Br. Theofil : Marie Wardové\n1939 . VÍTĚZOVÉ, OLOMOUC\nV Í T Ě Z O V É\n9. svazek VI. Ročníku\nBr. Theoill MARIE WARDOVÁ\nVydáno za redakce P. Innoc. MűIIera O. P. v listopadu 1939\nTiskemValašské tiskárny ve Valašském Meziříčí.\nN i h i l o b s t a t :\nP. A e m i 1 i a n u s Soukup O. P., censor ex officio.\nD r. J o a n n e s Martinů, vicarius generalis.\nOlomucii, die 6. Novembris 1939. — Nr. 16.647.\nZÁPASY A VÍTĚZSTVÍ.\nKrálovna Alžběta štvala katolíky jako zvěř. Lid očekával s hrůzou události příštích dnů. Nikdo si nebyl jist životem, neboť zrádci konali své dílo znamenitě.\nTichem, jež zvyšovalo ještě napjetí z nebezpečí, nesla se slova útěchy, lásky a příslibů Božích. Skloněné hlavy, ruce křečovitě sepjaté a tam opět žhnoucí oči dávaly tušiti mohutnost vnitřní reakce na slova knězova. Hoši sledovali s utajeným dechem každý pohyb sluhy Páně a rozněcovali svá srdce vidinami hrdinství, jež se nutně pojila k postavě každého kněze. Toužili po větrných projížďkách před zraky pronásledujících, po lstivých úskocích, jimiž se v posledním okamžiku vytrhovali z rukou nepřátel.\nA staří? Ti viděli v duhových barvách slz pohodu nedělních jiter, kdy země urosena a svěží naslouchala hlaholu klášterních zvonů, které dojímaly duše jako zpěv žalmů. — „Ach, Bože, proč jsi nás opustil? Kde jsou časy svobodného vyznávání víry! Ale vždyť Ty, Pane, jsi včera jako dnes, milující, všemocný, jenž dáváš sílu a i ze smrti nalézáš východiště!” Proud živé vody z neznámých hlubin duše jako tepelná vlna zahřál chladnoucí srdce a pozvedl klesající naděje. Zase bylo možno žiti, vrátit se do svých příbytků, snášet příkoří, drancování i nejistotu dne a hodiny.\nV takových poměrech žila do pěti let v rodném zámku v Old-Mulfordu malá Marie Wardová. Její matka Uršula, vyčerpána ustavičnými domovními prohlídkami, nočními návštěvami, chvěla se při každém ohlášení nového hosta.\nV noci štěkot chrtů vytrhoval ji z mučivých snů, v nichž zřela svého chotě v temných kobkách Toweru.\nJak vroucně milovala sira Marmaduka Warda! Vždyť on byl klid sám, jejž vyléval měkkým pohledem modrých očí, širokými, smělými a přece tak ukázněnými pohyby. Jak radostno bylo pohledět, když dováděl s dětmi v zahradě, dávaje průchod zvučnému smíchu, jenž hlaholil parkem jako fanfáry vítězného, mladého mužství.\nSrdce jí jihlo blahem a trnulo úzkostí. Ne, maličká musí z domu! Ona již příliš pozoruje. Včera v noci vstala z postýlky a chtěla vidět duchovního Otce. Její žvatlavost se stává nebezpečnou.\nPo poradě s manželem rozhodnuto, že dcerka bude dána k babičce do Ploughland Hallu.\nBabička byla stará dáma, jejíž temné, zapadlé oči podezíravě hleděly na své okolí. Nebylo ani divu. Vzato úhrnem, prožila čtyřicet roků ve vězení pro svatou víru. Mluvila málo, její život zvnitřněl. Jako by prodlévala na zemi jenom z vyššího rozkazu. V noci, když se maličká probudila, vídala babičku klečeti v koutě, pobledlou, s pažema rozpjatýma, šeptající a sténající. Nerozuměla tomu, její rozvíjející se mysl byla postavena před záhadu. Těch bylo v babiččině domě více.\nNěkteré dny se téměř nejedlo. Stůl byl jako obvykle prostřen, ale podávána byla pouze zelenina a suchý chléb. Sluha naplnil poháry studenou vodou. Marie musela sice svůj talířek, bohatě naplněný výživnou, zvláště pro ni vařenou stravou, vyprázdniti, ale konečně si jednou dodala odvahy a řekla: „Babičko, když ty nic nejíš, já také nebudu.”\nSpolustolující udiveně vzhlédli k malé dívence, ale babička radostně přikývla: „To je vzácná milost, když takové dítě z vlastní vůle přivyká postům.”\nOd toho dne směla dívenka jisti jenom chléb a polévku, kdykoliv tak učinila babička. Jak byla proto hrdá!\nČas plynul děťátku v tichém přítmí pokojů a na cestičkách pustnoucího parku. Žila vlastně velmi osamoceně, proto všechny smyslové postřehy byly pevné a vlnily hladinu duše. Nerozptylovaly, naopak byly jiskrami, které zapalovaly nitro. Vše neživé k Marii mluvilo, tu řečí jemnou, při níž mysl vzlétala k Otci všehomíra, tu tóny drsnějšími, jimiž se dítěti dospívajícímu srdce otřásá, svírá, až konečně tajemným přerodem ztvárněno zardívá se jako jablko z rajského stromu poznání.\nPřišel dopis z domova. Nehlučně se Marie rozloučila s místem a lidmi, mezi nimiž dospěla. Doma ji čekalo překvapení. Přivítal ji maličký bratříček a pak se tu setkala s mladíkem usměvavých očí, kostnatých údů a téměř platinových vlasů.\nKdyž poznala důvod návštěvy Mastera Redshawa, vůbec se nedivila, vždyť její matka byla již ve čtrnácti letech vdovou. Ba, možno prozradit, že se potají o svého snoubence velmi zajímala. V její obraznosti byly věrně zachyceny ještě dětsky zardělé tváře Redshawovy i úlisně nasazující se chmýří nad měkkými rty. Dovedla si vybavit pohyby jeho nohou ve vysokých, vrzajících botách, i odstín osmahlých rukou, jež tak pěkně svíraly otěže koní.\nJednoho večera, nevědouc, jak se to stalo, pocítila v těsné blízkosti své tváře samet pleti Redshawovy, žhnoucí svůdným teplem lidské krve. Prudce uhnula hlavou, ale tak, že zachytila jeho roztoužený pohled. Po této zkušenosti varovala se zůstati se snoubencem o samotě.\nPříhoda tak obyčejná ve styku mladých lidí sice bleskurychle ve svém skutečném trvání minula, ale její odlesk zanítil fantasii a odtud postupně srdce, smysly a omámil duši.\nKdyž přišel náhle posel z Londýna, který odvedl druhý den Redshawa, pocítila Marie po prvé drtivou bolest lásky. Nemohla zapomenout, nedovedla dáti jiný směr svým myšlenkám, jež kroužily nespoutané kolem osoby milého hocha.\nStokrát denně se zastavila u okna, jímž naposled uviděla dva temné jezdce, kteří pak zmizeli za vyprahlým pahorkem. A bolest neustávala.\nPak přišla rána, a to tak mocná, že Marie pohltila v zalknutí výkřik. Master Redshaw se v Lincolnshiru zasnoubil.\nAž ohromení přešlo a rozum počal opět pracovati, první, co pocítila nejtíživěji, bylo zahanbení. Otec staženými svaly v tváři dusil vnitřní bouři a matka plakala.\nMarie musila ven, ven do širého prostoru pod olověné mraky, jež slibovaly vydatný déšť. Když první vodní kapky jí svlažily čelo, šlehla Mariiným svědomím věta nejzávaznější: „Milovati budeš Pána Boha svého z celého srdce svého, ze vší mysli své, z celé duše své, ze vší síly své.”\nPřekvapena stanula. „Což Marie, nemyslíš, žes milovala Redshawa více, než je člověku dovoleno milovat člověka? Bůh jediný zná únosnost lidské přirozenosti. On ví, co je člověku zdrávo, proto mu z otcovské lásky zjevil v přikázáních meze, jejichž překročení znamená vždy ztrátu a bolest.”\n„Tedy vinna jsem já sama, zdroj svého žalu jsem si vykopala jako studnici hlubokou, v níž jsem doufala najiti vodu potěšení, ale Ty, Pane, jsi mi v pravý čas ukázal neplodnost mého toužení dříve, než jsem klesla vysílena se srdcem vyprahlým, jež by již nemělo síly vrátiti se k věcem prvním, k Tobě.”\nKdyž matka s rozpačitým úsměvem chtěla jakousi řečí Marii dodati důvěry v budoucnost, byla již tato v nitru vyrovnána a klidným tónem odpověděla: „Nevím, máti, proč bychom měly mluviti o Redshawovi, není nám potřebí jeho, ani kohokoliv jiného.”\nPronásledování katolíků mohutnělo. Mnoho známých z nejpřednějších rodin bylo odvlečeno do podzemí Toweru. Zdálo se, že zrada se plouží kolem rodiny Wardovy, proto jednoho dne byly naloženy věci a malá výprava se hnula na sever.\nMarie zůstala v Harewellu u paní Aldringtonové, otec s matkou odjeli dále.\nV Harewellu měla Marie na svátek Narození Panny Marie přistoupiti k prvnímu sv. přijímání. Předvečer toho dne byl neklidný. Studený vítr ostře hvízdal mezi vysokými střechami a otřásal okenicemi kaple, kde právě Marie klečela. V tom proniklo z venku vysoké zapísknutí. Marie naslouchala. — Jest to snad znamení kněze, který se měl tajně k zítřejší slavnosti dostaviti? Rychle vyběhla před bránu.\nČekal na ni jezdec v tmavém šatě s dopisem v rukou. Prý jí má přečisti vzkaz otcův, ale list z rukou vydati nesmí. Marie stojíc vyslechla zprávu otcovu, který ji žádal, aby okamžitě přijela za ním a matkou, aby poslušná vůle rodičů\nzasnoubila se s mužem vysokého postavení a rodu.\nPak se posel uklonil a když Marie se vzpřímila, neviděla nic, než chvějící se listí na stromech a prázdnou cestu. Hrůza ji obešla. Úprkem opouštěla místo. Paní Aldringtonová, ač seděla u okna, neviděla a neslyšela nic. Pokřižovala však sebe i třesoucí se dívku a vykropila svěcenou vodou všechny místnosti.\nTušení je nezklamalo. Psaly siru Wardovi, jehož příhoda velmi udivila, neboť on nikoho za Marií neposílal, ani žádného listu nepsal.\nMarii bylo šestnáct roků; věk, v němž mnoho dívek vstupovalo v manželství a mnoho jiných bylo již matkami. Doufala, že svou lhostejností odradí brzy všechny mladé muže, ale když otcovy rozhorlené řeči situaci mravně vázaly a ztěžovaly, prchala znenáhla její svěžest, oči zpod tmavých kruhů unaveně zíraly a tváře zšedly. Otec uznal, že Marii je třeba klidu a změny prostředí.\nTak se stalo, že jednoho rozjásaného jarního jitra přijela do Babthorpu k svým příbuzným. Jak vlídného přijetí se jí dostalo ve veliké hale, plné bratranců a milých sestřenic! Připadalo jí, jako by tu odjakživa byla. Strýc sir Ralph, učenec, ji srdečně objal a teta lady Grace Marii svou neutuchající švitorností a upřímnou srdečností přímo okouzlila.\nDenní život v tomto domě byl velmi rušný. Ráno byla o šesté hodině sloužena mše sv. pro služebnictvo a v osm druhá. Kdo mohl, zúčastnil se obou. Téměř ustavičně byl v domě přítomen některý kněz. I když zde na severu nebylo tak otevřeného nebezpečí jako v jiných místech Anglie, přece bohoslužby byly konány při zavřených a dobře hlídaných branách.\nDosud poznala Marie duchovní a náboženský život jako děje tajemné, výhradně vnitřní záležitosti jedinců, ale zde u tety jej viděla po prvé jako nepostradatelnou složku skutečného života. Nebylo chvíle, aby někdo neklečel v kapli a s překvapující zaníceností nehleděl na oltář. Nikdo svoji zbožnost netajil a dával jí volný průchod dle své duchovní vyspělosti nebo temperamentu. Vzájemné porozumění, jež nevyzvídalo ani nekáralo hlubokou zbožnost z pokrytectví, bylo teplým poutem celé této malé církve.\nJak volně se tu Marii dýchalo! Zde padly ohledy, které ji od duchovního vzestupu zdržovaly, padly i vnější trapné události, které ji doma dusily, zde našla střed své bytosti, pocítila po prvé svoji individualitu a její mocné sklony. Volná a šťastna jako ptáče v lese, v němž se zrodilo, dala se na pochod k Bohu.\nPrvní paprsky proklouzly gotickými okny domácí kaple, promítly barevné skvrny na mramorové dlaždice, když Marie dokončila v sakristii přípravy ke mši svaté.\nJiž za ranního šera procházívala se zahradou, opojena v srdci Pánem, jenž prostupoval její bytost citelně do posledního nervu, takže se zdála býti nesena sladkou mocí do nitra vlastní duše, do samoty, z níž ji nevypudil ani nejrušnější běh dne.\nEros, zproštěný vášní, se zachvíval pod dechem Božím v úchvatu první lásky panenské duše, jež se volně a lehce vznášela dle rytmu písní Miláčkových.\nMarie kvetla. Líbezný úsměv provázel její slova i drobné úsluhy, kterými častovala všechny domácí.\nŽe je duchovní život těžký, plný útrap, zapírání? Ne, tyto zkušenosti Marie potvrditi nemohla. Je naopak netušeně bohatý, všechny schopnosti duše uvádí v pohyb, že člověk se naprosto necítí osamocen, nýbrž svět pro množství vnitřního dění ani nevnímá.\nVěděla ze životopisů svatých, jak tito dovedli tuhým pokáním svá těla krotiti, proto se také pokusila snášeti horko dne v žízni a hlad ukájeti postem. I drátěný pás si zrobila — ale vše bylo marno. Necítila bolesti, ani ujmy. Vnitřní blaženost proudila tak mocně do všech údů těla, že bylo neschopno pocítiti utrpení. Každý sebezápor vyvolal nový vznět horkých citů lásky.\n„Paní matko”, řekl jednoho dne zeť lady Grace, „letos nebudete musiti v zimě svítit, — hleďte na naši Marii, jak záři!” Všechno se smálo.\n„Je jistě zamilovaná”, usoudily sestřenice s pochopením a srdečně se k Marii přitulily.\nJednou zastihla Marie tetu, jak obvazovala služce tvář, pokrytou tak odpornou vyrážkou, že se Marie musila rychle otočiti, aby potlačila odpor, jejž v ní vzbuzoval pohled na vyrážku. Zůstala zdrcena poznanou vlastní slabostí. Ale v noci, když vše usnulo, rychle vyhledala služku v jejím hnisem znečištěném loži a dusíc se zápachem, lehla si vedle ní. Pak jí přikázala, aby o všem pomlčela a zůstala do rána. Druhého dne vstala obsypána vředy.\nKdyž nastaly podzimní dlouhé večery, sedávaly ženy ve vysoké klenuté místnosti u kolovratů a předly. Marie ráda přisedala k staré služce blízko krbu. Plameny proskakovaly mezi vonícími poleny, tu a tam vyskočila jiskra nebo se zaperlil smích některé z přadlen. Venku sténal vítr a dešťové kapky šlehaly do oken.\nSlužka Markéta prožila svoje dětství v klášteře cisterciaček. Ráda vzpomínala a vyprávěla o\tpřísném životě řeholnic, které jako bílé lilie nočním bděním, zpěvem žalmů a stálým rozjímáním tvořily duchovní zahradu, která, ošetřována Matkou představenou, vydávala úrodu ctností.\nV klášterní rodině vládla tuhá kázeň. Jednou sestra vrátná, která byla jinak velmi milá řeholnice, odpověděla svéhlavě Matce představené a byla potrestána za svoji neposlušnost vězením trvajícím několik dní.\nMarie překvapeně spustila ruce s kužele: „Za několik slov tak ponižující trest? Ne, to bylo přece jen příliš mnoho!”\n„V životě řeholním mají všechny skutky jinou váhu než činy křesťanů žijících ve světě. Je to stav vyvolených, kteří mají nahrazovati nejvěrnějším plněním přikázání evangelijních to, co svět lehkomyslně opomíjí. Je to nejjistější cesta k svatosti pro toho, kdo se podřídí řeholním pravidlům a vůli představených i ve věcech nejmenších”, řekla Markéta.\nMarie dosud o životě v klášteřích mnoho nevěděla, proto s opravdovým zájmem poslouchala starou služku, která dovedla poutavě vylíčit denní pořádek v řádě cisterciaček. Mnoho tím získala. Počala chápati úkony zbožnosti, ať již to byla modlitba nebo služba lásky vůči bližnímu, jako závaznou povinnost, kterou nutno konati s vědomím odpovědnosti i za těžkých okolností co nejlépe.\nDuchovní život Mariin vlivem těchto myšlenek zintensivněl, ale snad i zpřísněl.\nDětská volnost vztahu duše k Otci byla doplněna touhou po činnosti vskutku plodné, kterou by mocně působila pro vzrůst království Božího i za cenu obětí. Dosavadní zbožnost se jí jevila jako pohrávání si a prosté těšení se ze vzácných darů Božích.\nJejí bytost zatoužila po mocných perutích, jimiž by se vznesla přes všechny překážky až k modru nebes, aby tam vyslechla úradky Boží a jejich provedení učinila svou kořistí.\nZde v příjemném domě milé tety k tomu nebylo půdy. Zde se krásně žilo rodinným i křesťanským životem, ale právě normálnost tohoto života se vzpírala každému vyššímu vzletu. —Klidné štěstí příbuzných, jež lidskou přirozenost uspokojovalo, bylo zdůvodněnou zbraní proti touhám Mariiným. —\n„Radovala jsem se a děkovala Bohu, když jsem viděla Tvoji upřímnou zbožnost, vždyť vidíš sama, jak se snažím, aby celý můj dům zůstal věren víře katolické, ale toho, že bys chtěla opustiti vlast, kde je nyní všech lidí pevného náboženského přesvědčení třeba víc než kdykoliv jindy, jsem se nenadála. - A proč chceš vlastně odjeti do Francie, abys tam mohla v klidu, v sobeckém klidu, v nějakém klášteře žiti nerušeně — bezstarostně, zatím co nad tvými rodiči a příbuznými bude denně pro vyznání víry viseti meč? Styděla bych se, Marie, takovým myšlenkám se poddat a dokonce je slovem projevit”, skončila lady Grace.\nMarie seděla s očima sklopenýma, bledá, jako bez života.\nDen ze dne jí všichni radili, aby zanechala tohoto snění, jen sir Ralph pronikl hloubku jejího rozhodnutí a kteréhosi večera řekl své choti: „Zdá se mi, že bude vše marné. Jsem rád, že není mou dcerou.”\nLady Grace psala druhého dne siru Wardovi. Tím začala bouře.\nJeště nikdy Marie neviděla otce tak rozčileného. Přepadlý, s ohněm v očích přecházel pokojem a hned zase vyčerpán usedal. Jako rozžhavené olovo hrnula se na Marii otcova slova: „Časy jsou mnohem horší, než za zesnulé královny Alžběty. Jakub Stuart zuří, vydává nová prohlášení vůči katolíkům, takže jsou úplně vydáni na milost každému člověku zlé vůle. V noci jsou lidé bouřeni ze spánku, horda pacholků přehází všechno zařízení, probodává tapety a koberce, pátrajíc po věcech, jež by měly vztah k víře katolické. Pak si vezmou, cokoliv se jim líbí, a běda tomu, kdo by se ozval! Majetku zbavení lidé přicházejí žebrat.” Kolik on sám živí ze svých bývalých nájemců, místo aby oni jemu platili nájemné! Přišli o dobytek, zásoby, takže musili své selské usedlosti opustiti. Lid utíká z vesnic do lesů a stěhuje se na sever, aby ušel tyranii. Mnozí pochybují, zda katolíky Bůh opravdu neopustil, nemají-li ti druzí snad pravdu. „A Bůh, Marie, mlčí! Komu můžeme zazlívat, když odpady se množí?”\n„Ano, je pravda, že mnozí z mladých šlechticů a snad polovina mužů našeho rodu je mezi nimi, že se tajně scházejí k nočním poradám, aby učinili tomu řádění konec. Ale já jsem věrný poddaný králův, proto nesouhlasím s násilím a jako křesťan se rozhodně stavím proti krveprolití. Znám však jinou cestu, Marie. Cestu klidného vývoje našich práv. Ty mi však musíš pomoci, jen na tobě vše závisí!”\nMarie zvedla své umučené oči. Ubohý, ubohý otec, jak zestaral! A ona ví, že mu i tu poslední naději musí zlomiti. Nelze jinak, i když při tom srdce puká.\nZda-li zná lorda Nevilla? Ano, vzpomíná si na jeho úzký, duchaplný obličej. Je dědicem ohromného majetku a touží po ní, aby ji učinil matkou mocného katolického rodu. Tímto sňatkem by se katolická práva posílila, protože lord Nevill u krále mnoho znamená a jeho bohatství budí králův respekt. Po této stránce je Jakub Stuart slabochem.\n„Uvaž, Marie, že lord Nevill je dozrálý muž a v jeho letech se dává srdce trvale, věrně. Je poslední nadějí katolické Anglie.” — — —\nMarie klečela v kapli děsem ztrnulá. Těžce oddychovala, myšlenky jako mlhy se jí válely bolavou hlavou. Ne, takovou chvíli by dvakrát nesnesla!\nJejí obrazivost je jako ochromena, nemůže se zbavit posledních vjemů. Vidí otcův kamenný výraz, jeho oči, které se jí zříkaly — slyší hlas, rozpoutaný jako vichřice: „To je tedy tvá zbožnost, tvá láska k rodičům, tvá poslušnost!” a smích jako pila ostrý přerušuje její vzpomínky.\nSama neví, odkud vyšel; z jejího srdce nebo se někdo, snad ďábel sám, s rozkoší utápí v jejím bolu?\nNikdy by si nepomyslila, že duchovní život může býti tak těžký. Toužila po kříži a dostalo se jí víc, než může unésti. K otci se chová jako by neměla citu a lordu Nevillovi, k němuž má všechnu úctu, láme život.\nVí však bezpečně, že nejedná z vlastní vůle. Uprostřed bouře cítí klid z přítomnosti něčeho, co nedovede vyjádřiti. K tomu kompasu vnitřního života volá: „Bože, buď milostiv ubohé hříšnici!”\nSir Ward druhého dne odvezl dceru do Londýna, kde Otec Holtby, dávný rodinný přítel, měl Marii přiměti k povolnosti.\nStarý úctyhodný misionář vyložil Marii krátce, že poslouchati je víc než obětovati, proto chce-li projeviti vděčnost Bohu a prospěti svým souvěrcům, jest její svatou povinností, aby svolila k sňatku s lordem Nevillem.\nPak sloužil mši sv. za dar osvícení a poznání vůle Boží.\nMarie prosila, aby tentokráte bojoval za ni Bůh sám. Byla bezbranná, nezbylo jí nic, než modlitba. — Zapomněla na své okolí, až ji vrátil smyslům čísi pláč. Trhla sebou a udiveně pohlédla na Otce Holtbyho, který neutěšitelně vzlykal: „Mé dítě, jsem velký hříšník — po proměňování jsem převrhl kalich s Krví Páně — a při tom jsem uslyšel hlas — přísný, hrozný: Chraň se, abys nezvrátil ještě druhý kalich, který jsem si připravil k oběti v srdci své vyvolené!” Nyní vím, dítě, ze úmysly Boží jsou jiné, než plány lidské. Přičiním se ze všech sil, abych ti urovnal cestu, po níž máš kráčeti za hlasem Páně.”\nBoj je skončen. Marie stojí na zádi lodi a dívá se na mizející břehy vlasti. Tam zůstal její otec, matka, sourozenci. Otce již asi nikdy neuvidí, byl tak pobledlý, unavený. Bez trpkosti se loučil, ale přemožen útrapami posledních let zlhostejněl. S tupou, nevyplakanou bolestí vstoupila Marie na palubu lodi.\nVlnky hrály tisíci odlesky. Široširý vodní prostor dýchal svěží vlhkost, vábil neodolatelně oči, uklidňoval, sliboval...\nMarie přivřela víčka: „...každý, kdo pro jméno mé opustí dům nebo bratry — nebo otce . .. stokrát více dostane a život věčný zdědí.” — Něco jemného, tklivě krásného se uvolnilo v jejím nitru, stoupalo vzhůru a zaplavilo všecku bytost.\nSlzy jí proudem stékaly po tvářích na ruce, kde je vítr vyssával. Lidská přirozenost dobyla svých práv, Marie usnula.\nTak tedy vypadá katolický stát! Marie se bystře rozhlížela. Domy ozdobené ve štítech sochami svatých — procesí s vlajícími korouhvemi, zástupy lidu, kněží, řeholníků a řeholnic v podivných čepcích. Chrámy otevřené, takže je širokými dveřmi viděti přímo na oltáře, plné světel, lilií a růží. Radost a nová chuť k životu pohnula Marií. Ptala se po anglickém semináři.\nByla to velká, nová budova s umělecky vypracovaným portálem, nad nímž trůnila Panna Maria. S dopisem od Otce Holtbyho v ruce překročila práh hovorny.\nPřivítal ji kněz menší postavy, bystrých očí. Čeká prý na ni již dlouho on i Matka abatyše, která zároveň vzkazuje, že může okamžitě nastoupiti, jako sestra laička v klášteře klarisek. Chorových sester je zatím nadbytek. Bude pro ni snad tělesná práce vyčerpávající, ale tím záslužnější.\nPřekvapeně vyslechla Marie podivuhodnou výřečností nadaného kněze. Ale jak má všemu rozuměti, vždyť ona si dosud určitého kláštera nevyvolila?\n„Bůh volil za vás! V jmenovaném klášteře je mnoho sester Angličanek, smutno vám tam nebude.”\nTaké nebylo. Neměla času na smutek, ani pro tělo, ani pro duši.\nBrzy ráno vzala na záda koš a vydala se ulicemi města na žebrotu. Ranní vzduch byl ještě osvěžující a lidé dost štědří. Někdo dal zelí, jiný hrách, fazole, pecen chleba i velkou kytici květin pro oltář. Ohnuta pod tíží břemene, sluncem ožehnuta, upocená, vlekla se pak domů. U fortny složila náklad, stojíc, snědla svůj ubohý oběd a pak šla žebrati znovu. Odřená ramena pálila, nohy bolely. Ale co plátno. Řeholní stav je svatý stav a poslušnost je jeho základem.\nJe pravda, že Matka abatyše řekla: „Vím, že žebrota není přiměřeným zaměstnáním pro sestru Marii, ale blaho kláštera vyžaduje, aby zatím na svém místě zůstala, protože lidé příjemné a pokorné sestře projevují více štědrosti než jiné.”\nTy hrozné noci v cele Mariině! Čtyři vlhké stěny a krátké lože, na němž pro tělo nebylo odpočinku. „Můj Bože, to má býti duchovní život? Kde nabrat síly a látky k rozjímání, když je mi i možnost posilujícího spánku odepřena?” I myšlenky ji bolely.\nNejhorší však byli lidé. Dokud neuměla francouzský, mohla se na svých cestách zaměstnávati v nitru Bohem. Časem začínala rozuměti i mluviti, což se jí stalo novým utrpením. Ona, dáma ze šlechtického rodu, zvyklá na jemné způsoby a rytířské chování svého okolí, se ocitla najednou mezi lidmi ulice. Snad nebyli zlí a nechtěli ji zahanbovati, ale ve své prostotě a přirozené tvrdosti rádi vháněli Marii krev do tváří tu vtipem, jinde otázkou, že zmateně utíkala tím krásnější ve své uražené cudnosti. To vše jí jen přidalo popularity. Koše ani nestačily, proto byla Marii přidána na pomoc sestra Jaquelina, zdravá, červenolící dcera rybářova. - Ach, toho nekonečného povídání! Celou cestou hlasitě myslila, vzpomínala a všechny zrakové vjemy převáděla okamžitě ve slova. Když se večer vrátily, ještě s řečí nebyla hotova.\nJe pravda, že sestra Marie byla v klášteře ctěna, mluvilo se o její pokoře i ve městě a sestra Jaquelina byla přesvědčena, že Marie je omilostněnou světicí, která obcuje i s anděly.\nKdykoliv Marie promluvila, obracela k ní svůj plný obličej, očima se zavěsila na její rty a poslouchala s tak zřejmou zvědavostí, že Marie se stěží ubránila úsměvu. Co řekla, to bylo Jaquelině svaté. Byla by za pravdivost slov své spolusestry šla do ohně. „Zítra nepůjdeme nikam”, řekla jednoho dne sestra Jaquelina. „Přijede generální visitátor, bude jistě i s vámi mluviti. Je sice Španěl, ale umí anglicky a věnuje vždy zvláštní pozornost sestrám Angličankám.”\nByl ještě vyšší než Marie, pomalý v řeči i v pohybech. Z jeho tváře se nedalo téměř nic vyčisti. Každé hnutí v očích přikrýval těžkými víčky.\n„Je velmi namáhavé pro ženu, která nebyla zvyklá tělesné práci, má-li se hned prvého dne postaviti k prádlu pro sto nebo více sester, umývati nekonečné chodby nebo štípati dříví. Já jsem mladá a dovedla jsem se již svému stavu přizpůsobiti, cítím však s ostatními ženami svého rodu, jichž sem stále mnoho z Anglie přijíždí. Přišly jsme s touhou zasvětit svůj život modlitbě a rozjímání. Jak se však může mysl uvolniti, je-li tělo všecko bolavé, a oči pálí horečkou, že konečně z toho i duše onemocní? Pravda, vše se dá unésti jako kříž, pod nímž se denně bolestně padá. Je to však smysl řeholního života utloukáním těla vypěstovati otupěle trpělivou duši?”\nJeho oči vyslaly hřejivé paprsky. Mariino rozbušené srdce se uklidnilo. Pak řekl: „Vy jste, sestro, dosud slavných slibů nesložila, jste tedy volná. Vyberte si jiný způsob života, jinou řeholi, kde byste mohla chváliti Boha podle hlasu svého srdce. Budu-li vám moci v něčem prospěti, učiním to s největším potěšením. Obraťte se vždy na mne!”\nPak následovala bouřlivá konference s duchovním vůdcem kláštera, s abatyší a novicmistrovou. Generální visitátor měl mnoho důvodů k výtkám.\nSestra Jaquelina, která jako obyčejně věděla vše první, běžela do Mariiny cely zvěstovat, co se právě přihodilo. Zůstala však státi na prahu s otevřenými ústy, v nichž uvázlo první nachystané slovo. V tmavém koutě klečela Marie s pažema rozpjatýma, s tváří oblitou bílým světlem.\nRychle zavřela dveře a poklusem spěchala s druhou, ještě zajímavější novinkou za sestrami. Vždyť ona věděla, že Marie je velká svatá! Teď to dokáže těm, které pochybovaly. — —\nZa několik dní kráčela bruselskými ulicemi štíhlá, nápadně hezká dívka. Stručně vyložila generálnímu visitátorovi své plány. Chce založiti klášter anglických klarisek. Prosí jen o vlivnou přímluvu na příslušných místech. Finančně je ústav zajištěn, protože při vystoupení z kláštera dostala své věno zpět a to stačí na zakoupení budovy v okolí Gravelinu.\nAle nešlo to tak hladce, jak se domnívala. Bylo třeba svolení mnohých prelátů, jejich dobrozdání, která udíleli po nekonečných audiencích, při nichž byla nucena s vyčerpávajícím napjetím odpovídati na rafinované otázky, které ji duševně takřka obnažovaly.\nJinde ji nechali hodiny čekati a pak jí bylo řečeno, aby přišla po druhé. Podobné obtíže stíhaly i sestry, které měl její klášter shromážditi. I ve snách vystupovala Marie po schodech, jež se před ní jako z klubka odvíjely, v šatech plných prachu a inkoustových skvrn stála pojednou před církevními hodnostáři, kteří jí citovali paragrafy ...\nKonečně bylo dosaženo cíle. Zahrada Boží se zazelenala. Ticho bylo na chodbách nového kláštera, takové slavnostní a sladké. Jako by v něm člověk vdechoval smysly rozprášenou vůni extasí. Rehole sv. Kláry byla zachovávána v původní strohosti. Jedlo se pouze jednou denně, maso však nikdy podáváno nebylo, ani ne nemocným. Sestry se oděly v hrubě tkané habity, spávaly na slámě nesvlečené, aby o půlnoci, stříbrným hlasem zvonku probuzeny, vyzpívaly první chvály Bohu.\nMarie byla šťastna; tak nevypověditelně šťastna! Všechny trampoty zůstaly jakoby do moře vrženy a ona žila na ostrově štěstí. Mír, o kterém svět za fortnou klášterní ani v nejžádoucnějším útvaru života neměl potuchy, ssála a vydechovala jako vzduch.\t—\nSestry pilně pracovaly a Marie mezi nimi. Pojednou se jí ruce zachvěly, duše jakoby vymrštěna mimo prostor, v mlhavém světle, kterého oči neviděly, poznala svůj osud: „Vyjdeš odtud!”\nPolo v mrákotách se potácela s ostatními novickami do choru. Ó, kdyby mohla jistotu vnitřního poznání rozvrátit, zeslabit!\nMatka představená ji pobouřeně vyslechla a její pohled byl tvrdší než slova. Což nemá dost jednoho dobrodružství a pomluv, které jí vynesla cesta do Bruselu? Sama bez doprovodu jako muž vyjednávala s úředníky i s vladařem. Nevydala v posměch svoji dívčí čest? A teď si zase ve své fantastické, těkavé povaze chce namlouvati vyšší poslání! Či jí není řehole sv. Kláry dost přísná? Patrně jí nezachovávala, proto se stala hračkou ďáblovou. Ano, pokání, modlitba a půst ji brzy vyléčí z její vysokomyslnosti!\nMarie políbila zem a odešla. Kam se ukryti se svým ponížením? Sestry si ji prohlížejí s útrpností, společně se za ni modlí a ona víc podobna kostlivci než člověku, marně, marně tlumí hlas, který ji mučí ve dne v noci.\nŘeholní družina je tím případem zasažena ve svém klidu, všichni žijí v stálém očekávání rozhodující události. I představená uznává, že je nutno jednat, proto mírní svoji příkrost a dopřává sestře Marii klidu a zprostí ji vazby.\nKonečně Otec Lev se vyjádřil: „Můžete jiti nebo zůstati, čiňte, co je vám libo.”\nMá se Marie radovati, že je volná? Ó, kdyby věděli, jak se dusí hořkostí! Kam vlastně půjde? Vždyť tu našla milý, šťastný domov, zde po letech bojů a nejistot po prvé si oddychla, okusila trochu radosti. Sama neví, kolik dní se těšila. Ta blaženost tak rychle utíká!\nPohladila svůj hnědý cestovní plášť, věrného druha na pouti životem, a pak rychle svlékala po částech řeholní oděv. Polibky se s ním rozloučila.\nZa chvíli se mihla kolem fortny vysoká, štíhlá postava. „Můj Bože, kdo to byl? Vždyť já jsem nikoho do kláštera nepouštěla!” Vtom uviděla sestra vrátná v koutě složený habit. „Tedy ona přece odešla? Bůh jí buď milostiv!”\nNa ulicích plno slunce, májový vzduch voní květy, v koutě u zdi se popelí vrabci a kočka po nich šilhá. Dva mladí, rozesmátí lidé minuli dámu v hnědém, která spěchá jako tisíc jiných snad na trh nakoupit zeleniny, či ví Bůh sám, kam.\nMarie si přitlačila vysoký klobouk, který chránil její tajemství — ostříhané vlasy. Nemyslila na nic. Vždyť je dnes v rukou Božích jako prvého dne svého života. Čeho se tedy báti? Se statečným úsměvem na rtech zapadla v hlučícím davu.\nLoď lehce sklouzala po vzdutých vlnách. Moře bylo neklidné. Marie se ráda zadívala do závratné výše stožárů a zase zpět na palubu, která jí pak připadala tím nepatrnější v tom prostoru vod a nebes. To ji dráždilo k odvaze a rozněcovalo důvěrou v Boha; postaviti se na nejmenší plochu mezi dravé živly a jiti za hlasem Kristovým i po hřebenech vln. Nechápe, jak mohl Petr pochybovati, snad proto, že jeho srdce ještě nehořelo láskou, že více dychtilo po moci, po účasti v slávě Syna Božího. —\nTak Marii napadá, že i její situace není nepodobna chůzi Petrově po moři. Za několik hodin bude doma. Kdo ví, jak bude přivítána? A co společnost, které se nevyhne? Ti mravně nejzchátralejší první po ní hodí kamenem. Co zachrání její sebevědomí před zhroucením? Ví dobře, že vše, co právě prožila, bylo jen episodou, že vstupuje do nového údobí života, proto nesmí se dáti lidskou zlomyslností uštípati. Jedině neochvějná důvěra v Prozřetelnost ji udrží nad vodami. —\nByla přijata svými vlídně i radostně. Otec i matka dosud žili a usadili se ve vlastním paláci v Londýně. V bezprostřední blízkosti dvora bylo katolíkům bezpečněji než na venkově. Nikdo Marii neobtěžoval trapnými otázkami, a tak během několika dní se cítila mezi svými jako by nikdy nebyla domov opustila.\nPak se objevily první návštěvy. Odpovídala bez rozpaků s přímým pohledem tváři v tvář.\nS úsměvem vyslechla různá mínění dam, které se velmi moudře a shovívavě tvářily, jsouce přesvědčeny o své nepostradatelnosti v lidské společnosti. Vždyť ony věděly, že pro urozenou dívku je řeholní život velmi tvrdý! Mládí však zmoudří až po zkušenostech — proto se pranic nediví, že se Marie vrátila.\nPoněvadž Marie nic nenamítala, brzy nebylo látky k dalšímu rozhovoru o tomto tématu, nezbylo tedy dámám, než aby zavedly řeč jiným směrem, nebo se poroučely. Všechny návštěvnice si však odnášely souhlasný postřeh, že Marie se vrátila k nepoznání změněna. Její dříve smutkem zastřené oči svítily ocelovou pevností, její úsměv vábil k sdílnosti, její řeč, tímto dvojím půvabem doprovázena, byla naprosto odlišná od obvyklých salonních rozhovorů. Co slovo, to jistota. Dobře mířené šípy jakoby ji nezasahovaly. Zůstávala vždy klidnou, vyrovnanou, takže přítomné ženy-aristokratky v její společnosti nějak šedly a ty lepší, zvláště mladé dívky, s obdivem sledovaly všechny její kony.\nKdyž se společenská sezóna rozproudila, stala se Marie jejím středem. Kdekoliv se objevila, tam vzbudila zájem, který končil obdivem a přátelstvím.\nVyskytly se sice hlasy, které šeptaly, že Marie přece jen příliš brzy zapomněla na závoj klarisky, ale více jí vytknouti nemohly. I když byla postavena v čelo mladých dívek při různých slavnostech velkého slohu, zůstala vždy dámou v pravém slova smyslu, která oslňovala, ale znala váhu slov i nebezpečnost okamžiků.\nRozkoše královského dvora neměly pro Marii vnitřní přitažlivosti, hledala a také objevila něco jiného. Záhy zpozorovala, že všechna lidská srdce jsou v podstatě stejná, že žízní po trvalém štěstí, že pod nádherným úborem dvořana se skrývá unavený člověk, který touží po něčem vyšším, než je svět a jeho radosti.\nMarie dovedla vhodnou větou vytáhnouti na světlo, co její instinkt tušil. Bylo jí pak rozkoší, zatím co dav se opájel tancem, vysvětlovati svému kavalíru základní pravdy víry.\nJinde stačilo při promenádě zašeptati pod vějířem datum a místo, kde bude sloužena mše svatá. Neznala většího požitku, než když mohla uprostřed ruchu a slavnostního veselí v koutě salonu sednouti na pohovku s člověkem hledajícím království Boží.\nS úspěchy, které den ke dni se množily, rostla i její odvaha. Jako by pronikala srdce lidská, s takovou jistotou přistupovala k těm, v nichž tušila katolíky ať již veřejně odpadlé, nebo zastrašené a lhostejné. Burcovala jejich svědomí, s ohněm zapalovala odvahu, které bylo ještě stále potřeba těm, kdož se zúčastňovali bohoslužeb. Zprostředkovala styk s kněžími a námitky vyvracela svými prohloubenými vědomostmi jako theolog.\nBrzy měla kolem sebe družinu dívek šlechtického stavu, s nimiž podnikala s neutuchající energií lov na lidské duše.\nJiž jí nestačil revír u královského sídla. Navštěvovala i londýnskou periferii a rozsévala dobro hmotné i duševní. Kde bylo potřebí, přiváděla kněze, aby maličké křtil a vyučoval, snoubencům žehnal nebo zpovídal a podal Tělo Páně. Na život a na smrt by za ní její chudí šli. Svou odvahou strhovala všechny, ale opatrna dovedla také býti. Když jela ve společnosti koňmo na procházku a nějaký ubožák jí chtěl chvalořečí, jež by vyzradila všechno, projeviti vděčnost, trhla otěžemi a s pokrčením ramen unikala nebezpečí.\nŽivot v Londýně byl Marii velkým dobrodružstvím. Každý den přinášel nové zprávy o rostoucím životě náboženském, nutil k nebezpečným pochůzkám a při tom dovoloval užívati pracujícím duším z nevyčerpatelných milostí, které nabízí církev věřícím ve svátostech, hlásáním evangelia a hlubokých meditacích.\nMariin duch hořel a úžasně mohutněl. Její duše se slévala v jedno s Duchem Božím, který její přirozené schopnosti znásobil, takže pronikala obtíže, které jí apoštolát přinášel s nadpřirozenou bystrostí. Vždy si věděla rady a pomoci. Něco nadlidského z ní vycházelo, čistého a zdravého, že lidé k ní lnuli s neomezenou důvěrou. —\nJednoho večera seděla se svými šesti nejvěrnějšími družkami v tichém přítmí svého salonku. Na oknech visely závoje londýnské mlhy. Marie hodnotila v myšlenkách své plány do budoucnosti. Tu Marie Poyncová, přehlédnuvši rychle pět dívčích očí, jako by si od nich vyžadovala odvahy, promluvila: „Od té chvíle, kdy jsme se přidružily k tobě, Marie, poznaly jsme pravou cenu života a jeho hodnot. Proto my všechny, jak nás tu vidíš, dnes také od života žádáme něco jiného, toužíme po činnosti, která by i naše duše zaměstnávala a obohacovala vědomím užitečnosti. Jaký smysl mají nekonečné večery u plných stolů? Ty hladké rozhovory o ničem? A vdáme-li se, kdož ví, zda v zápase s prostředností nepodlehneme? Rozhodly jsme se tedy, že ti nabídneme své schopnosti i své jmění. Odejdeš-li do ciziny, půjdeme s tebou, vstoupíš-li do kláštera, budeme tě následovati, zůstaneš-li v naší vlasti, budeme i zde bojovati pro vítězství pravdy. Naši otcové jsou o všem již dříve zpraveni, a Bohu díky, že se nikdo z nich proti nám rozhodně nepostavil.”\nMarie sice tušila, že k něčemu podobnému dojde a dojiti musí, ale že by se vše odbylo tak hladce a v tak krátké době, toho přece se nenadála! Byla bez svého přičinění postavena k hotové věci, stačilo vstoupiti v loďku a odraziti od břehů. To také učinila.\nOdjela se svými družkami do Sv. Omeru, aby zařídila ústav pro výchovu dívek, především Angličanek, kterých tam bylo mnoho. Mělo se jim dostati kromě vzdělání, přiměřeného jejich šlechtickému stavu, důkladné náboženské výuky, aby se staly později i duchovními matkami nových anglických katolických rodin.\nÚstavu se dařilo. Po dvou letech čítal asi padesát sester. Byly to většinou dívky z předních anglických rodin. Mezi prvními, které opustily vlast, byla Barbora Babthorpová.\nMarně se snažila lady Grace svoji nejmladší dceru získati pro rodinný život. Všechna její praktická moudrost a vyhlášená výmluvnost se ukázala slabou.\nTěžce, velmi těžce nesla tato dáma již druhou svoji porážku. Byla zvyklá neomezeně vládnouti mezi svými, vyšlapávati jim stezky k cílům, v nichž především ona viděla nejlepší dobro svých dětí.\n„Myslíte, lady Grace, že naše představy o štěstí jiných jsou vždy totožné s jejich touhami? Mezi člověkem a člověkem zůstávají propasti, které láska může překlenouti, ale nikdy je nevyplní. V těch nevyjádřitelných a proto skrytých hlubinách duše se potkává člověk se svým Spasitelem. Tam se s Ním slévá v jedno, aby doplnil v sobě to, co v každém stvoření je nedokonalé. Jakmile si duše najde průchody do chrámu svého nitra, poznává jasněji než jiní Boha i svůj cíl v Něm. Vaše dcera, lady Grace, našla své povolání z vůle Boží, proto nemohu vám raditi jinak, než abyste jí nebránila. —\nPravá mateřská láska ustupuje do pozadí se svými sny, vidí-li štěstí dětí vzkvétat jinak. Křesťanská matka nesmí zapomínati, že děti jí nebyly dány pro ni samu, nýbrž že každý na svět přicházející člověk je určen pro Boha, aby se stal Jeho dědicem a spoluvládcem. — Voláli Bůh někoho zvláštní cestou, pak láska mateřská se i v tomto poznání má zdokonaliti tím, že se přizpůsobí vůli Boží a uskuteční dle svých možností ne své, ale Boží plány.” — — — —\nKněz již dávno odešel. Ticho šumělo kolem lady Grace. Opřena lokty o stůl bojovala o své lepší já. Druhého dne počala schystávati výbavu své dceři Barboře.\nKdyž jí dávala požehnání, zaplakala, ale s jinými pocity, než při svatbách starších dětí. Pocítila hlubší bolest i hlubší radost, jako ten, kdo vykonal vše, co povinnost žádala, a pak vyčerpán usíná. — — —\nKaždého dne vídali obyvatelé omerští průvod děvčat, který vedly ženy černě oděné do kostela.\n„Ty Angličanky jsou zvláštní osoby”, mluvilo\tse na trhu u kašny. „Oblékají se jako vdovy, žijí jako řeholnice a při tom nám vychovávají naše dcery skoro zadarmo.”\n„To je vskutku pravda”, vkládá se do řeči objemná zelinářka. „Moje děvčata vyučují jako nějaké princezny. Kde by se naše holky k takovým věcem dostaly ...” Tak a podobně zní hlasy prostého lidu chválou, jako to zurčení vodního proudu za mramorovou obrubou kašny.\n„Mně se zdá, že sdružení těch Angličanek se brzy rozsype”, míní jeden z duchovních města Omeru. „Žijí sice velmi přísně, jedí jednou denně, málo se vyspí, mají své hodiny rozjímání a společné modlitby a při tom všem prožijí většinu dne v namáhavé práci mezi mládeží.— Ale to není mastné ani slané, připadá mi, jako by si nechávaly zadní vrátka otevřena. Proč pak nepřijmou pravidla některé ze sv. řeholí ? Já si myslím, že si samy nejsou jisté, jak dlouho je zábava s dětmi a hraní si na klášter bude těšit.” Potom se střídaly v hovorně nového ústavu návštěvy. Přišli prostí mnichové, učení jesuité i mocní preláti.\nVětšinou odcházeli zaraženi a ti, kteří zvlášť kličkovali slovy, aby se vítězoslavně vrátili jako zachránci města před anglickými bludy, cítili se v tajném koutku srdce zahanbeni.\nMarie přijala každého s nelíčenou vlídností. Její odpovědi byly prosté a přímé.\nAno, zná řeholi sv. Kláry i sv. Benedikta, dokonce čtrnáct jejich chovanek vstoupilo do noviciátu benediktinek v Bruselu a v Antverpách. I stanovy sv. Terezie prostudovala, ale čeká na pokyn Boží, neboť se domnívá, že má zatím setrvati při svém způsobu života.\nI kathedrální kanovník byl udiven srdečnou veselostí, jež plnila oči a tvář sestry Marie. S úsměvem hleděla v budoucnost, ani dost málo se nestrachovala obtíží, které by jí se strany duchovní vrchnosti mohly nastati.\nKanovník opouštěl hovornu s větší obřadností než bylo jeho povinností. „Opravdu, statečná žena”, řekl si, když zamyšlen stoupal příkrou ulicí ke kathedrále. — — —\nJe zvláštní, jak lidé se instinktivně poznávají. Není třeba slov, stačí pohled, kterým se obejme tělo i duše. Tak ti nejchudší, jimž zůstal život všechno dobré dlužen, táhli se za sestrou Marií.\nShromažďovala je v kolně na obvodu města. Krmila je polévkou a chlebem, přivedla jim kněze, který v potu tváře v těžkém, výpary přesyceném vzduchu se snažil oživiti, co dávno zahynulo.\nJak byla sestra Marie šťastna, když poznávala, že i tyto, hmotnou bídou ztrápené duše se stávají schopny byť slabého, ale přece jen křesťanského života!\nPozdě večer, doprovázena dogou, vracela se křivolakými ulicemi města domů.\nMezi vysokými štíty blikaly hvězdy a svati ve svých výklencích se usmívali. —\nJe možno představiti si život mocnější, rušnější anebo nebezpečnější? Jako královna prochází ztichlým bojištěm — těší se z vykonaného díla — těší se na sestry, které na ni čekají s dychtivostí a snad i s novými návrhy.\nKdyž odložila plášť a rozhlédla se po svých nejvěrnějších, září jí zpod dlouhých řas přemíra štěstí.\nJak je možné, že tu s ní sedí Kateřina Schmitová? Ta statečná dívka, která zkrotila každého koně a tančila jako Salome!\nJak to, že Marie Poyntzová, jež oslňovala v salonech duchaplností, se rozhodla zrušiti zasnoubení, které z ní mělo učiniti první dámu londýnské společnosti?\nVedle ní sedí Zuzana Rookwodová, stále půvabná jako bývalá dvorní dáma — a tam se usmívá Jana Brownová, vždy především praktická, proto teď tak znamenitá správkyně společného majetku ... Všechny je duchem objímá a celuje. „Moje milé, drahé sestry”, šeptají její zvlhlé oči. Co šly sem všechny hledat?\nJistě nic z přirozených hodnot světa. Nevěděly, jdou-li vstříc výsměchu nebo bídě. S obojím se sice setkaly, ale dnes poznávají, že nejsou nadarmo na světě — že našly život v nejširším slova smyslu. — — —\nPřišel podzim, plískanice a mlhy. V pensionátě se rozšířila spála. Sestra Marie byla mezi prvními postiženými. Lékaři krčili rameny, naděje téměř nedávali. Zdrcené sestry dlouho do noci klečely v kapli a bděly, aby uprosily nebesa.\nSestra Winifred přecházela s růžencem v rukou předsíní sálu pro nemocné. Oknem bylo viděti zčernalé větve a déšť bubnoval do okenic. Dusné ticho padalo ze všech koutů pokoje.\nNáhle se sestře zdá, že slyší hlas nemocné. „Snad ubohá zase blouzní”, myslí si a potichu pootevře dvéře. - Marie sedí v póze jako by naslouchala, bledá, s očima plnýma světla. „Již umírá a vidí Pána”, zakvílí v srdci Winifred. Nemocná se však klidně otočí a kyne jí.\n„Wini, Bůh nám prokázal velikou milost — již znám naši cestu. Před chvílí mně přestala horečka, a když jsem v tom oddechu chtěla děkovat Pánu, uslyšela jsem náhle hlas, zřetelný a pevný: „Přijmi pravidla Tovaryšstva Ježíšova. Otec generál se bude zdráhat. Jdi však bez bázně k němu!”\n„O, Wini, víš, jaký kámen mně spadl se srdce?” a spíná ruce v němém díku.\n„A ty chceš opravdu všechno provésti?” „Ale Wini, pochop přece, že to musí činiti Bůh sám, já budu jenom jeho nástrojem!”\n„Teď mi však dopřejte ještě odpočinku —cítím, jak se uzdravuji.”\t—\n„Ďábelské pokušení, sestro!”\n„Víte, Otče, že i židé řekli: Belzebubem vyhání zlé duchy.”\n„Svatý Ignác nám výslovně zakázal, abychom se zabývali vedením ženských klášterů.”\n„Proto jsem asi dostala ono vyzvání já a ne vy, Otče!”\nSlova za slovem, věta za větou se křížily jako meče. Konečně se Otec Leo vzdal: „Pište si tedy do Ríma!”\nMarie sedla a psala. Dopis ověšený mnohými pečeťmi se octl v zavazadle anglického agenta, který jej odevzdal sv. Otci. Bylo to na jaře roku 1616.\nOdpověď byla příznivá. Biskup omerský dostal příkaz, aby společnost anglických panen vzal pod svoji ochranu. Uvidí-li se bohaté plody jejich činnosti, zařídí sv. Stolice další.\nPříštího roku zakládala Marie v Lutychu, na žádost správy města, nový ústav.\nJest psáno: „Nikdo není prorokem ve své vlasti.” I sestra Marie měla pocítiti pravdivost těchto slov. Anglie první zvedla proti ní prak.\nSekretář sv. Officia v Římě četl zachmuřen dopis. Pak jej položil mezi akta, která povážlivě rostla. Kolik žalob již musil pročisti o „wardiankách čili jesuitkách, které se potulují světem, aby kázaly ženám evangelium”, tak posměšně i zlobně o nich psali i vlastní krajané! „Ale což, je-li vskutku pravda, že přijímají od svých kavalírů dary, že si dávají hráti dostaveníčka, že se spolčují s protestanty? Bylo by věru nejmoudřejší je rozpustit. Vždyť ještě nic dobrého o nich neslyšel”, myslí sekretář a unaven svazuje akta.\nMarie již delší dobu pozorovala, že spokojenost a klid z duší sester mizí. Tušily jakousi otravu v ovzduší. Situace se nedala déle tajiti. Svolala všechny a přímo jim vyložila vnější i vnitřní nebezpečí, která je mohou každou chvíli  zdrtit.\nV Lutychu se sestry rozdvojily. V čelo těch, které ztrácely hlavu, poněvadž schválení stanov z Ríma nepřicházelo, postavila se sestra Praxedis. Svými visemi a mystickými sny chtěla dokázati, že vedení ústavu má býti sestře Marii odňato a předáno jí.\nMarie však zahořela bojovným duchem. „Ať tedy sestra Praxedis napíše své plány, jež ukáží, v jakém duchu chce společnost vésti. Já přiložím svoje a církev rozhodne, které z nich nesou Boží pečeť!”\nSestra Praxedis svolala soud Boží. Náhle onemocněla a ještě téhož večera zemřela. Opustila svět s přiznáním, že její vise i odboj byl plodem vlastní vůle. Hrůza schvátila družinu nad bezprostředním zásahem vyšší moci. Pokorně vložily sestry své osudy v ruce vyvolené Matky Marie.\nNápory zvenčí umínila si Matka udusiti v samém středu. „Wini, nachystej vše potřebné na cestu do Ríma. Bylo by marné hájiti se písemně tam, kde nás nikdo nezná, kde nemáme jediného přítele. Dokážeme na místě samém, jaké jsme a co dovedeme!”\nJeště před odjezdem získala Marie přátelství muže, jehož vliv otřásal vůlí evropských vladařů. Byl to karmelitán Dominik de Jesus a Maria.\nPo vítězství císařských vojsk na Bílé hoře vracel se do Francie. Cestou onemocněl, proto zůstal v Trevíru na zotavené, jsa hostem biskupovým.\nSláva ho však předcházela. Prozíraví diplomaté jej navštěvovali a hrdé kněžny, jejichž zájmy zaplétaly politické situace, pokorně si vyprošovaly jeho rady, zatím co sv. Otec Řehoř XV. jej netrpělivě očekával v Římě.\nVyprávělo se, že Otec Dominik čte v lidských srdcích i tajné myšlenky, proniká budoucnost a mezi žoldnéři se šeptalo, že se mu i koule vyhýbají.\nVzrušeně čekala Marie před celou slovutného řeholníka. Pro nával návštěvníků byly v předsíni vysazeny dveře. Konečně stanula mu tváří v tvář. Zůstala poněkud překvapena. Uviděla křehkého, vyhublého starce, v jehož bílém obličeji žhnuly černé, pronikavé oči.\nNemilosrdně ulpěly na Marii, jako by se jí zabodávaly až k samému srdci.\n„Viděla jste již neopeřené havraní mládě?”, tázal se Otec Dominik. — „Takový je dosud váš ústav. Ale buďte klidná! Vy jistě vzlétnete, vysoko vzlétnete.”\nRozradostněna tímto ujištěním, vrátila se Marie mezi své. — — —\nByl Štědrý den. Po silnici kráčelo několik poutníků. Nikdo z nich nemluvil, Rozměklé meze a šedivá oblaka zvyšovaly melancholii římské campagne.\nJack Morris, příbuzný Marie, který se dámám nabídl za průvodce, starostlivě pozoroval bledou tvář Matky. „Co se s ní jen děje? Vždyť byla během cesty plna humoru, vtipem rozprašovala trampoty cestování, a teď, když se blíží k cíli, děsí nás svou zamlklostí. Co zlomilo tu krásnou a statečnou ženu?”\nSrpek měsíce proplul jemnými mraky, osvětlil římské hradby, za nimiž vyšlehly matné siluety nespočetných věží.\nŘím”, vydechla Marie a klesla k zemi, aby ji políbila. Potom, jako od temných přízraků osvobozena, obrátila se na své sestry a se známým úsměvem řekla: „Pojďme, děti!” a první prošla ohromnou branou.\nŠum a křik v ulicích věčného města působil na poutníčky tísnivě. Stáli uprostřed toho lidského víru, nevědouce kudy kam. Než nalezli anglický ústav, kde měli přenocovat, byly ubohé ženy polomrtvé. Svatá, milosrdná noc, která uklidní a dopřeje odpočinku tělu i duši!\nDruhý den nastaly pochůzky s doporučujícími dopisy. Sv. Otec přijal Marii již na sv. Štěpána. Se zájmem pohlížel na klečící ženu a když ji vyslechl, promluvil: „Vaše dílo je vší chvály hodné, těší mne, že tolik žen mu zasvětilo své schopnosti.”\nPlna radosti se vrátila Marie mezi své: „Ach, sestry, nikdy bych si nebyla pomyslila, že najdu u sv. Otce takové pochopení.” Bohužel, neměla v některých věcech přece tolik zkušeností, neznala složitosti římského papežského dvora.\nNepřátelé však nesložili zbraní. Vtáhli i do Říma, aby tam působili na veřejné mínění.\nBrzy se lidé ohlíželi za Matkou Marií, kdekoliv se objevila se svou družinou. To prý jsou ženy, které káží na ulicích, navštěvují rodiny, aby zpovídaly a dávaly rozhřešení, ano, některé jsou prý i tajně vdané. — — —\nBylo to nesnesitelné. Jack Morris věděl ještě víc, proto se vrátil jednoho dne zkrvavený. — Dlouho ležel v horečkách a z blouznivých výkřiků poznala Marie, pro čí čest se bil.\nV této beznadějné situaci začala Matka uskutečňovati své plány. Zařídila školu a vyučování.\nVlna odporu pomalu klesala. Ti, kteří přišli, nebo posílali své děti do školy na zvědy, nemohli nic vytýkat. I duchovenstvo, s počátku nedůvěřivé, sledovalo příznivé výsledky úmorné práce pěti sester. Kardinál Bandino, předseda sv. Officia, se vyjádřil: „Kdyby mi moje vysoké postavení dovolovalo, věřte, že bych byl dávno před tou ženou poklekl a vyprosil si její požehnání.”\nKdyž byl římský ústav schopen samostatného života, odcestovala Matka Marie do Neapole, aby i tam vzdělávala dívčí mládež.\nSbírala děti na ulicích, špinavé, ubohé tvorečky, kteří neznali nic jiného, než jíst a povalovat se na slunci. Byla s nimi nadlidská práce a nijak hmotně odměňovaná. Matka Marie viděla, že finančně dlouho nevydrží. Peníze, které jí přicházely z Říma a Lutychu, nestačily ani na nejnutnější. Šaty se sester takřka padaly a z postů dobrovolně udržovaných staly se nucené. Přece však bylo nutno vydržet, aby pověst o úspěších vyučování přivábila dcerky vznešených rodin, které mohly vzdělání svých dětí úměrně honorovati. I toho se časem Matka dočkala. Ústav byl zachován a zkvétal.\nPak si vyžádal sestry pro své město arcibiskup z Perugie. —\nMarie byla slavnostně přivítána duchovenstvem i městskou radou. Tak aspoň jednou se dostalo Marii a sestrám bolestně zaslouženého uznání, které jim svět tvrdě odpíral.\nMatce bylo sice dopřáno trochu klidu, ale začínala pociťovati následky svého strastiplného života. Hlava ji stále bolela, ani líbezné vánky Perugie jí neskýtaly úlevy, ba přidaly se žaludeční křeče.\nSvět střídal v překotném tempu lidi, hodnosti, život a smrt. Sv. Otec zemřel a jeho nástupcem se stal Urban VIII. Zuzana Rookwodová odešla na věčnost a Winifred přejala vedení neapolského ústavu. Válka s Německem zaměstnávala Řím, takže na vyřízení záležitostí Matky Marie nebylo ani pomyšlení.\nJela tedy do lázní léčit kaménky.\nStařičký kardinál Trescio ji kdysi poprosil o modlitbu za své uzdravení. Ráda slíbila a vskutku hned na to se tělesný stav kardinálův podivuhodně zlepšil. Zpráva o tom se bleskurychle roznesla a milí Perugiané, snad trochu lehkověrní, pozdravovali Matku Marii jako svoji svatou, která k jejich cti a slávě se usadila mezi nimi.\nS úsměvem vzpomínala na to i ono. Její cituplné oči hladily všechnu hýřivou krásu rozkvetlých oleandrů a jasnou zeleň niv, odkud zaznívaly tóny pastýřských šalmají.\nSedávala ve stínu oliv a dívala se na bílé plachetnice, plující v jasu ranního slunce. Rozjímala, jak veliký dar je život, jak šťastný jest ten, kdo jím projde neposkvrněný, prost jeho nánosu, který duši v ideálním snažení ochromuje. Pak blahořečila Bohu za svoje bytí. Neměřila svých skutků — vždyť, co je velké před Pánem? Myšlenka, čin, ponížení nebo sláva? On je první a poslední — počátek bez počátku a konce — z Něho a k němu spějí všechny věci. — — —\nVrátila se osvěžena na bojiště.\nPo hodinové audienci u kardinála Barberiniho pochopila, že Řím je příliš zatížen lživou propagandou jejích nepřátel, že je příliš opatrný, aby schválil nové metody, které měly raziti v celém světě a především v Anglii, kde by se byly nejlépe uplatnily, cesty věčným pravdám evangelia.\nBojovala vší mocí svého ducha, prosila pokorně a úpěnlivě: „Eminence, myslím, že dnes a stále bude záviseti osud království Božího na odvaze jednotlivců. Vždyť Kristus přišel na svět rozhodit oheň a chce, aby hořel!”\n„Odvaha? Domníváme se, že to slovo přeceňujete. Nám se příliš nelíbí. Bůh vás posiluj, abyste našla Jeho svatou vůli!” Pak se těžce zvedl, aby požehnal chvějící se ženě u svých nohou.\nSnad by si byl rád s ní vyměnil místo. Kdož ví? Matka Marie aspoň výrazu jeho tváře neporozuměla. —\nV tiché kapli Panny Marie voní lilie. V záři svící a zlata trůní Nejsvětější. Proud, ba víc než proud, široká řeka duchovní radosti vytéká po světelném paprsku z bílého Krista a plní srdce Matky Marie. Ta se usmívá, okřívá — jásá — a v hlubinách své vykrystalisované bytosti šeptá:\n„Ano, Pane; vždyť já již nejsem vůbec unavená!\nKdyž druhého dne byl Matce doručen dekret, jímž se rušily její italské ústavy, přijala jej s majestátním klidem. Podařilo se jí ještě zrušení odsunouti a mezitím si připravila cestovní zavazadla. Odjede se sestrami do Německa; tam doufá nalézti dostatečný životní prostor. — „O, ty svatá, hebká vánoční noci! Zase tě prožíváme v nejistém očekávání věcí budoucích”, myslí si Marie a vzpomíná, jak přesně před pěti lety stanuly před hradbami Říma.\nKolem vysoké kupy zasněžených stromů a blízko na obzoru rýsuje se Feldkirchen. Po cestách poskakují světla, jak lidé, jdoucí do kostela, pohybují lucernami.\n„Ach, Bože, svetlo a teplo ...!” myslí si Jack Morris a již vidí světnici s velkými kamny, v nichž voní smolné štípy ... Vločky však zase poletují a ticho roste od země až k sněhovým oblakům. — — —\nKostel byl již liduprázdný, když farská hospodyně přistoupila ke klímajícím poutníkům, aby je pozvala na večeři.\nJaká blaženost, po dvouměsíčním slézání zasněžených Alp opět jednou zasednout k pořádné chutné večeři! Poutnice hovoří, Jack Morris se spokojeně usmívá a mazlí se s vypaseným kocourkem. Jen Winifred se nepokojně dívá po dveřích.\nV studené chrámové lodi blikotají plaménky voskovic. Před jesličkami klečí ztrnule Matka Marie, bledá, s očima široce rozevřenýma. Neslyší, že farská hospodyně k ní mluví. Ta náhle pochopí, že se tu děje něco tajemného, proto položí před Matkou domovní klíč a odchází.\nPůlnoc minula. Sníh obroubil římsy, posypal gotické květy a na kříže navršil bílé čepičky. Matka si prošlapovala cestu k faře. Promrzla až na kost, sotva že odemkla.\n„Matko, co je?” ptá se tlumeně Winifred. „Modlila jsem se za spásu Anglie, Bůh mi však ukázal víc, než moje lidské srdce může unésti. Kdybych věděla, že mne Bůh miluje tak jako našeho nešťastného krále, snad bych zemřela radostí. Kolikrát k němu hlasem svědomí promluvil, kolikrát mu vnějšími událostmi naznačil pravdu. Ale, má drahá, svobodná vůle jest hrozný dar; ta umožňuje člověku, aby se vzepřel i Bohu.”\nOkna byla zalita mrazem a již svítalo, když konečně Matka usnula.\nRáno vědělo celé město, že na faře hostuje svatá žena se svým průvodem. Zástupy se tísnily přede dveřmi s prosbami a dary. Musila rychle odjeti, avšak získala zde jednu duši, jež ji již neopustila. Byla to městská dcerka Anna Grűnwaldová.\nKdyž se blížili k Mnichovu, otázala se náhle Matka sestry Anny: „Co je to Anger? Není tam klášter sv. Jakuba?”\n„Ano, Matko, ale jak to víte, vždyť jste tam nikdy nebyla?”\n„Má drahá, vím jen, že se tam obě dostaneme. Ty jako řeholnice a já jako kacířka.”\nDobře, že ostatní nic neslyšely!\nÚstavy Matky Marie dosáhly v Německu netušeného rozvoje. V Mnichově, Kolíně a v Trevíru byly všechny učebny přeplněny a císař Ferdinand II. žádal o založení škol ve Vídni.\nNeapolský noviciát, který byl zbytkem zrušeného ústavu, nestačil dodávati a vychovávati dorost. I dvě stě nových sil by byla Matka v době rozkvětu umístila.\nNejrušněji bylo ve vídeňské škole. Přes čtyři sta chovanek pracovalo v učebnách, hotovilo skvostné ruční práce, cvičilo se ve zpěvu a především v latině. Matka Marie kladla největší důraz na zběhlost v této řeči, aby dívky rozuměly liturgii a proto mohly dáti jednou svým dětem hlubší náboženskou výchovu než měly generace předcházející. V nedostatku náboženského vzdělání viděla příčiny rozmachu reformace.\nBrzy se přihlásila o školu také Bratislava. Nával žaček byl překvapující a dílo bylo korunováno mnohými konversemi. Matka rozradostněna tak překotnými úspěchy prohlásila: „Kdyby katolíci žili dle své víry, mohl by císař dovoliti i svobodu vyznání, protože ostatní církve by většinu svých příslušníků ztratily.”\nCísař zval Matku často k audiencím, při nichž býval přítomen hrabě Althan. Ten hovoříval o náboženských pomerech v českých zemích a důtklivě varoval mocnáře před násilným řešením těchto otázek.\n„Proč nalézají, Vaše Veličenstvo, sektářští kazatelé tolik vděčných posluchačů? Bylo by to možné, kdyby se českému lidu, jehož hluboce náboženská mysl touží po duchovním nasycení, hlásala plnost křesťanských pravd nadšenými katolickými kněžími?”\n„Úplně s vámi souhlasím”, vpadla živě do rozhovoru Matka. „I naší první zásadou je, abychom nikdy nebraly lidu, k čemu lne, dokud mu nemůžeme dáti náhrady vskutku cennější a lepší.” „Výborně, ctihodná Matko! Jsem šťasten, že nalézám ve vás tak znamenitého spojence. Nabízím vám v Praze svůj dům. Věřím, že tím ušetříme Jeho Veličenstvu tři pluky vojska a česskému lidu mnoho slz a násilností.\nMatka Marie odjela tedy do Prahy. Bylo to v květnu. Překvapena prohlížela krásu města, jež staletí tvořila a které vláda velkého esteta, císaře Rudolfa, učinila pokladnicí výtvarného umění všech kultur a věků.\nKřehké i monumentální paláce se ztrácely v jiskřivé zeleni májového jitra; strahovské stráně tonuly v záplavě květů a nad prejzovými střechami zněl hlahol zvonů z nespočetných věží. „Jak je jen možné, že to město, kde téměř každá ulice má svůj kostel nebo kapli, bylo a je stále přechovavatelem tak mnohých bludů?” To opravdu Matka nechápala, ale těšila se tím více na práci v tom záhadném městě na březích Vltavy.\nBohužel, kardinál Harrach rozhodl jinak. Nedůvěřoval novotám vůbec a tím méně církevně neschváleným. Cožpak není vyčerpán v boji s luterány a kalvíny, může si zaváděti jako své pomocnice ženy, které z Itálie předchází pověst kacířek?\nKdyž bylo Matce oznámeno smýšlení kardinálovo, povzdechla si smutně: „Jak se má šířiti na světě království Boží, když jeho hlasatelé a obránci si navzájem překážejí?”\nVlákna nepřízně se táhla z Prahy až do Vídně. Kardinál Khlesl, jemuž podléhaly všechny rakouské ženské kláštery, nelibě nesl, že tak významná ženská instituce se vymyká jeho pravomoci. Pozvedl proti tomu hlas až v Římě. Tím se rozvířil znovu boj o uznání stanov a existenčního práva anglických panen.\nMatka, ač těžce nemocna, musila odjeti po druhé do Říma. Byla víc podobna mrtvole než člověku, když dosáhla cíle své cesty. Sv. Otec Urban VIII. jí přiznal zásluhy, projevil obdiv nad silou jejího ducha a umožnil jí obhajobu před kardinálským sborem. To byla věc neslýchaná.\nMatka ve své řeči vyzvedla všechny obtíže, zápasy a neúnavnou energii, s níž ona a sestry se snažily hledati vůli Boží ve svém povolání. Za poslední desítiletí, které prožily v nejistotě o\tsvoje bytí, vytrpěly tolik, že všechno ostatní, co je dosud potkalo, jí připadá jako dětská hra s nemocnou panenkou. Přesto však vkládá svoji vůli, majetek i budoucnost sester do rukou církve, jejímuž konečnému rozhodnutí se bezvýhradně podrobí. Dosavadního způsobu života se však před posledním slovem autority nemůže vzdáti, poněvadž se nepovažuje za oprávněnou měniti něco v plánech Božích, jejichž nositelkou se domnívá býti.\nÚčinek řeči byl ohromující. Kardinál Borgia, který předsedal, řekl asi za hodinu sv. Otci: „Věřím pevně, že Matka Marie je nástrojem Božím, ale můj vliv je slabý proti moci jejích nepřátel, proto prosím, abych byl zbaven vedení této záležitosti.” — — —\nWinifred stála v rozpacích před Matkou. — „Že nemáme peněz na zpáteční cestu? To je snadná pomoc, Wini. Pokud neodepřeme jedinému žebráku almužny, dotud budeme hosty u velikého Božího stolu.”\nZpáteční cesta byla pro Matku požehnáním.\nPřechod přes Alpy, čistý horský vzduch, odpočinek v horských samotách v klínu lesů a vonících pastvin, působil zázračně. Vrátila se do Mnichova zdravá a statná, jako nikdy jindy. Bylo jí však také zdraví nanejvýš potřebí; očekávala zdrcující události. Čítala s rozpuštěním společnosti.\nOdjela do Vídně, aby byla blízko papežskému nunciovi a tím v nejužším spojení s Římem. Tam se jí také žilo pod záštitou císařské přízně poměrně nejklidněji. Našla opět po letech i čas k pročítání svých duchovních zápisků. Pozorovala však, že od druhé římské cesty se v jejím duchovním životě něco zlomilo.\nNenacházela již radosti v modlitbě ani v rozjímání. Marně hledala osvěžující myšlenky nebo obraz, k němuž by mohla upnouti duši a smysly a nasytiti je. Jako by putovala skalami nebo sypkou rovinou; nikde odpočinku — nikde zotavení. Ale proč jen, proč? Čím se provinila, že ztrácí citelné spojení s Bohem?\nA v této duchovní chudobě přicházeli za Matkou její mladí angličtí přátelé, dívky i jinoši, aby jim poradila, jak se vykonává nejlépe ta či ona pobožnost, které kající skutky jsou Bohu nejmilejší, jak je možno udržeti sebranost mysli a podobně.\nRáda poradila, ač sama již věru nevěděla, jak chutnají duchovní útěchy — tak daleko zůstalo vše příjemné za ní! S mateřským úsměvem provázela ty mladé postavy až ke dveřím své pracovny a myslila si: „Jak jste šťastné, děti, dokud se domníváte, že především z takových konů se skládá pravá služba Bohu!” A ona po tolikaletém, trampotami přetíženém životě se cítí nyní jako vyhnaná od prahu Božího. Musí se vší mocí přemáhat, aby nevykřikla nevděkem vůči Bohu, ale v zápětí cítí, jak pevně je k Němu připoutána, jak hluboce Ho právě nyní miluje.\nDo Vídně přijel opět slavný karmelitán Dominik de Jesus a Maria. Marie zatoužila po rozmluvě se svým starým přítelem, on jistě pochopí stav její duše. Marně však v mysli uvažovala, nenalézala slov, poznala, že je bezmocná. Když se však přece rozhodla jiti k němu, byl již Otec na smrtelném loži.\nPoznal ji ještě, s námahou zvedl ruku a kynul jí. „Temná noc”, zašeptal a hlava mu klesla do podušek. Sotva vyšla z hradu, rozhoupal se umíráček. Otec Dominik zemřel.\nTeprve večer napadlo Matce, že karmelitáni označují mystický stav duše, která se blíží uzrání, temnou nocí. Ale co jí na tom záleželo!\nV jejím nitru bylo tak zoufale prázdno, že všechna slova jí byla lhostejná, ať znamenala cokoliv. Nesla již svůj kříž odevzdaně i když byla ohnuta až k zemi. Jen Kristus sám jí mohl pomoci, jen On sám. — — —\nJiž byla zase v Mnichově. Jednoho večera byl Matce podán zatýkací dekret, který opravňoval doručitele, aby ji odvedli do kláštera klarisek u sv. Jakuba. Tam byla uvězněna jako žena, nařčená z kacířství.\nPředstavená ji nevlídně očekávala. Jak byla však překvapena, když uviděla dámu majestátního zjevu, klidnou a vlídnou. Rázem zapomněla, koho má vlastně přijmouti, a uklonila se jako bývalá dvorní dáma před svým Veličenstvem.\nMatka osaměla ve vlhké podzemní cele s výhledem na hřbitov. Ulehla na lůžko v bědném tělesném stavu. Co mohla více podniknouti? Odzbrojena očekávala konec své nemoci a smrt.\nSotva přivřela unavené oči, tu její duše jakoby byla zbavena těla, pohroužila se v sebe sama a slyšela celou svou bytostí tichý hlas: „Jakže, ty bys chtěla odpočívati dříve než tě zavolám? Nestačí spokojiti se s trpělivostí, pokud je potřeba činů. Hleď, abys svůj úkol dokončila, musíš ještě mnoho bojovat!”\n„O, Pane, který Bůh je tak hrozný a mocný jako Ty? Odpusť mi mou únavu! Chci vytrvale pracovati, jenom mi neodpírej svých milostí!” Nekonečné šťastna usnula, srdce se jí chvělo radostí jako poplašené ptáče.\nDruhého dne si Matka vyžádala citrony. Jak je dobře, že pochází z Anglie, země pronásledovaných katolíků! Ví odtud, že písmo psané citronovou šťávou se stává viditelné, jakmile se papír nahřeje.\nSestry směly donášeti Matce pokrmy a tajně si odnášely dopisy. Vzrušeně čítávaly pak doma její řádky. Vybízela, aby psaly sv. Otci do Říma — v jaké se nalézá situaci, a aby zdůraznily nemoc Matčinu.\nBylo jí opravdu těžko. Ve zkaženém vzduchu, bez možnosti pohybu ztrácela poslední síly. Ležela již bez vlády — údy jí chladly. Marně však žádaly sestry i sám bavorský kurfiřt o přenesení nemocné. Katedrální děkan byl sice člověk, ale bál se inkvisice. Snažil se najiti kompromis, proto poslal Matce k podepsání několik řádků: „Jestliže jsem se nějak provinila proti víře nebo církvi, slovem nebo skutkem, lituji toho z celého srdce.”\nMatku však děkanovo jednání bolestně rozrušilo. Ona, která veřejně i soukromě vždy prohlašovala, že je ochotna vzdáti se svého životního díla, jakmile ji církev odsoudí, nemůže nikdy něco podobného podepsati. Nikdy proti víře nebo poslušnosti nezhřešila, toho si je dobře vědoma.\nOd té události se Matčin stav ku podivu lepšil. Nabývala vůčihledě sil. Také z Ríma přišla překvapující odpověď. Sv. Otec vskutku nic o uvěznění Matky Marie nevěděl a rozkázal ji ihned propustiti.\n„Kdo mi asi zasadí teď první ránu”, myslila si Matka, když opouštěla klášter klarisek. Maně vzpomněla, jak před dvaceti lety vyklouzla z fortny ve Sv. Omeru, aby se vrhla střemhlav neznámým dobrodružstvím vstříc. — — —\nUplynulo sotva osm dní, když se objevila dlouho čekaná bulla, kterou se rozpouštěla zatím jen ve Flandřích společnost anglických panen.\nDenně přijížděly transporty sester do Mnichova. Všechny místnosti byly brzy přeplněny, i v učebnách ležely na zemi slamníky a nové sestry ještě přicházely. Co s nimi bude? Kam dát zestárlé ženy, které již domova ve světě neměly, co s novickami, z nichž mnohé pro vstup do kláštera se rozešly v nevůli s rodinami? To byly věru palčivé otázky, které Matku mučily. Nezbylo však nic jiného, než chodit ulicemi po žebrotě, jako kdysi ve Sv. Omeru.\nTěžce se žebrá ženě, které bylo jednou vpáleno znamení kacířky. Mnozí se jí vyhýbali ze strachu před inkvisicí a někteří se zřejmou zlomyslností. Ubohá Matka! Stala se terčem posměchů i svých bývalých žaček, většina rodin totiž po vypuknutí kacířské aféry vzala své děti z ústavu. Veřejné mínění, jakoby zloduchy štváno, trpně přihlíželo surovostem některých zvrhlých individuí. Tak kuchařku anglických panen, stařenku sešlou, vyprovodil kterýsi kostelník pohlavky z kostela. A mládež v lavicích tlumila škodolibý smích!\nKdyž byly přebytečné sestry umístěny ve Vídni a v Bratislavě, kde bulla uplatněna ještě nebyla, zůstalo v Mnichově téměř tolik sester, jako na počátku všeho.\nZima jimi drkotala, světla nebylo a tak sedávaly vyhoštěné z lidské společnosti, jako Kristus mezi lotry. Po mnohých úvahách, co podniknouti, rozhodla Matka: „Děti, pojedeme do Říma! Ještě jednou padnu sv. Otci k nohám a poprosím, aby nám dovolil otevříti v Římě ústav.”\nKdyž uviděla Matka na obzoru svatopetrskou kopuli, zaplavilo se její nitro radostnou nadějí. —\nSv. Otec dal Matce všestranné zadostiučinění a jeho příkladem vybídnuti učinili podobně všichni, kdož se osobně s Matkou stýkali. Ústav se brzy naplnil dětmi, jichž rodiče projevovali sestrám různými dary pozornost, takže Matka mohla zase jednou z přebytku rozdávati.\nBohužel, Matka musila ulehnouti; její mocná vůle tělo uštvala. Pán však bděl a blížil se ... Matka upadávala do zvláštních stavů, které nedovedla dobře vyjádřiti. Slýchala čarovný hlas svého Snoubence, jenž rozmlouval s její duší, věčně mladou, lesklou jako světlo opatrné a moudré panny. Opřena o Jeho rámě, majíc hlavu v Jeho dlaních, měnila se v lásku samu.\n„Pane, můj Pane, ustaň! Nejsem schopna viti rajské věnce, dej mi práci, dej mi kříže, ať Ti získám celý svět.”\t—\nNastaly krásné dni pozdního léta. Matka seděla v zahradě. „Wini, snad jsem nevděčná, je nám zde tak blaze, ale věř, dusí mne ten italský vzduch. Chtěla bych ještě jednou dýchati studené větry Anglie — chtěla bych tam zemříti.”\nŠťastně dojely do Londýna. Temže valila své kalné vody jako před čtyřiceti lety. Napudrované dámy a kavalíři v dlouhých parukách plnili ulice. Překvapeně pozorovala Matka tu podivuhodnou bezstarostnost lidí, kteří žili své chvíle titěrných zájmů a rozkoší, jako by v tom byl smysl života, jako by neměli vyššího určení než rozplýtvat své síly a rozum v tisícerých marnostech.\nUbytovala se v rodinném paláci. Usmála se, když jí byly přineseny moderní společenské šaty. Přece však pohladila tu lesklou krásu a srovnala se svým zašívaným kostýmem, jejž si vyprosila v Mnichově od kterési komorné. „Jak uboze vypadám”, myslila si „přece však zůstanu věrna paní chudobě.” Byla i tak půvabná, že budila úctu všech, kteří s ní přicházeli do styku i těch, kteří ji jen vídali.\nDlouho se v Londýně nezdržela. Odjela, aby ještě jednou navštívila místa svého dětství. — Prošla komnatami, kde pod dozorem babiččiným odříkávala žalmy a růženec, poklekla v kapli, kde se rozvíjela její duše láskou k Bohu, laskavě se zadívala v koutu vyhaslého krbu, kde slyšela po prvé o klášterním životě. Jak naivně si tenkrát vše představovala a jak mocně i bouřlivě se jí život utvářel!\nVzpomínky končily a řada vyměřených dní spěla ke konci.\nVálka, nekonečná třicetiletá válka, dýmala kouřem a čpěla krví po celém světě. I Matka Marie se skryla se svými nejvěrnějšími v selském stavení ve stínu lesů. Vojsko se však blížilo, proto bylo nutno uchýlit se do opevnění. Statečně provedla zástupy žoldnéřů, jimiž se silnice jen hemžily, svoji družinu do Hewarthu. Tam bojovala svým duchem za všechny. Ustrašení, utrápení přicházeli za ní a Matka, ač bolestmi mučena, našla vždy vhodná uklidňující slova. Všeobecně se říkalo: „Ta žena nezná vůbec strachu. I polomrtvý odchází po půlhodinové návštěvě uzdravený na těle i na duši.” Ovšem mnozí přišli, jen když potřebovali. Winifred těžce snášela nevděčnost, ale Matka říkala: „Já svoji lásku neprodávám. Musíme se, děti, učit darovati; ne pro lásku, odměnu nebo dík, to vše je jenom obchod.”\nBlížily se vánoce. Na hradby a cimbuří napadl sníh. Matčina nemoc neustávala, bolesti jako červ hryzly tělo. Teprve na Štědrý den se jí ulevilo. Sestry věřily v zázrak; vždyť kolikrát byla Matka blízka smrti a přece jí ušla! Po Novém roce však nastalo opět zhoršení. Celé tělo jí k nepoznání oteklo. Žádala tedy o poslední pomazání, ale kněz jí s úsměvem odpověděl: „Bůh s vámi vykoná, Matko, ještě veliké věci, než vás propustí!”\n„Dobře, Pane, jak Ty chceš ..vzdychla Matka a utkvěla nekonečně měkkým pohledem na kříži.\nNastalo poslední ráno. Chladnou místností proběhly šípy červánků. Ten milý, mateřský hlas dozníval: „Buďte věrny mému dílu —Bůh vám již pomůže — kdy a jak, to je Jeho věcí. Já doufám, že vám shora snad také posloužím.”


Části těla a obličej | English Club - angličtina pro děti se SVP\nSteve najde obrovskou kouzelnou tužku, která sama něco kreslí. Copak to asi bude? Návod jak pracovat s tímto DVD klipem naleznete v publikaci pro úroveň 2 v aktivitě 3.0.\nV tomto DVD klipu Steve drilovými technikami procvičuje slovíčka popisující lidské tělo (head, arm, leg, tummy, hand, foot). Neviditelný Steve žongluje s míčky v tělocvičně a postupně se mu objevují části jeho těla. Návod jak pracovat s tímto DVD klipem naleznete v publikaci pro úroveň 1 v aktivitách 3.0 a 3.1.\nV tomto DVD klipu Steve drilovými technikami procvičuje nová slovíčka tématu ‚Obličej‘ (eyes, ears, nose, mouth). Steve maluje obličej příšerky. Návod jak pracovat s tímto DVD klipem naleznete v publikaci pro úroveň 2 v aktivitách 3.0 a 3.1.\nWHERE IS MY TUMMY?\nV tomto DVD klipu vás Steve a Maggie pozvou do tělocvičny. Zacvičte si se Stevem a naučte se pojmenovat části těla (head, arm, leg, tummy, hand, foot). Návod jak pracovat s tímto DVD klipem naleznete v publikaci pro úroveň 1 v aktivitě 3.0.


SEO na blogu MojeWebstranka.cz\nJedna z nejvíce kladených otázek od našich klientů je, zda ho umíme dostat na první místo v Googlu. Dá se to tedy nebo ne? Co to vlastně je optimalizace pro vyhledávače a jak přesně funguje? Jaké typy SEO známe? Prozradíme i různé techniky, jako SEO rozvíjet a jak...\nMyslíte si, že váš byznys web nepotřebuje? Přečtěte si seznam nejdůležitějších argumentů, proč se vyplatí mít svůj web. Jak náhoda může přinést nové zákazníky přes web a jako technologický vývoj v oblasti mobilních zařízení zcela změnil způsob, jakým lidé všech...


Happease Vappease Lite 30% CBD Jungle Spirit Hledat ve zboží Hledat v článcích CBD konopí- CBD je jedna z více než 60 sloučenin obsažených v marihuaně, které patří do skupiny molekul nazývajících se kanabinoidy. Z těchto sloučenin se právě CBD a THC obvykle vyskytuje v nejvyšších koncentracích, a jsou proto… CBD kosmetika od renomovaných výrobců. Prohlédněte si naší nabídku. cbd-produkty.cz CBD, ALL STAR CBD A product of the miracle plant Hemp, CBD is a non-psychoactive cannabinoid responsible for most of the more physical, medicinal benefits found in cannabis, without the high or stoned effect normally associated with Marijuana use. CBD spreje jsou vyhledávanými produkty po celém světě. Na trhu se vyskytuje několik možností, které jsou bohaté na cannabinoidy a hlavně pak na látku Cannabidiol (CBD). Ta se získává z extraktu konopí setého (cannabis sativa), které je…


Fotbal bez zpěvů a skandování. V Nizozemsku řeší, jak minimalizovat nebezpečí nákazy – ČT sport – Česká televize\nFotbal bez zpěvů a skandování. V Nizozemsku řeší, jak minimalizovat nebezpečí nákazy\nŽe koronavirová smršť změní svět, se zdá být téměř jisté. Ale jakým způsobem? V Nizozemsku přicházejí s neotřelým návrhem, který má umenšit riziko nákazy. Tamní liga by mohla v září začít s fanoušky na stadionech, zakázáno ovšem může být skandování a zpěv chorálů.\nCo je cílem? Vládní zákaz má minimalizovat riziko šíření kapének mezi fanoušky na stadionech. Ačkoliv by se tímto opatřením zásadně snížily vyhlídky na vytvoření tradiční atmosféry, pro kluby to znamená, že by nemuselo dojít k nejhoršímu scénáři - zápasům bez diváků.\nPremiér Mark Rutte informoval i o dalších podmínkách, které by měly předejít uzavření stadionů: kluby budou smět po stavebních úpravách využít maximálně třetinu stávající kapacity hlediště, dodržovat se mají patřičné rozestupy.\nNizozemská fotbalová liga byla kvůli pandemii koronaviru oficiálně ukončená 24. dubna jako první z evropských soutěží, velké akce jsou v zemi zakázány do 1. září. Mistr vyhlášen nebyl, ale Ajaxu coby lídrovi tabulky připadla účast ve skupině Ligy mistrů, zatímco Alkmaaru v předkole.\nZatímco v Nizozemsku se debaty víří kvůli opatřením pro příští sezonu, italská nejvyšší soutěž řeší jiný problém týkající se postupného dohrávání odložené ligy na začátku léta.\nČást fanoušků se bouří proti pozdním začátkům zápasů. Zhruba polovina utkání končí krátce před půlnocí a předplatitelé televizních kanálů si kvůli tomu stěžovali i národnímu úřadu pro ochranu spotřebitelů (UNC).\nPředstavitelé UNC uvedli, že už na toto téma registrovali tisíce podnětů. "Je absurdní a bezdůvodné, že se zápasy Serie A hrají jen pro 'noční ptáky'," kritizoval pozdní začátky spotřebitelský úřad.\nPři restartu italské ligy minulý víkend měla polovina duelů výkop ve 21:45. S blížícím se koncem sezony plánovaným na 2. srpna by měl navíc počet nočních utkání ještě přibývat.\nA nic na tom nejspíš nezmění ani výzva UNC, protože původní impulz k pozdním začátkům vzešel od samotných hráčů. Jejich unie AIC se totiž kvůli hrozícím letním vedrům vyslovila proti odpoledním výkopům, takže jen některé duely startují v 17:15. Na jihu Itálie, kde jsou průměrné teploty ještě vyšší než ve zbytku země, začínají všechny zápasy teprve v 19:30 nebo až ve 21:45.\nPodle lékaře Lazia Řím Iva Pulciniho by byl vhodným kompromisem výkop ve 21:00. "Bylo by to vhodné nejen pro fanoušky, ale i pro hráče. Musíte respektovat biologický rytmus, takže i pro trénované fotbalisty by bylo lepší začínat dříve večer," řekl Pulcini.\nMatějů a Zmrhal pomohli Brescii bodovat. Juventus vyhrál v Boloni, Atalanta porazila Lazio 24. června\nSarri nesouhlasí s kritikou Juventusu a říká: Podívejte se na fakta, vedeme tabulku 23. června


Battlestar Galactica - epizoda Lakmus | SerialZone.cz\nÚvodní stránka > Seriály > B > Battlestar Galactica > Seznam epizod > Lakmus\nKdyž se nová kopie Dorala, Cylona který byl již jednou odhalen, proplíží na Galacticu, kde odpálí nálož a zabije tak tři lidi, jsou Adama a Roslinová nuceni odhalit veřejnosti, že Cyloni teď vypadají jako lidé.\nJe ustanovena nezávislá vyšetřovací komise, v jejímž čele je seržantka Hadrianová. Ta má vyšetřit nedávná porušení bezpečnosti.\nHadrianová objeví, že někdo nechal otevřený průlez z chodby C i přesto, že šéf Tyrol nahlásil, že všechny průlezy byly uzavřené.\nSeržantka poté zaměřuje vyšetřování na něho a jeho přátelství se Sharon. Poté, co zjistí výrazné rozpory ve výpovědích podřízených šéfa Tylora, podrobí všechny tázané důkladnému výslechu, při němž obviní jednoho mechanika z hangáru z konspirace se Cylony.\nTen se však pouze snažil krýt to, že se Tyrol stýká se Sharon. Nakonec to zajde tak daleko, že se Hadrianová snaží obvinit i komandéra Adamu z toho, že měl říct pravdu o Cylonech dříve.\nPo tomto prohlášení komandér ruší tribunál se slovy, že 'lov na čarodějnice' na své lodi podporovat nehodlá. Šéf Tyrol nemůže snést, že někdo sedí kvůli němu, a tak si o tom jde popovídat s komandérem Adamou. Ten mu řekne, že člověk, jenž lhal vyšetřovací komisi, si zaslouží jít do chládku, a že to má být poučení pro šéfa Tyrola samotného, aby viděl, co mohou způsobit jeho city k Sharon. Po tomto rozhovoru se Tyrol s Sharon rozchází.\nMezitím na Caprice pozoruje Hela trio Cylonů jak se snaží zachránit sebe a ženu, o které si myslí, že je to Sharon...\n1x05 - Domů už nemůžeš


spolek .PESSOS - Informace o canisterapii - Psi\nÚvodInformace o canisterapiiPsi\nJaké plemeno,jaká povaha,jak cvičit,chovat,jak relaxovat a jak stárnout s canisterapeutickým psem.\nJAKÉ PLEMENO ?\n1. Majitel má psa a zjistí u něj předpoklady pro CT. Se psem cvičí, udělá zkoušky CT a praktikuje. Takový pes může být jakéhokoliv plemene, protože jsme jeho povahu rozvinuli a přizpůsobili. Jedinci stejného plemene nemusí být vhodní.\n2. Majitel hledá psa na CT. V tomto případě si vyhledává vhodného psa na určitou věc a pro tu ho také vede. Pes musí mít předpoklady pro daný cíl.\nVHODNÉ PLEMENO / PES? Jsou plemena, která jsou přímo pro tuto práci určena, ale není to pravidlo a vždy záleží na individuální povaze jedince. Záleží co přesně chci. Chci polohovat, do postele, děti, seniory, autisty... .Ve většině knih se dočtete že není vhodné obří plemeno, slintající plemeno, chundelaté plemeno.V našem sdružení máme 10letou praxi s mastifem, buldokem, ohařem, labradorem, zlatým retrívrem, kříženci (malými i obřími), kolií, kavalírem, stafordšírským bulteriérem, border teriérem i russel teriérem.Všechna tato plemena měla velký úspěch u klientů. Klienta pro psa vybíráme tak, aby byl hlavně pejsek spokojený. Největší úspěch měl a má mastif Endy, který je perfektně vycvičený a klienti ho milují, právě proto, že slintá! Dokonce klienti se strachem ze psů tohoto canisterapeuta brali a říkali - to není pes, ale Endy. No a panička má po ruce ručník pro psa i klienta. Hyperaktivní ohařka předvádí svá salta mobilním (pohyblivým klientům) a pak leží pod peřinou v postýlce u nemobilních a ani se nehne. Nezáleží na plemeni, ale na povaze a včasnému výcviku pro CT. Pro nemobilní děti do postelí je vhodný malý pes, střední a větší pro polohování dospělých (nemají pak strach, že psa rozmáčknou). U akčních dětí, autistů i agresivních je vhodný velký, až obří pes, nebo střední robustní - méně citlivý. K bojácným klientům malý pejsek, ale mé zkušenosti jsou takové, že i obří plemeno je vhodné, pokud je klidné.Chlupaté plemeno je plyšák na pomazlení. Můžeme pejska i sestřihnout, dát tričko... Pes musí být hlavně čistý, vykoupaný!\nNEVHODNÉ PLEMENO / PES? Všude jsou výjimky a na to musím brát zřetel. Nelze jasně říci, že toto plemeno je vhodné a toto nevhodné. Pes nesmí být agresivní vůči lidem, psům, vystresovaný, samotářský ani moc klidný. Ležící spáč se obtížněji motivuje a klient má pocit, že pokud pes leží a nemazlí se aktivně sám, nemá o něj zájem a tím ztrácí zájem i klient. Nepříliš vhodný je také pes který hlídá, pes který nezvládne cizí prostředí a hlavně pes který nemá rád CT práci.\nVÝCVIK A VÝCHOVA CANISTERAPEUTA Je důležitá včasná socializace, výcvik a navykání psů na praxi. Úplně nejlepší je při této práci napodobovací metoda.Vždy, když jdu ke klientovi, beru s sebou štěně, které jen tak pokukuje, obchází místnosti, očuchává terén.... Zhruba po třech návštěvách, kdy se samozřejmě rozdávají dobrůtky, se samo od sebe zapojuje, napodobuje starší a chce také odměnu. Důležitý je pravidelný výcvik s partou CT , kteří budou se psem pracovat. Tato parta (tým) je tvořena psi a fenami různých plemen a různého stáří, kočkami, případně morčetem, králíkem.... Aby na sebe byli zvyklí a budoucí CT pes poslouchal na slovo mezi různými zvířaty. Důležitá – troufám si říci, že nejdůležitější - je souhra psa a psovoda. Pokud si nerozumí, není canisterapie zábava, ale stres.\nRELAXOVÁNÍ Relaxování je pro dlouhodobě pracující psi to nejdůležitější. Bez relaxu by nebyla kvalitní práce i několik let nebyla možná. Existují různé druhy relaxování. Někteří pesani aktivně odpočívají při běhání, aportování, skákání nebo lovení. Nikdy při této činnosti neklademe velké nároky - je to relax. Jiní pesani (hlavně starší) mají raději neaktivní relax - spaní, hlazení, či odpočinek - zalézt do klidu. U našich starších CT rádi relaxujeme masáží.\nSTÁRNUTÍ Stárnutí je velmi krušná doba, neboť pejsek už nezvládá tolik aktivit. CT mu omezíme a více relaxujeme. Může nastat i období takzvaného důchodu. Pejsek, který je v dobré kondici má v tomto věku skvělou praxi, dalo by se říci, že CT dělá sám a ho já jen doprovázím. Tyto zkušené psi používám ve školkách na předvádění - pes se předvede, dostane odměnu a odpočívá. Důležitá je v tomto období strava, vitamíny a láska. O naše starší CT se staráme masáží, elektroakupunkturou...


Úvodní strana Prohlížení článků Linux Tumbleweed, velký pád po malé aktualizaci a jak z toho ven\nAktualizace trvala víc jak hodinu. Potom skončila a já počítač restartoval, jak jsem zvyklý. Protože tak nějak počítám s určitou rezistencí, s problémy. A samozřejmě. Operační systém se nenastartoval. Nenapsalo to hlášku. Všude samé OK a i s těmi OK řádky to začalo problikávat a problikávat. Jak u blbých na dvorku.\nZkusil jsem počítač restartovat ještě jednou. To samé. Takže závada není na mém přijímači :-). Počítač jsem vypnul a na další den po práci jsem během dne promýšlel další postup.\nPrvní, co jsem udělal, bylo, že jsem se připojil adaptérem na pevný disk. Ten jsem připojil k záložnímu počítači s OpenSuse 13.1 a spustil různé utility pro prověrku disku. Všechny hlásily, že oddíl disku (partition) neexistuje. Některé hlásily, že neexistuje ani boot sektor. V podstatě byl disk viděn pouze jako surový disk bez jakýchkoli oddílů či dat.\nSpustil jsem aplikaci GParted, která viděla to samé. Pouze sdb jednotku bez sdb1, sdb2 apod. Dal jsem příkaz aplikaci GParted, aby analyzovala disk a pokusila se zrekonstruovat souborový systém, abych se dostal k datům.\nGParted pracovala dvě hodiny v kusu a za tu dobu se disk choval, jakoby ani nebyl pořádně v akci. Na netu jsem se dočetl, že tato operace může trvat i 40 či 60 hodin!!!\nTak to ne. Zabil jsem GParted příkazem killall GParted a přemýšlel jsem, co dál. Takovou sračkou si nebudu léčit disk.\nNa netu jsem našel iso pro gparted live CD. Mám to ještě zkusit? Tak jo. Vypálil jsem to na CD a znovu jsem připojil disk do původního PC. Nabootovat z CD byl docela problém. Deska od --cenzored--, ale Bios jak z roku 1989. Třikrát save nastavení bootování, ale zapamatoval si jen někdy? To je snad slabá baterka a nebo má bios slabou chvilku? Po deseti minutách boje se mi podařilo přinutit počítač, aby konečně nabootoval z live CD. Co si pamatuju, tak poslední základní desky, co jsem měl v ruce, obsahovaly sračkovité biosy v porovnání s těmi staršími. Co se děje? Že by absolventi? Nebo levná pracovní síla? Atomoví inženýři?\nPo startu live GParted jsem přešel do konzole a spustil "testdisc". Měla by to být super aplikace, bohužel není v repozitáři pro OpenSuse 13.1. TESTDISC mi ukázal všechny oddíly a informoval, že disk je v podstatě zdravý! No, úžasné... Kde se stala chyba? Začínalo mi pomalu docházet, že OpenSuse 13.1 a jeho aplikace neznají EXT4 a to bude ten problém. Příliš moderního škodí.\nTakže zpět na stromy. Hodil jsem do bootovací mechaniky instalačku Tůdletrdla a čuměl jsem na menu: INSTALL, RESCUE, UDPATE. Čo mám terazky vybrať? Začal jsem instalem. Chyba. Tak jsem pokračoval rescuem. Chyba, nemám z čeho. Tak update. BINGO! Přesmahl jsem systém updatem a HURÁ systém se nastartoval.\nTrvalo to 5 hodin a 30 minut. Mám všechna data, systém je funkční, krize je zažehnána.\nOvšem... Když se zamyslím nad intuitivností Linuxu v oblasti problémové aktualizace nebo opravy disku, chce se mi blejt.\nA samozřejmě, obligátní dotaz. Mám ještě někdy riskovat aktualizaci Tůdletrdla? No, nevím. Asi to zastavím stejně, jak u OpenSuse 13.1, kde jsem asi tři roky absolutně spojený se stabilitou systému, poté, co vývojáři vyladili nenadálé a nahodilé měsíční zámrzy.


Jak převést AVI na 3GP s úžasnou rychlostí a nádhernou kvalitou\n3GP je video formát, který je známý pro svou vynikající kvalitu videa a malou velikost videa, a může být podporován mnoha přenosnými zařízeními. Pokud potřebujete používat AVI video s mobilním telefonem, můžete se obrátit na AnyMP4 AVI na 3GP Converter pro pomoc. Převádí video AVI do souboru 3GP s původní kvalitou videa. Pak byste si vychutnat převedené video AVI s přenosnými zařízeními, jako je například telefon BlackBerry, mobilní telefon a zařízení se systémem Android.\nCo je to 3GP\n3GP je multimediální kontejnerový formát definovaný projektem Partnerství třetí generace (3GPP) pro multimediální služby 3G UMTS. Většina mobilních telefonů 3G používá tento formát, ale některé telefony 2G a 4G také podporují 3GP.\nKrok 1. Stáhněte a nainstalujte AVI 3GP konverzi\nSoftware AVI to 3GP Converting si můžete stáhnout z produktové stránky našich webových stránek. Po dokončení instalace můžete software otevřít a zkontrolovat rozhraní.\nVideo AVI má vynikající kvalitu videa a je široce používáno. Kliknutím na tlačítko „Přidat soubor“ na panelu nástrojů načtěte do softwaru své původní video ve formátu AVI. Můžete také kliknout na tlačítko „Přidat složku“ a načíst více než jeden video soubor.\nKrok 3. Vyberte formát 3GP\nKliknutím na rozevírací seznam Profil vyberte video 3GP. Jelikož je podporováno mnoha přenosnými zařízeními, můžete také vybrat formát 3GP, který je kompatibilní s vaším zařízením.\nPak můžete provést konkrétní přizpůsobení efektu videa pro video, které potřebujete převést. Můžete oříznout video pro svou preferovanou délku, oříznout rámeček videa, abyste se zbavili nežádoucích černých okrajů, sloučit několik videoklipů do jednoho, přidat do videa vodoznaky textu / obrázku a upravit jas, odstín, sytost a kontrast podle vašich potřeb. Pokud si myslíte, že hlasitost videa je nízká, můžete také zvýšit hlasitost videa.\nKrok 5. Definujte nastavení výstupu\nSoftware AnyMP4 AVI to 3GP Conversion také umožňuje nastavení výstupu, jako je Video Encoder, Resolution, Bitrate, Frame Rate, Aspect Ratio, Brightness, Contrast a Saturation, aby bylo video vhodné pro změnu DPI. Audio parametry jako Encoder, Channels, Sample Rate a Bitrate jsou také nastavitelné.\nKrok 6. Zvolte zvukovou stopu a titulky\nPokud má video více zvukových stop, můžete si vybrat jednu z nich. Do video souboru můžete také vkládat titulky.\nKrok 7. Převést AVI soubor na 3GP video\nPoslední věc, kterou musíte udělat, je kliknout na tlačítko "Převést" pro spuštění procesu konverze.\nKvěten 22, 2018 13: 30\nJsi tady: Home > konvertor > AVI na 3GP


Světový den autismu 2012 | odrogach.cz - Domovská stránka\nSvětový den autismu 2012\nSvětový den prevence sebevražd 2012\nV průměru téměř 3000 lidí na světě spáchá sebevraždu každý den a na každého z nich je asi 20 těch, kteří se o sebevraždu pokusí. Aby upozornila celosvětové veřejné mínění na tento obtížný problém veřejného zdraví a podpořila preventivní strategie, slaví Mezinárodní asociace pro prevenci sebevražd (Iasp) ve spolupráci s WHO 10. září Světový den prevence sebevražd.\nJak vyplývá ze sloganu „Sebevražda Prevence po celém světě: Posílení ochranných faktorů a vštěpování naděje“, se vydání z roku 2012 zaměřuje spíše na význam posilování ochranných faktorů než na eliminaci nebo snižování rizikových faktorů.\nCnesps ISS se již delší dobu věnuje problematice duševního zdraví a sledování údajů o úmrtnosti na sebevraždy u nás. U příležitosti Světového dne prevence sebevražd nabízí EpiCentro dva pohledy, které se tomuto tématu věnují z různých úhlů pohledu.\nPřečtěte si: Sebevražda. Úvahy z hlediska prevence Antonelly Gigantesco (oddělení duševního zdraví, Cnesps-Iss) a Úmrtnost v důsledku sebevraždy: italská data Monice Vichi (Statistický úřad, Cnesps-Iss).\nPoprvé byl založen v roce 2008 a slaví se po celém světě vždy 2. dubna. U příležitosti této události ISS zveřejnila První plán věnovaný prvním výsledkům získaným z projektu financovaného ministerstvem zdravotnictví v rámci výzvy Young Researchers, vytvořeného za účelem identifikace časných poruch autistického spektra u dětí.\nPokyny “Léčba poruch autistického spektra u dětí a dospívajících” a verze pro veřejnost “Autismus: jako léčba pro děti a mladistvé” jsou k dispozici také na stránkách Národního systému směrnic (Snlg) ISS.\nSvětový den duševního zdraví 2011\nVe většině zemí s nízkými a středními příjmy jsou na podporu duševního zdraví věnována méně než 2 % celkového rozpočtu na zdravotnictví. Kromě toho je velká část těchto skrovných zdrojů věnována spíše ošetřovatelským nemocnicím než službám primární péče.\nInformovala o tom WHO u příležitosti Světového dne duševního zdraví 2011, který se koná po celém světě 10. října a jehož tématem je „Investice do duševního zdraví“.\nAntonella Gigantesco a Angelo Picardi (oddělení duševního zdraví, Cnesps-Iss) uvažují o důležitosti podpory politik na podporu duševního zdraví ve víře, že nejlepším způsobem, jak předcházet nemocem a poruchám, je zlepšit průměrnou úroveň ochranných faktorů nebo snížit průměrnou úroveň rizikových faktorů v populaci.\nSvětový den prevence sebevražd 2010\nSvětový den prevence sebevražd se slaví 10. září 2010, událost, která si klade za cíl zvýšit povědomí veřejnosti o tomto často podceňovaném problému. V tomto vydání jsou ústředními tématy prevence v různých zemích a v různých sociálních a kulturních kontextech a sdílení nástrojů a zkušeností k zajištění duševního zdraví všech. Četné iniciativy v Itálii a po celém světě.\nSvětový den duševního zdraví 2009\nDuševní poruchy postihují každoročně stovky milionů lidí a mají silný sociální a ekonomický dopad. Aby se zvýšila informovanost veřejnosti o těchto otázkách a aby se podpořily služby prevence a léčby tohoto typu onemocnění, ustanovila\nSvětová federace pro duševní zdraví (Wfmh) od roku 1992 Světový den duševního zdraví. Iniciativa se letos zaměřila zejména na podporu integrace duševního zdraví do primární péče. V rámci přehledu italské situace Passi data o depresi.


Dozorčí rada energetické společnosti ČEZ prodloužila předsedovi představenstva a generálnímu řediteli firmy Danielu Benešovi mandát na další čtyřleté období. Současné mu končí na konci příštího roku. Beneš vede ČEZ od roku 2011, je znám svým přátelstvím s prezidentem Milošem Zemanem. Pokud dokončí nyní schválený mandát, firmu povede minimálně do konce roku 2025.\n"K praxi nadnárodních společností patří, že se personální otázky nejvyššího vedení řeší v dostatečném předstihu, především v zájmu zachování kontinuity směřování společnosti. V případě předsedy představenstva je standardní, když k eventuální volbě dochází zhruba rok před koncem funkčního období," uvedl mluvčí ČEZ Ladislav Kříž.\nBeneš má úzké vztahy s prezidentem Milošem Zemanem. Při prezidentské volbě v lednu 2018 Beneš podpořil Zemana při jeho znovuzvolení. K účasti generálního ředitele firmy v Zemanově volebním štábu ČEZ uvedl, že ji nelze považovat za politicky angažované jednání.\n"Tykám si s Milošem Zemanem od počátku 90. let. V té době on začínal a já jsem s ČEZ neměl zdaleka nic společného. Proto jsem ho přišel do štábu podpořit. Nic víc v tom není třeba hledat," řekl tehdy serveru iROZHLAS.cz Daniel Beneš.\nBenešovo jméno figurovalo také mezi dárci v obžalobě z krácení daní někdejší šéfky kabinetu bývalého premiéra Petra Nečase Jany Nečasové (dříve Nagyové). Obžaloba tvrdila, že Nečasová přijala a nepřiznala dary v celkové hodnotě 10,1 milionu korun. Soud ale stíhání Nečasové v této věci letos v srpnu zastavil. "Na Vánoce či o narozeninách ona mi dala kravatu, já jsem jí dal šátek," řekl Beneš loni u soudu.


Dobrý den. Asi před 2 rokama jsem uzavřel… - Finance.cz\nDobrý den. Asi před 2 rokama jsem uzavřel…\nOtázka: 09.06.2010 23:26\nDobrý den. Asi před 2 rokama jsem uzavřel pojištění s Kooperativou. Ročně jsem měl platit 368kč. Jeden rok jsem zaplatil, ale druhý rok ne,s tím že pojištění zanikne. Celý minulý rok mi nic nepřišlo a až včera jsem dostal dospis,že mám do 5 dnů zaplatit 368kč + poplatky ve výši cca 18000kč, jinak na mě uvalí exekuci . Chtěl bych se zeptat,jestli se můžu nějak bránit. Jsem vtéto situaci poprvé. děkuji za odpověď Lukáš Zoček\nOdpověď: odpovídal(a): Redakce , 15.06.2010 12:28\nDobrý den, pokud pojišťovně dlužíte peníze, má právo je vymáhat. O tom, jaké prostředky může použít, se dozvíte spíše v právní sekci naší Poradny na Finance.cz. Zpravidla Vás ale má pojišťovna nejdříve urgovat o zaplacení dlužného pojistného.


Vláda doporučí do čela Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže Zemanova favorita Mlsnu | Dobrý prezident...\nVláda doporučí do čela Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže Zemanova favorita Mlsnu\nNapsáno dne 23. 11. 2020 .\nNástupcem Petra Rafaje v čele antimonopolního úřadu by se měl stát dosavadní náměstek ministra vnitra Petr Mlsna. Ten uspěl ve výběrovém řízení, vyhlášeném Úřadem pro ochranu hospodářské soutěže (ÚOHS) jako nejlepší mezi 11 dalšími kandidáty. Vláda proto na dnešním zasedání schválila návrh na jeho jmenování, určený prezidentu Miloši Zemanovi.\n„Všichni kandidáti na šéfa ÚOHS splnili kvalifikační předpoklady,“ řekl po jednání vlády premiér Andrej Babiš (ANO). V hodnocení podle něj Petr Mlsna získal nejvíc bodů, a to 86 z možných 90. Se jmenováním ze strany prezidenta pravděpodobně nebude problém, protože Zeman již dříve uvedl, že je Mlsna „velice vhodným kandidátem.“\nDvaačtyřicetiletý Petr Mlsna uvedl, že chce obnovit důvěryhodnost antimonopolního úřadu v odborných kruzích i u veřejnosti. „Chtěl bych obnovit kredibilitu Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže nejen v odborných kruzích, ale také u široké veřejnosti. Myslím si, že je to ten nejklíčovější krok v tom první roce mého působení,“ řekl. Pokud jej prezident jmenuje, nastoupí Mlsna do čela úřadu 2. prosince.


CEO PKN Orlen tlačí na fúzi s Grupa Lotos, překoná KGHM nové projekce?...přehled zpráv - Patria.cz\nCEO PKN Orlen tlačí na fúzi s Grupa Lotos, překoná KGHM nové projekce?...přehled zpráv\nPKN Orlen: CEO tlačí na fúzi s Grupa Lotos\nSloučení dvou polských rafinérských společností Grupa Lotos (44 PLN, 1,47%) a PKN (54 PLN, 1,88%) Orlen by se mělo uskutečnit co nejdříve, řekl podle agentury Bloomberg generální ředitel PKN Orlen Plus Biznesu.\nNáš názor: Předpokládáme, že zpráva by mohla mít pozitivní dopad, protože by mohla oživit spekulace na trhu. Nicméně musíme zdůraznit, tato fúze není podle našeho názoru reálná před začátkem podzimu, protože věříme, že žádné zásadní politické rozhodnutí nebudou učiněna před plánovanými volbami.\nElstarOils: Daňové prázdniny\nKomise pro veřejné finance schválila návrh daňových prázdnin pro výrobce biopaliv, aby kompenzoval rozdíl výrobních nákladů boipaliv a standardních motorových paliv. Návrh musí být schválen parlamentem a ministerstvo financí musí vydat návrh zákona.\nNáš názor: Zprávu vnímáme mírně pozitivně a věříme, že daňové prázdniny budou uvedeny dříve nebo později. Nicméně šance na rychlé zavedení je malá vzhledem k šanci na hlasování o rozpuštění parlamentu na první zářijové schůzi po letních prázdninách a možných předčasných volbách v Polsku.\nKGHM: Překoná nové projekce?\nManagement společnosti zvýšil své projekce čistého zisku pro tento rok na 3,68 mld. PLN z 2,98 mld. PLN a tržeb na 11,8 mld. PLN z předchozích 10,6 mld. PLN. Důvodem jsou vyšší odhady průměrné ceny mědi na 6 950 USD/t z 5 700 USD/t. Vedení očekává nižší objem produkce mědi o 1,2% na 531,5 tisíc tun, což je výsledek zrušení nedělních směn v dolech. Náklady na jednotku se čekávají o 9 % vyšší na 10 320 PLN/t ( 3 686 USD/t), na základě vyšších variabilních nákladů spojených s zvýšeným odhadem cen mědi.\nPovažujeme zprávu za neutrální. Nová projekce KGHM se zdá být spíše konzervativní a předpokládá vyrovnané ceny mědi v druhém pololetí. Šance na překonání těchto projekcí vidíme jako vysoké. Podle našich odhadů očekáváme čistý zisk 4 mld. PLN při tržbách 13,7 mld. PLN za předpokladu průměrné ceny mědi 7 280 USD/t v roce 2007.