Ninivané se zhrozili, začali se kát ze svých činů a obrátili se na cestu dobra. Bylo však objektivně pozdě obyvatelé města přece věděli už dávno, že jejich konáníje zlé, a měli už nespočet možností se polepšit a v rámci zachování pořádku muselo nyní nastoupit exemplární božské potrestání. Navzdory všemu očekávání však nenastalo Bůh se nad Ninivany smiloval a upustil od zkázy města. Jonášovo proroctví zůstalo nesplněno a on stál před světem jako falešný prorok. Jonáš činí Bohu výčitky a přeje si zemřít, ale Bůh se na něj v závěrečném slově obrací: Nemělo by mi snad být líto Ninive, v němž je více než sto dvacet tisíc lidí, kteří nedovedou rozeznat pravici od levice, a v němž je tolik dobytka? Boží lítost nad světem je pro něj důvodem, aby porušil své vlastní rozhodnutí, znevážil svůj vlastní majestát. Právě starozákonní prorocké knihy jsou výborným svědectvím o tom, jak se Bůh sám znovu a znovu chápe iniciativy, aby boural předsudky, které o něm lidé mají. Proti archetypické představě boha jako nekonečně mocného Člověka bojuje tím, že jednak popsaným způsobem zpochybňuje svou nekonečnou moc a jednak stále opakuje zákaz, aby jej lidé spojovali s lidskými obrazy. Obé je provázeno otřesy a\n16 katastrofami, které jak jsme si ukázali ke zjevení neoddělitelně patří a které jsou tím mohutnější a otřesnější, čím nevhodněji a čím pomaleji člověk na zjevení reaguje. S poslední knihou Starého zákona je zjeveno vše k tomu, aby pozorný čtenář nemusel už nikdy upadat do dávného bludu, že Bůh je bytost obdobná bytostem pozemským, jen navíc vybavená nadpřirozenou moci. Hrozí však ještě jedno nebezpečí: Člověk, který sice pochopil Boží abstraktnost vůči světu, ale přesto touží Boha v myšlenkách pevně uchopit, by mohl hledat jistotu poznání Boha v konkrétních pozemských skutečnostech v pokynech, které Bůh člověku dal, ve svatých písmech, která zrcadlí Boží působení, v tradici, která vyrostla z vyprávění těch, kdo byli Bohu blíž. Pak by ovšem na místo hledání Boha nastoupil pocit jistoty, že Boha sice najít nemůžeme, ale vše, co může být nalezeno, je obsaženo ve zjevených pokynech, ve svatých písmech, v tradici. Aby zabránil tomuto poslednímu nebezpečí, musí Bůh, který svým zjevováním vedl lidi stále blíže k sobě, nyní toto zjevování sám zpochybnit. Dosud znejišťoval lidské představy o své bytosti tím, že boural ty, které lidé měli, a zakazoval ty, které mohli mít. Jediná jistota o Bohu, kterou lidé mohli najít v zevním světě, byla právě tato výchovná metoda. Aby se novým předsudkem nestala ona, porušuje Bůh vlastní přikázání nezobrazitelnosti a sestupuje na zem v Ježíši Kristu. Bůh, který žil mezi lidmi na zemi jako člověk se vším všudy, který trpěl a zemřel na kříži opuštěn a zrazen, už nemůže být považován za nadlidskou bytost ve smyslu starých pohanských představ, protože mu chybí vše, co by ho mělo odlišovat od obyčejného člověka; nemůže být ani transcendentním Bohem, který vydává neotřesitelné zákony a přikázání, protože sám meze svých zákonů překračuje z lásky k trpícím; nemůže však být ani nezávazným filosofickým božstvem, protože svým sestupem do pozemského světa porušuje neutralitu nezávaznosti. Cokoli jste učinili jednomu z těchto mých nejmenších bratří, mně jste učinili, říká svým následovníkům. Boha v jeho úplnosti si ani nadále nesmíme představovat jako člověka, ale v každém člověku můžeme najít Boha. Bůh se stal lidským zjevovatelem Boha, svým vlastním prorokem jediné pozemsky konkrétní zjevení Boha, které odpovídá jeho skutečnosti, je zjevení Boha v člověku, v jeho nitru a v jeho konání. Boží prázdnota a Boží plnost Bůh odhalil člověku nicotnost jeho iluzí o Bohu; všechny představy oděné do pozemských forem nebo myšlenek jsou zbořeny. Mohlo by se zdát, že tím je Boží zjevení uzavřeno leč nikoli, tím právě teprve začíná jeho nejnapínavější Část. Bůh sice zjevil všechno, čeho bylo třeba, ale to ještě neznamená, že člověk už všechno zjevené pochopil. Již jsme se zmínili, že pozemské představy o Bohu, které byly namístě v dávných pohanských dobách, v myslích mnoha našich současníků přežívají. Z lidí, kteří již staré představy překonali, podlehli mnozí pro změnu druhému zmíněnému nebezpečí Boha odsunuli do transcendentní nepoznatelnosti a svou touhu po pevném bodě ve vesmíru promítli do svatých písem, do mravních pravidel, do náboženských dogmat. Boží sebezjevování nemůžeme považovat za ukončené, dokud tyto dva druhy předsudků nevymizí. To však nemůže zařídit Bůh sám je odkázán na lidskou spolupráci. Člověka k ní může stále novými zjeveními jen pobízet, ne však donutit. Až jednou lidstvo přemůže naivně pohanské či transcendentálně dogmatické představy o Bohu, dospěje tam, kde se ocitlo Boží zjevení smrtí Ježíše Krista na kříži. Pokud v Ježíši Kristu, jak nám o něm vyprávějí evangelia, žil mezi lidmi opravdu Bůh, který vedl svatý líd Starého zákona, a pokud byl opravdu tento Bůh nakonec potupně popraven těmi, které sám stvořil, pak člověk nemůže od Boha čekat nic z toho, co od něj lidé dříve očekávali. Člověk, který toto zjevení vidí a přitom si Boha i nadále představuje starým způsobem, musí buď význam Ježíše Krista bagatelizovat, nebo vědomky či nevědomky obelhávat sebe sama. Kdo vezme Ježíše Krista jako zjevení jediného Boha vážně, ten pozbývá všech zevních Božích jistot a na místě, kde se mu dříve otvírala pevná Boží náruč, zří zející propast. Ocitá se sám uprostřed vesmírné prázdnoty, je bez Boha ve starém smyslu, to znamená, že je-li upřímný sám k sobě, stává se vůči dosavadnímu náboženství bez-božníkem, ateistou. Tento stav však není cílem, nýbrž jen přechodnou zastávkou na lidské cestě k Bohu. Boží zjevování nekončí smrtí Krista na kříži, ale pokračuje Zmrtvýchvstáním. Přitom se ovšem charakter Božího zjevení zcela mění zatímco pozemskou existenci Ježíše Krista a jeho smrt na Golgotě můžeme považovat za doloženou historickou událost, Zmrtvýchvstání se jednak nedá zevně dokázat ani vyvrátit, jednak jako pouhá historická událost vůbec nedává smysl. Kdyby se totiž Zmrtvýchvstání bylo událo stejným způsobem jako Ježíšova smrt, posunulo by nás zpět do stavu, v němž jsme byli před Ježíšovou cestou na Golgotu. Jeho smrt na kříži by byla prostě vynulována, a celá Boží cesta do pozemského světa\n17 by byla nesmyslná. Rozhodující složka Zmrtvýchvstání tedy nemůže ležet v zevním světě i kdybychom měli skálopevné přesvědčení nebo dokonce historické důkazy, že Kristus vstal z mrtvých, nebylo by nám to k ničemu, kdybychom nenašli Zmrtvýchvstání mimo zevní svět, to znamená ve vlastním nitru. Zmrtvýchvstání je tedy správným pokračováním Božího zjevení poté, co člověk ztratil všechny zevní jistoty o Bohu. V dávných dobách se Bůh zjevoval v burácejících živlech, v nebeských úkazech, v blahobytu bohabojných a v uboženství bezbožníků. Potom sám zjevil nevhodnost takového zjevování, odsunul se do vzdálených nebeských sfér a lidem nechal svatá písma, dogmata a přikázání. Ta však zastarala příchodem Ježíše Krista. Po jeho smrti na kříži už nezůstalo člověku ze starého Boha nic. Zmrtvýchvstání však oplodnilo lidskou duši, aby se z ní zrodil nový Bůh Bůh, který už neburácí v živlech, nerozdílí hodným laciné odměny a nehodným exemplární tresty, nevydává přikázání a nelpí na tom, aby byl s pompou uctíván; Bůh, kterého člověk prožívá ve vlastním srdci, když usiluje o poznání pravdy, o nalezení souzvuku s druhými lidmi, o dobro bez nároku na protislužbu; Bůh, kterého uznává jen ten, kdo ho uznává dobrovolně. Celé duchovní dějiny lidstva se z tohoto hlediska rozpadají na dvě hlavní období. V prvním z nich se Bůh zjevuje v zevním světě, a člověk toto zjevení prožívá nezřídka jako hrůzy a katastrofy, protože kousek po kousku zaniká jeho dosavadní svět. Přelom nastává v okamžiku, kdy zaniklo všechno, co zaniknout mohlo Bůh se nadále může zjevovat už jen v člověku a mezi lidmi, a všechno, co Bůh nebo člověk od této chvíle učiní, je společným dílem Boha i člověka. Nyní se nám bezděky připomíná kniha, která rozpoutala všechny tyto úvahy Apokalypsa. Události zkázy, jež poslední kniha Bible popisuje, se stupňují až k zániku všeho, co mohlo zaniknout. Vyvrcholení nalézáme ve 20. kapitole, kdy zmizela země i nebe a již pro ně nebylo místa (20,11) a smrt i podsvětí byly uvrženy do ohnivého jezera (20,14) a s nimi každý, kdo nebyl zapsán v knize života (20,15). Jen to, co je zakotveno v opravdové věčnosti, co se neopírá o zemi ani o nebe a co není spjato se smrtí ani s podsvětím, tedy jen to, co není vázáno na pomíjivé skutečnosti vnějšího a vnitřního světa, přežije tento okamžik. V prázdnotě, která povstala tím, že vše, co bylo, pominulo (21,4), se objevuje nové nebe a nová země (21,1). Apokalypsa zde navazuje na samý počátek Bible, kdy Bůh jako první čin stvořil nebe a zemi (Cenesis 1,1). Toto staré nebe a stará země nyní zanikly, a na jejich místo nastupuje nové stvoření. Hle, všechno činím nové (2 1,5), vyhlašuje bytost sedící na apokalyptickém trůnu, od níž nové stvoření vychází. Trůnící se nám představuje jako alfa i omega, počátek i konec (2 1,6), což je titul, kterým se na počátku Apokalypsy označuje všemocný Bůh (1,8), na konci ale člověk Ježíš, potomek z rodu Davidova (22,13 a 16). Druhé stvoření už není jen dílem kosmického Logu, Božího Slova, které v Ježíši přebývá; pozemská osobnost Ježíšova se na něm podílí právě tak, protože mezi oběma už není rozdílu. Cestu, již Apokalypsa obrazně popisuje, prodělává celé lidstvo, ale též každý jednotlivý člověk. Jako dítě nejprve žije ve fungujícím a Bohem proniknutém světě, podobném pohanským představám našich dávných předků. Postupem času zažívá Boží odhalení, která mu bolestivě bourají jeho představy, až jednou nastane okamžik, kdy zaniklo všechno, co zaniknout mohlo. Nechce-li člověk zavírat před touto skutečností oči a sám se obelhávat příjemnými iluzemi, má na vybranou buď se zcela vzdát Boha i jakéhokoli objektivního smyslu bytí, nebo nechat vyrůst nového Boha ve svém vlastním srdci. Zanikl starý svět, jejž bez lidského přičinění stvořil a řídil Bůh; nový vzniká působením člověka, naplněného Bohem. Apokalypsa je obrazovým průvodcem, který nám byl na naši cestu dán. Všechna strádání a všechny katastrofy, které nás v životě potkávají, nalezneme obrazně popsány i v Apokalypse, na jejímž konci na nás kývá i obraz budoucího přebývání s Bohem Nový Jeruzalém. Apokalypsu nám však dal ještě starý Bůh, působící v zevním světě a vyjadřující se prostřednictvím hmatatelných svatých knih. Čím dále postupujeme na cestě, kterou nám Apokalypsa ukazuje, tím více blednou její obrazy. Jako dříve zjevování Boha v zevním světě čím dál tím více znejišťovalo všechny představy o Bohu, tak nyní zjevování Boha v duši znejišťuje obrazy vnitřního vývoje. Apokalypsa nás vede do hájemství, v němž už sama ztrácí smysl. Staré předsudky o Bohu musí zmizet, chceme-li si jakožto moderní lidé Boha zachovat. Apokalypsa se musí rozplynout, chceme-li jít cestou, již nám ukazuje. Je tomu podobně jako s mýdlem: chceme-li se mýt, musíme počítat s tím, že mýdla při mytí ubývá, a že jednou přijde chvíle, kdy se úplně vymydlí. Ano, je možné si mýdlo zachovat v původní kráse pak ale musíme zůstat neumytí.\n18 Apokalyptické zvíře se dvěma rohy FRANK PESCHEL O d počátku křesťanství se objevovaly pokusy aplikovat obrazy Apokalypsy na historické jevy. Chceme-li se dnes z tohoto hlediska zabývat viděním Jana Apokalyptika, musíme si nejprve udělat všeobecnou představu o tom, co Apokalyptik viděl a jak se jeho vidění projevují v životě naší doby v nedávné historii i v současnosti. Výchozí zážitek Apokalyptika Apokalypsa hovoří se samozřejmostí. o tom, že mimo viditelný svět existují další, vyšší světy. Ačkoli nejsou vnímatelné obyčejnými smysly, jsou pro Apokalyptika stejně skutečné nebo dokonce skutečnější než viditelný svět, neboť v nich zří tvůrčí předobrazy pozemského bytí. Není s takovým pojetím sám. Třeba apoštol Pavel píše ve Druhém listu Korintským (12,1 4):...přicházím nyní k viděním a zjevením (řecky: apokalypsám) Páně. Vím o člověku žijícím v Kristu, který byl před čtrnácti lety přenesen až do třetího nebe; zda to bylo v těle či mimo tělo, nevím Bůh to ví. A vím o tomtéž člověku, že byl přenesen do ráje zda v těle či mimo tělo, nevím, Bůh to ví a uslyšel nevyslovitelná slova, která člověk vyslovit ani nesmí. Pavel zde hovoří o zážitku jasně členěných nebeských sfér, dokonce mluví o ráji jako o něčem přítomném, co se dnes jen nachází jinde. Jan Apokalyptik vyšel ze silného duchovního zážitku. Veden slovem Božím a svědectvím o Ježíšovi přišel na ostrov Patmos. V den Páně se náhle ocitl v duchu a uslyšel za sebou hlas jako troubení polnice. A když se obrátil, aby viděl ten hlas, uzřel sedm zlatých svícnů a uprostřed nich postavu Syna člověka. Padl k jeho nohám jako mrtvý. Ale Syn člověka na něj položil pravici a uložil mu úkol, aby napsal vše, co uzřel, do knihy a poslal sedmi sborům. Z tohoto zážitku se potom vyvinulo celé apokalyptické drama ve čtyřech dějstvích po sedmi stupních: sedm dopisů, sedm pečetí, sedm polnic a sedm nádob, naplněných hněvem Božím. Co nám chce Jan Apokalyptik těmito obrazy sdělit? Čtyři prameniště apokalyptických obrazů Dopisy poukazují na obyčejný život v pozemském světě. I jejich obsah se vztahuje na chování v obyčejném životě. V dopisech jsou sice zdůrazněny mravní a náboženské prvky života, ale života na zemi. Ten, kdo diktuje dopisy, má oči, nohy a hlas podobné ohni nebo vodě, tvůrčím živlům přírody, je však člověk. Apokalypsa vychází z duchovního zážitku, ale ten je oddělen od pozemského světa jen tenkým závojem. Oslovuje nejdříve naše pozemské zkušenosti, než se povznese do oblasti ducha. Další dějství dramatu pramení z velkolepého vidění. Jan Apokalyptik je přenesen do nebe a ocitá se před trůnem, na kterém sedí postava jako z jaspisu a karneolu. Okolo trůnu jsou různé další bytosti. Klaní se tornu, jenž sedí na trůnu, a vzdávají mu úctu a chválu. Postava na trůnu má v ruce knihu se sedmi pečetěmi, které je schopen rozlomit pouze Beránek. Obraz pečetí poukazuje na určitou zkušenost žáka na stezce duchovního poznání, čili na jistý stupeň tohoto poznání, který mu dovoluje vnímat určité nadsmyslové skutečnosti. Člověk usilující o duchovní poznání prostřednictvím koncentrace a meditace má po nějaké době (která závisí na jeho předpokladech) určitý zážitek. V normálním životě jsou naše myšlenky abstraktní a bez síly. Můžeme je přirovnat ke stínu nebo k obrazu v zrcadle. Trpělivým meditováním však myšlení nabývá síly. Člověk má po kratší nebo delší době pocit, že pracuje myšlenkami proti odporu, jako by tlačil prsty do hlíny. Duchovní substanci, do které obtiskuje své myšlenky, budeme shodně s esoterickou tradicí nazývat světový éter. Tímto obtiskováním živých myšlenek do světového éteru síje člověk uvědomuje. Dobírá se stupně imaginativního poznání, kterým se mu zjevuje duševní čili astrální svět. Výstižným obrazem tohoto stupně poznání je pečeť. Proto Jan Apokalyptik přirozeně vychází při popisu budoucího vývoje křesťanství a křesťanů na imaginačním stupni apokalyptického dramatu z.obrazu knihy se sedmi pečetěmi. Další stupeň apokalyptického dramatu, troubení polnic, se připravuje po rozlomení sedmé pečetě. Nastává mlčení, ticho. To je důležitý rys. Zvuky polnic nejsou slyšet zevně, ušima, ale jakoby za mlčením nebo skrze mlčení. Jan líčí před zatroubením polnic další velkolepý obraz: oltář, na kterém obětuje anděl kadidlo, jehož dým stoupá spolu s modlitbami posvěcených před Boží tvář. Kadidelnici, v níž hoří oheň z oltáře, vrhá anděl nakonec dolů na zem. Nastává burácení, hřímání, blesky a zemětřesení. Apokalyptik navozuje nový stav vědomí dalším přiléhavým obrazem. Člověk, který se modlí,\n19 neposiluje pouze myšlení, ale též cítění. V obyčejném životě cítění není silou poznání. Pocity, pokud nejsou všeobecně jen slabé, s námi hýbou, otřásají duší nebo vedou k Činům, často v rozrušení mysli. Ovládá-li člověk svou mysl tak, že v nitru zůstává v hlubokém klidu (tu se nemyslí na zevní chladnokrevnost, ale na rozvahu duše), může pak prožít vlastní pocity jako jemné otřesy nitra, které v něm probouzejí něco jako vnitřní slovo. Podobně líčil Pavel svůj zážitek ráje. Přiléhavým obrazem takových zážitků je zvuk polnice, který člověka budí a proniká až do morku kostí. Tento stupeň poznání můžeme nazvat inspirativním poznáním, jímž se nám zjevuje duchovní svět. Začátek dalšího stupně opět navozuje velkolepý obraz. Jan ho nazývá velikým a podivuhodným znamením: sedm andělů, kteří přinášejí sedm posledních ran, jimiž se dovrší Boží hněv. Dnešní slova v nás nevyvolávají představu o skutečném zážitku Apokalyptika, resp. člověka na dalším stupni poznání. Trochu se tornu přiblížíme, vzpomeneme-li si na situaci, kdy třeba rodič nebo učitel či dokonce osobní nepřítel několika vystižnými slovy označil podstatnou slabinu našeho chování nebo charakteru a jako bleskem jsme se uviděli v jiném světle. Tímto nečekaným zásahem jsme pak byli hluboce otřeseni. Bylo to, jako by blesk a hrom udeřily rovnou do nás, ale zároveň nás osvětlily a vzbudily. V takových osvěcujících a probouzejících osudových ranách, které jsou s to proměnit celého člověka až do hloubi vůle, tušíme Boží hněv. Řecké slovo, kterého se v Apokalypse užívá pro hněv thymos má mnoho významů, od srdce přes mysl, vášeň až k rozhodnutí, a dá se zde nejlépe přeložit jako neoblomná, ale srdcem nesená vůle Boží vést svět k cíli. Ten, kdo dosáhl třetího stupně nadsmyslového poznání poznání intuitivního, splývá celou bytostí s vůlí vyšších světů a žije v jejich cílech. Zjevuje se mu živé nitro duchovního světa. Sedm andělů přinášejících sedm posledních ran vychází z otevřené svatyně stánku svědectví. Jsou oděni kněžským rouchem, čistým a zářícím, a kolem prsou mají zlaté pásy. Dostávají od nejvyšších bytostí kolem trůnu zlaté nádoby, naplněné Božím hněvem. Celý tento obraz působí vznešeným a úctyhodným dojmem a připravuje naše srdce k tornu, abychom byli schopni poznat v Božích ranách láskyplnou vychovatelskou vůli, která nás postaví tváří v tvář následkům našeho jednání. stále hlouběji do duchovní skutečnosti, v poznání i v bytí. Každý stupeň se otevírá novým obrazem: proměněným Člověkem, knihou, oltářem a chrámem v nebi. Tyto čtyři obrazy si můžeme sloučit v jeden: člověk, který čte z knihy ležící na oltáři v nebeském chrámu. V této představě lze tušit duchovní předobraz každého pravého kultu na zemi, který má vést od zvěstování duchovních pravd přes obrazné úkony a proměňující slovo až ke sjednocení s Bohem. Uskutečňování Apokalypsy v dějinách Nejdřív nás bude zajímat otázka, jak je vůbec možné předpovídat budoucnost. V mnoha ohledech obyčejného života není žádným zázrakem předjímat, co se stane. Je jen třeba znát zákonitosti, podle nichž se řídí nějaký životní jev. Často můžeme co do času či co do množství předem přesně vypočítat výsledek. To však platí v přísnějším slova smyslu jen pro neživý svět nebo astronomické jevy. Už třeba v říši rostlin není možné předvídat všechny jednotlivosti. Zda a kdy ze semene vyroste nová rostlina, zda a kdy vykvete a nasadí na plod, to nelze vědět s úplnou jistotou. S jistotou lze vědět jen to, že z jablka vyroste opět jablko s docela určitými vlastnostmi. Stejně se to má s výpověďmi Apokalypsy. Udává jen všeobecné rysy budoucího vývoje lidstva směrem ke křesťanství. Ale k čemu jsou nám takové povšechnosti dobré? V dalších částech bych rád ukázal, že tyto zdánlivé povšechnosti nám velmi pomáhají při orientaci v životě. Víme potom, jak máme působit v křesťanském smyslu, kdy třeba máme bojovat proti určitým jevům současnosti atp. Předtím bychom si však měli vyjasnit ještě jinou otázku. Viděli jsme, že čtyři stupně apokalyptického dramatu vyplývají ze čtyř stupňů lidského vědomí, které jsme nazvali obyčejné či předmětné vědomí, pak imaginativní, inspirativní a intuitivní vědomí. To jsou zprvu stupně obyčejného a vyššího poznání, ale v budoucnosti se budou projevovat v podstatných proměnách lidské tělesnosti a celého pozemského okolí. Kdo by třeba neznal jabloň a jablko, nepoznal by souvislost mezi jabloňovým pupenem, rozvitým listem, květem a zralým jablkem, viděl-li by je jednotlivě. Je to tatáž rostlina, ale ve čtyřech podstatně proměněných formách. Podstata jablka se v nich stále hlouběji ztělesňuje a projevuje v hmotném bytí, zprvu jako fyzický zárodek, potom jako živá, rostoucí bytost. V květu nám ukazuje něco ze své duševnosti a ve vůni a chuti zralého jablka se nakonec zjevuje jablko samo. Podobně se bude projevovat v různých proměnách duše i těla pravý křesťan, tzn. Člověk, který neodmítl přijmout do své duše Krista a s ním Viděli jsme, že apokalyptické drama vede člověka opravdovou lidskou budoucnost. Nejde zde o nějaké\n20 vyznání, ale o vnitřní skutečnost. V tomto ohledu žijeme dnes teprve ve stadiu fyzického zárodku, jehož vývojové fáze Jan Apokalyptik naznačuje sedmi dopisy. Přesněji řečeno žijeme asi od doby Mistra Jana Husa v období, na které se vztahuje dopis obci v Sardách. Dopis začíná: Andělu obce v Sardách piš: To praví ten, který vlastní sedmero tvůrčích duchů Božích a který drží sedmero hvězd. Poznávám tvé skutky. Máš jméno co živá bytost, ale věz, že ty jsi mrtev. Budiž bdícím a posilni v sobě to, co by jinak také zemřelo, neboť jsem nenalezl tvé skutky naplněné životem před Bohem. (Zj 3,1 2) Zde je důležitý poukaz na smrt jako na moc, která prostupuje celý život. Má však člověka učinit bdícím. Skutečně je vědomí dnešního Člověka zprvu omezeno na znalosti neživého světa. Zákony tohoto světa je člověk s to jasně uchopit a technika, která je dnes všudypřítomným prvkem života, nás vychovává k bdělosti, neboť nebdíme-li, buď technika nefunguje, nebo následuje nezdar, nehoda či smrt. Člověk však žije v nebezpečí, že ztratí souvislost s duchovním jádrem vlastní existence. Tuto stránku má v sobě posílit, aby nesdílela osud smrti, která musí nutně prodchnout ostatní život. Oslovení sardské obce naznačuje, že člověk má najít tvůrčí sílu Božího ducha a spojení s duchovními silami vesmíru. Chtěl bych se jen zmínit o zvláštním jevu naší doby: Je to astrologický humbuk, který prostřednictvím hromadných sdělovacích prostředků každodenně naplňuje duše současníků. Hovoří však o oprávněné skryté touze dnešního člověka po hvězdách. Je ovšem také možno přistupovat k tomu jinak. Velký dánský astronom Tycho de Brahe (pohřben 1601 v Týnském chrámě v Praze) nejen pečlivě pozoroval běh hvězd, ale současně zkoumal, jaký vliv mají hvězdné konstelace na fyzikální a chemické pochody apod. Takové pokusy byly obnoveny teprve na počátku dvacátého století, například pro výrobu léků. To je zárodek sardské kultury, který se má teprve rozvinout. Znamení zvířete se dvěma rohy Do velkých cyklů zemského vývoje, naznačených v předchozí části, se vsouvají menší cykly, které se nevztahují na proměny lidské tělesnosti, ale na rozvoj křesťanského vědomí. Proměny vědomí, našeho myšlení a cítění, jakož i základních impulsů duše nejsou tak zřejmé jako proměny těla nebo přírody. Snadno je přehlížíme, ale právě jejich poznání je pro nás zvlášť důležité, protože jen takto poznáme svou pozici a svůj úkol v současnosti. Na jakém místě apokalyptického dramatu se v oblasti lidského vědomí dnes nacházíme? Podstatné rysy naší doby, které můžeme pozorovat všude, lze vyjádřit dvěma slovy: osobnost a pokušení zvířetem. (K plnému významu tohoto jevu se vrátíme později.) To nás vede k událostem, líčeným ve dvanácté až čtrnácté kapitole Apokalypsy: žena oděná sluncem, Michaelův boj s drakem, zjevení dvou odpůrčích zvířat, ale nakonec i velkolepý obraz Beránka se 144 tisíci na hoře Sión a velká žeň země při zjevení Syna člověka v oblacích. To všechno je obsahem sedmé polnice. Apokalypsa zde předvádí jakoby drama v dramatu, které se dnes odehrává v našich myšlenkách a v pocitech, jež na ně navazují. Nás zde nejvíc zajímá zvíře se dvěma rohy, falešný prorok, který rozšiřuje učení prvního zvířete i draka. Začněme však ti obrazu ženy oděné sluncem, mající měsíc pod nohama a věnec dvanácti hvězd kolem hlavy. Má porodit syna. Lidská duše, rozumí-li sama sobě, se může v dnešní době skutečně poznat jako bytost, která nepochází z pozemského světa, ale z duchovního vesmíru, a je obdarována duchovními vesmírnými silami. Zvířetník, nebo jinými slovy andělské hierarchie v něm působící, obdarovávají člověka myšlením, slunce cítěním a z měsíčních sil pochází lidská vůle. Duševní síly, chápané zároveň jako vesmírné, se nyní mají dostat pod vedení aktivních, mužských sil, zobrazených synem kosmické ženy. O něm se říká, že má pást národy železnou berlou obraz toho, že lidské já, které se opírá o železo v krvi, má vést člověka ze závislosti na pokrevním příbuzenství. Ne že by příslušnost k rodině či národnost neměla už žádnou hodnotu, ale má se stát jen duševním odstínem všeobecného lidství. Tím máme před sebou určitý ideál směrodatný pro soukromý i veřejný život. Ideál by nebyl pravým svobodně uchopeným ideálem, kdyby byl hned všeobecně uznán. Božská moudrost, řídící běh světa, dovolila proto vystoupení odpůrčích mocností, aby lidským duším při uchopení ideálu kladly odpor. Teprve po přemožení tohoto odporu bude mít ideál dostatečnou sílu. Není to pohodlná pravda, je to však pravda, která může probudit nejlepší stránky naší vůle. Jednou z těchto odpůrčích bytostí je zvíře se dvěma rohy, falešný prorok. Vypadá jako beránek, ale hovoří jako drak. A nutí všechny, malé i velké, bohaté i chudé, svobodné i otroky, aby si udělali na pravou ruku nebo na čelo cejch. A nikdo nesmí kupovat ani prodávat, kdo není označen jménem toho zvířete nebo číslem jeho jména. Zde hovoří moudrost. Kdo má rozum, ať hledá smysl čísla tohoto zvířete, neboť je to číslo člověka. Toto číslo je šest set šedesát šest. (Zj 13, 16 18) Číslo 666 má různé aspekty.\nApokalypsa a co dál?\nOkruh a střed Apokalypsa a co dál? Jan Apokalyptik a jeho Zjevení Konec iluzí o Bohu Apokalyptické zvíře se dvěma rohy Karlštejnská apokalypsa Ahabah Obsah: APOKALYPSA A CO DÁL?...1 Obsah:...2 Vážení čtenáři,...3\nKonec iluzí o Bohu. Milan Horák. Katastrofa odhalení\nKonec iluzí o Bohu Milan Horák Řecké slovo apokalypsis znamená odhalení nebo zjevení. Mluvíme-li však dnes o apokalypse, představujeme si zkázu. Tento zajímavý významový posun obyčejně přičítáme Apokalypse


Podnikatel riskoval život, aby odhalil nelidské zneužívání v čínském pracovním táboře během olympijských her v Pekingu | Demokracie a lidská práva | Čína | Zpravodajství\nJü Ming ve Washingtonu 19. února 2019, krátce po příchodu do Spojených států. V jedné fázi během 12 let vězení v Číně za praktikování Falun Gongu, během olympijských her v Pekingu v roce 2008 zorganizoval odvážný plán, jak odhalit mučení a zneužívání v notoricky známém táboře nucených prací Ma-san-ťia. (Samira Boua / The Epoch Times)\nPříběh o odvážném úniku z pracovního tábora, aby se mohli vězni setkat se západními novináři\nBěhem olympijských her v Pekingu v létě 2008 byl podnikatel Jü Ming mučen v notoricky známém pracovním táboře Ma-san-ťia. V důsledku závažných zranění byl hospitalizován v nemocnici, která byla propojena s pracovním táborem.\nVe skutečnosti po tom, co podnikatel během 12 let vězení v čínských pracovních táborech a věznicích zažil, je obtížné pochopit, jak přežil.\nByl opakovaně šokován elektrickými obušky po celém těle, včetně genitálií. Tři měsíce strávil zamčený v malé železné kleci, připoutaný k mřížím tak, aby nemohl sedět a zároveň velikost mříže neumožňovala ani stát. Při jedné sérii násilností ve vězení dostal úder železnou tyčí, po němž zůstal v kómatu po dobu jednoho týdne. Je tedy s podivem, že o svých zážitcích dnes ještě může vyprávět.\nV pracovním táboře musel vykonávat tvrdou práci, přičemž byl neustále bit. Když zahájil protestní hladovku, došlo na násilné krmení hadičkou zaváděnou do žaludku. Stráže se běžně bavily tím, že vězně nechávaly na horkém slunci po dlouhou dobu, nebo je zavěšovaly za zápěstí na mříže cely nebo jinam na dobu několika dní a věznily je na samotce.\nKresba znázorňující typ klece, v níž byl Jü Ming po dobu tří měsíců zadržován. (Minghui.org)\nNěkolikrát se ocitl v blízkosti smrti. Jednou poté, co byl několik měsíců přivázán k židli za krk, hrudník, ruce a nohy, utrpěl Jü dva infarkty. Jeho váha prudce klesla a jeho svaly atrofovaly do té míry, že bez pomoci už nemohl držet záda rovně nebo zvednout paže.\nTo všechno byl nucen snášet jen proto, že se věnoval Falun Gongu, tradiční disciplíně vyučující meditativní cvičení a morální principy pravdivosti, soucitu a snášenlivosti, po tisíciletí předávané v Číně ve školách buddhismu, taoismu nebo konfucianismu. Příznivci Falun Gongu se stali oběťmi brutální represivní kampaně, kterou spustil předseda komunistické strany v roce 1999.\nVězeňkyně odhaluje zvěrstva v pracovním táboře Masanjia (2013)\nPlán vyhledat novináře během olympiády v Pekingu\nKdyž v roce 2008 ležel na nemocniční posteli, měl silné nutkání odhalit mučení, které bylo součástí připrav čínského režimu na letní olympijské hry v Pekingu. Viděl, že do tábora Ma-san-ťia přichází stále více lidí, kteří byli odsouzeni za takzvané „plánování loupeže“ nebo „přípravu k okrádání lidí“.\nPodle zpráv čínské pobočky deníku Epoch Times bylo v rámci takzvaných „bezpečnostních opatření“ z Pekingu před olympijskými hrami v roce 2008 vystěhováno více než 3 miliony lidí. Byla nařízena demolice více než 60 000 domů a přibližně 1 milion lidí byl poslán do pracovních táborů.\nZ výpovědí vězňů, kteří v táborech v tu dobu pobývali a později se dostali ven, vězeňské stráže zvyšovaly úsilí na „převýchovu“ příznivců Falun Gongu: nutily je jakýmikoli prostředky, aby se vzdali své víry, prozradili jména ostatních následovníků Falun Gongu, a aby přísahali věrnost komunistické straně.\nJü nemohl snést, kolik lidí trpí tak nelidským zacházením. Kromě toho si myslel, že svět by se měl dozvědět, že namísto zlepšování lidských práv, které očekávalo mezinárodní společenství po udělení olympijských her Pekingu, režim krutě pronásledoval, a dokonce zabíjel lidi kvůli „přípravám“ na olympijské hry.\nPodle stránek Minghui.org se míra zatýkání následovníků Falun Gongu před olympijskými hrami výrazně zvýšila, přičemž mnozí byli v té době umučeni k smrti nebo vážné zraněni.\nJü postupně vypracoval plán, který měl pomoci dvěma následovníkům Falun Gongu uniknout z tábora a pokusit se navázat kontakt se zahraničními novináři, kteří byli v Pekingu kvůli olympijským hrám. Doufali, že odhalení situace v pracovním táboře pomůže přitáhnout pozornost mezinárodního společenství a přinese pozitivní změny.\nJü Ming mává davu při příchodu k soudu ve městě Šen-jang 20. listopadu 2014. (Minghui.org)\nJü potřeboval sehnat určité věci, aby se jeho plán mohl podařit. Díky nedbalé bezpečnosti v nemocnici se mu podařilo sehnat mobilní telefon, nějaké peníze a co bylo nejdůležitější – pilový list.\nJelikož byli mnozí vězni z pracovních táborů často posíláni do nemocnice a pak odváženi zpět do tábora, prostřednictvím pečlivé komunikace a komplikovaných výpočtů byl pan Jü schopen zorganizovat promyšlený útěk.\nDokázal najít lidi zvenku, kteří by jim pomohli při útěku z tábora, a našel také další osobu, která měla pronajmout místo, kde by se mohli skrývat před policií, která je pravděpodobně začne po útěku hledat.\nPlán zrealizovali 11. srpna 2008. Olympijské hry byly již v plném proudu, protože začaly před třemi dny. Pomocí pily přeřezali železné mříže na okně, které následně ohnuli a Jü se svým společníkem sklouzli dolů z třetího patra pomocí lana vyrobeného z přikrývky.\nZpočátku probíhalo všechno hladce. Venku je vyzvedli ve správném čase a na správném místě. Člověk, který měl za úkol pronajmout místo úkrytu, se však neukázal. Nikdo nevěděl, co se stalo. Jü musel kontaktovat svoji manželku Ma Li a požádat ji, aby je vyzvednula a ukryla v jejich domě, přestože si byl vědom toho, jak je takové řešení riskantní.\nO tři dny později obklíčili dům pana Jü stovky policistů, z nichž byli někteří ozbrojení. Odvedli oba uprchlíky zpět do vězení spolu s paní Ma Li.\nJejich pokus o útěk během olympijských her rozzuřil nejvyšší vůdce komunistické strany natolik, že jej klasifikovali jako „velký incident“, v důsledku čehož bylo propuštěno nejméně sedm policistů a došlo k disciplinárnímu potrestání dvou zástupců ředitele pracovního tábora.\nManželka Jü Minga paní Ma Li spolu s dalšími praktikujícími Falun Gongu protestují proti opětovnému zatčení Jü Minga a požadují jeho propuštění. Před čínským konzulátem v San Francisku, 12. listopadu 2013. (Minghui.org)\nJü spolu se dvěma uprchlíky byly za trest krutě mučeni.\nZ jeho výpovědi vyplývá, že ho zavěsili za ruce na dveřní křídlo tak, aby se jeho nohy sotva dotýkaly země. V této pozici ho ponechali déle než měsíc, ve dne i v noci. Někdy, když musel vykonávat potřebu mohl být odpoután, jindy mu to policie nedovolila. Kvůli tomu přijímal co nejméně potravin nebo vody, které mu i tak násilím vtlačovali do úst.\nNěkolikrát se ocitl na pokraji smrti.\nOstatní dva následovníci Falun Gongu byli podle pana Jü mučeni ještě krutěji než on. Dozvěděli se, že pracovní tábor Ma-san-ťia dostal po jejich útěku „dvojitou kvótu“, což v praxi znamenalo, že mohou v táboře s vědomím úřadů zemřít dvě osoby, aniž by z toho byly pro personál vyvozeny nějaké následky.\nKromě toho, že byli mučeni téměř na hranici smrti, každý z nich dostal další rok v pracovním táboře. Pokud by neplánoval útěk, mohl být Jü propuštěn asi za 20 dní.\nNa otázku, zda pokus o útěk za to stál, zejména vzhledem k tomu, že nebyl úspěšný, Jü bez váhání odpověděl: „Určitě ano.“\nJü Ming se opět setkává se svojí ženou a synem na mezinárodním letišti v San Francisku, 27. ledna 2019. (Samira Boua / The Epoch Times)\n„Museli jsme to udělat,“ řekl Jü. „Více než 10 praktikujících Falun Gongu kolem mě bylo umučeno k smrti. Jak chcete měřit hodnotu života? Nikdy nelituji, že jsem riskoval svůj život, abych zabránil dalším vraždám.“\nPocit svobody ve Spojených státech\nJü přežil proces „převýchovy“ a byl propuštěn v roce 2017. Na konci roku 2018 uprchl do Thajska, kde se mu podařilo získat vízum pro cestu Spojených států. Jeho manželce se podařilo s rodinou opustit Čínu a získat status uprchlíka od vlády USA o něco dříve.\n27. ledna 2018, po téměř 12 letech mučení a týrání v čínském vězeňském systému, se přidal ke své ženě a dětem v San Francisku.\nZ Číny neodešel „s prázdnou“\nPřed útěkem do Thajska nashromáždil Jü sbírku důkazů – od oficiálních dokumentů až po videa zaznamenané na skryté kameře – které poskytují informace „z první ruky“ o pronásledování Falun Gongu v Číně. Důkazy zahrnovaly i nové informace o „převýchovných táborech“ v regionu Sin-ťiang, kde jsou zadržovány i velké počty ujgurských muslimů.\nJü Ming ve Washingtonu, D.C., 19. února 2019. (Samira Boua / The Epoch Times)\nKdyby byl s těmito materiály zadržen v Číně, určitě by cestoval zpět do vězení a pravděpodobně by svou rodinu už nikdy nespatřil. Jeho druhý pokus o útěk se ale zdařil a nyní dělá vše, co je v jeho silách, aby pomohl odhalit zneužívání, kterým trpěl on i jiní lidé z rukou komunistické strany v Číně a jehož byl svědkem.\nZ článku publikovaného newyorskou pobočkou deníku The Epoch Times přeložili Martin Konečný a Milan Kajínek.


Tátové si svůj den zaslouží! Věnujte jim perfektní dárek – iLuxus.cz\nGastro 18.6.2021 Marek Zelený\nPřed několika lety ještě zcela neznámý svátek, Den otců, proniká stále více do povědomí Čechů. Podle nezávislého průzkumu pro značku Diplomático ví o jeho existenci 86 % Čechů.\nTéměř stejný počet lidí věří, že tátové mají svůj den právem. Přestože si podle většiny Čechů tátové svůj den zaslouží, slaví ho zatím jen necelá čtvrtina rodin. Nejvhodnějším dárkem je podle průzkumu lahev alkoholu.\nDiplomático Reserva Exclusiva je doslova legendou. Blend rumů starých až 12 let je vyhledávaný pro svou lahodnou chuť a není divu, že posbíral desítky medailí na prestižních rumových soutěžích.\nTradice Dne otců postupně vznikla z oslavy pořádané Američankou Sonorou Smart Doddovou, kterou zorganizovala pro svého tatínka jako poděkování za veškerou starost o ní a její sourozence poté, co přišli o maminku. Oslava se měla pořádat v den jeho narozenin, 5. června, ale kvůli časovým komplikacím tamního pastora byla posunuta na třetí červnovou neděli, 19. června 1910.\nPopularita Dne otců se šířila, oslavy nabíraly postupně na rozměrech a v roce 1966 byla prezidentskou deklarací třetí červnová neděle prohlášena za oficiální Den otců. O několik let později, v roce 1972, se stala národním svátkem.\nDiplomático Ambassador je nejvýše postavená verze lahodného rumu Diplomático. Je mistrovským dílem master blendera Tita Cordera, který jej po mnoho let ladil k naprosté dokonalosti. Po minimálně dvanáctiletém zrání je rum ještě na další dva roky uložen do sudů, které dříve obsahovaly prémiové sherry Pedro Ximénez. Ty doplní chutě a vůně předchozího zrání a dají vzniknout luxusnímu celku. Aby byly zachovány všechny vlastnosti tohoto výjimečného rumu, je do lahví stáčen přímo ze sudů. Jedná se o skutečnou vzácnost, jeho roční výroba je totiž značně limitovaná.\nDen otců slaví u nás a ve světě\nPo vzoru americké tradice se Den otců ve většině zemí slaví třetí neděli v červnu. Stejný den je zvolen i u nás. Letos tedy připadá na 20. června. Mnohé státy oslavu otcovství spojují se svátkem svatého Josefa, 19. březnem. Příkladem jsou Španělsko, Itálie, Belgie nebo Portugalsko. Ve většině severoevropských zemí (Norsko, Švédsko, Finsko, Island a Estonsko) se slaví druhou neděli v listopadu. Tím však rozmanitost nekončí: V Německu si otce připomínají v den Nanebevstoupení Páně, 40 dní po Velikonocích. Dánové pořádají oslavy v Den ústavy, 5. června. Litva na táty vzpomíná první červnovou neděli, stejně jako většina švýcarských kantonů. V Austrálii a na Novém Zélandu se slaví Den otců první neděli v září. O týden později se pak připojuje Lotyšsko.\nTátové si svůj den zaslouží\nPrůzkum pro značku Diplomático ukázal, že více než 8 z 10 lidí si myslí, že existence Dne otců je oprávněná a má své opodstatnění. Tátové si svůj den zaslouží, protože se podílejí na chodu domácnosti a výchově dětí. Argumentem pro oslavy tatínků je podle respondentů rovněž rovnoprávnost obou pohlaví. Projevy náklonnosti na Den otců se mužům nedostává pouze od dětí. Téměř dvě třetiny žen, jejichž partneři jsou zároveň otcové jejich dětí, jim na Den otců projevují uznání za jejich otcovskou roli.\nMámě kytku, ale co tátovi?\nVedle milých slov každého jistě potěší i dárek. Skoro 30 % respondentů si myslí, že nejvhodnějším dárkem ke Dni otců je lahev alkoholu. Tento výběr potvrzuje i ryze pánská část dotazovaných – lahev alkoholu by si přála dostat největší část mužů. Vhodným dárkem ke Dni otců je ale i čokoláda a jiné pochoutky (19 %), nářadí (11 %) nebo mimořádný zážitek (20 %). Přestože si většina Čechů myslí, že si tátové svůj den zaslouží, máme ještě co dohánět na poli samotných oslav. Den otců slaví jen necelá čtvrtina rodin, velká část tatínků nikdy ke Dni otců nedostala dárek.\nTipy na dárek i mimořádný zážitek\nVýsledky průzkumu ukázaly, že nejvhodnějším dárkem pro muže ke Dni otců je lahev alkoholu. Dárek v této podobě vzbuzuje nadšení i u největší části mužů. Neustále rostoucí kategorií destilátů je kategorie rumů. Rum se za poslední dvě dekády stal obrovským fenoménem a těší se stále větší popularitě. Výjimečný dárek v podobě skvostného rumu je žádoucí doplnit rovnou o příjemný zážitek, jeho ochutnávku. „Zkoumání a porozumění rumům se můžete věnovat celý život a přesto pokaždé objevíte něco nového. Oblíbený blend se může stát věrným společníkem během příjemných chvil. Rum, který jste dosud neznali, je zase cestou za dobrodružstvím a poznáním nových chutí a vůní. Degustace rumu je tak dobrým tipem na rodinné odpoledne či podvečer,“ říká Lukáš Hanzl, ambasador rumů Diplomático, a dodává: „To, jak správně pít rum, je do značné míry subjektivní. Vždyť experimentování a hledání nových způsobů jsou charakteristické i pro samotný proces výroby rumů. Přesto však existuje několik tipů, kterých stojí zato se držet. Degustace rumů není jen o chuti samotné, ale zahrnuje zážitek i pro naše oči a nos. Všechny vjemy nakonec vytvoří dokonalou smyslovou symfonii.“\nJak degustovat rum\n1) Pozorujte rum ve sklence proti světlu a vnímejte jeho barevné tóny, které vznikly během dlouhých let zrání. Opatrně skleničkou zatočte a sledujte rum stékající po stěnách. Podle takových pramínků se dá odhadnout stáří nebo třeba profil rumu. Sladší rumy vytvářejí silnější a hutnější pramínky.\n2) Vůně je u rumu důležitá. Je naprosto klíčová i pro master blendery, kteří mají přípravu rumů v destileriích na starosti. Nos přibližte pomalu nad okraj sklenky, při nádechu se doporučuje nechat pootevřená ústa, aby mohla vůně krásně plynout. Je také dobré pamatovat na to, že všechny vůně se v rumu nejlépe rozvinou při podávání při pokojové teplotě.\n3) Nastává okamžik ochutnávky. Bylo by chybou zapojit jen špičku jazyka. Je třeba nastartovat všechny chuťové pohárky. Do úst vpusťte malý doušek rumu a několik vteřin ho poválejte na celém jazyku. Po této „aklimatizaci“ se jednotlivé chutě začínají naplno rozkrývat a jste připraveni na důkladné ochutnání.