ŽAPONSKO 2010 | Rawberry\nZápisky o cestování po Japonsku (Honšú a Kjúšú) s 1,5 letým Tadeášem – čtyři týdny na přelomu března a dubna 2010. Tokyo, Kjóto, Nara, Udži, Kumamoto, Aso, Kagošima, Sakuradžima, Čiran, Kirišima džinža, Ebino kógen, Mijazaki, Ibii, Udo-džingú, Obi, Beppu, Usuki, Japonské moře, Cuwano, Macue, Tottori, Okajama, Hirošima, Iwakuni, Mijadžima, Cumago, Magome, Alpine Route, Džigokudani, Macumoto, Bandai Asahi, Aizu Wakamacu a Tokyo\nJsme v Kjótu, hurá\nVypravili jsme se do Japonska po šesti letech od mého posledního pobytu v Tokyu. Za tu dobu se změnilo spoustu věcí – vystudovala jsem Japonská studia na FF UK, bakalářské zkoušky jsem skládala s docela velkým břichem a čtyři měsíce poté přivedla na svět našeho prvorozeného syna Tadeáše. Japonsko je pro mě srdeční záležitost, a tak hned jak to bylo možné, jsme si sbalili batohy, kočárek a vyrazili. Tadeáš dlouhý let přečkal v pohodě, zvládli jsme ho zabavit, takže ani po letadle moc nepobíhal. Po přistání v Tokyu jsme se zdrželi u úředníků kvůli mému minulému pobytu (modří už vědí), všechno jsem ale zdárně v japonštině vykomunikovala. Když nás pustili do země, vyřídili jsme si JR pasy – jízdenky na vlakové a autobusové spoje – akorát včas, abychom stihli vlak do Kjóta s přestupem v Šinagawě. První obentó nám Tadeáš skoro všechno snědl i přesto, že v krabičkách byly některé kousky velmi zvláštního vzhledu a konzistence. Samozřejmě absolutně lahodné.\nV Kjótu teplota kolem 9 stupňů, trochu zataženo, navečer se rozpršelo, rjokan rodinný, s malým množstvím pokojů, naše místnost je neobvykle prostorná, Tadeáš je nadšený. Nebudeme zastírat, že my také. Na úspěšný vstup do země jsme si připili sake. Sakury začínají kvést, rozpuk nás teprve čeká.\nPřestože sakury, magnolie, macešky, krokusy, narcisy i jiné kvítí už pučí, dnešní den vypadal spíše jako zimní. Foukal studený vítr, teplota se pohybovala kolem pěti stupňů a když zašlo sluníčko, klepali jsme kosu. K večeru začal padat déšť se sněhem, který se během večera přeměnil na sněhovou vánici. Zítra má být ale o poznání lépe.\nJetleg zatím moc nepociťujeme, Tadeáš spí jak má, ráno dokonce vyspával do půl jedenácté. Trápí ho ale zuby, takže se často budí s pláčem, naštěstí máme kouzelnou mastičku, která ho většinou uklidní. Asi mu ještě přitížil včerejší pád, při kterém si spodními zuby roztrhl kus dásně v místě, kde mu zrovna roste zub.\nBydlíme nedaleko Gionu a Pontočó, starobylých čtvrtí, které jsou nejzajímavější v noci, protože je tu spousta nočních podniků, ale i ve dne mají své kouzlo. Domečky jako ze starých samurajských filmů, mosty a můstky, kvetoucí sakury a občas i nějaká gejša či maiko. Po cestě máme parádní tržnici Nišiki s jídlem, oblečením, cetkami a jinými věcmi, kde může člověk strávit neomezeně času a nenudí se.\nDo herny pačinko nás s Tadeášem nepustili, přestože spal v kočárku. Ani spící dítě nesmí být v herně pro dospělé. Těšíme se na teplejší počasí, prý celou zimu skoro nesněžilo, máme štěstí, že to můžeme zažít na jaře na vlastní kůži, ale jeden den by nám klidně stačil.\nStříbrný nebo zlatý?\nMěli jsme v plánu navštívit Zlatý pavilón – Kinkakudži, nicméně moje znalosti japonštiny od bakalářek značně poklesly, takže jsme místo něj navštívili Stříbrný pavilón – Ginkakudži (rozdíl v jednom znaku, v jednom písmenu). Ginkakudži byl v plánu také, ale na jiný den. Nevadí, rychle jsme se přeorientovali, pojedli pod rozkvetlými stromy a vydali se tam, kam nás odvezl nacpaný linkový autobus. Počasí se o dost vylepšilo, celý den svítilo sluníčko a sakury se na něm vyhřívaly jako ještěrky. Stříbrný pavilón, hlavně tedy okolní zahrada, nás nadchnul, pozorně jsme sledovali přesnost linií uhrabaného písku, pestrost mechů, položených v různých obrazcích, nádhernou, jakoby nahodilou, nicméně absolutně propracovanou kompozici stromů, keřů a detailů z bambusových stonků a ty kameny…. No paráda, to umějí jen Japonci!\nPak „filozofickou stezkou“ k dalším chrámům a klášterům, Tadeáš řádil, obveseloval Japonky i Japonce, kteří se s ním fotili, dávali mu rýžové sušenky, sladkosti, takže oběd jsme mohli vynechat a obdivovat další a další zahrady, parky, sakury. Velmi jsme si užili svatyni Tošógú, kde je příjemná meditační zahrada, Tadeáše si tu oblíbily tři starší Japonky a věnovaly se mu delší dobu, cpaly ho sušenkami a mně připravily maču.\nPřekonali jsme dnes s kočárkem hodně schodů, nejvíc však k chrámu Kijomizudera, postaveném na velmi vysokých dřevěných nosnících. Sakury zde teprve začínají kvést, ale za pár dní to bude kvetoucí ráj. Na zpáteční cestě zastávka na nejlepší rámen v našem životě, asi protože to byl náš první. Tadeáš by nám nejradši snědl obě porce.\nPotřebujeme mech, hodně mechu\nStihli jsme toho i přes pozdější vstávání hodně, nejdřív Nara, pak Udži. V Naře spousta jelínků, bronzový Buddha v Tódaidži je opravdu úžasný, pak lampy kasugy – tisíce – v chrámu Kasuga – mech dělá hodně. Máme v Čechách na chatě japonskou zahradu a mech ještě chybí, chvíli si počkáme, ale on naroste.\nPagodky, jezírka, Tadeáš nakládal před Narskou pětipatrovou pagodou kamínky do autíčka, kolem chodily Japonky a říkaly kawai, kawai (nejčastější slova, která tu slýcháváme – tedy roztomilý, roztomilý).\nPak neplánovaně do Udži, města prince Gendžiho a chrámu Bjódo-in, kolem řeky s břehem porostlým alejí rozkvetlých sakur. Tadeáš celý den nespal, ve vlaku ale vytuhnul, tak jsme toho využili a zastavili se na teppanajaki – ve speciální restauraci, kde každý dostane maso, ryby, zeleninu (podle toho, co si objedná) a griluje vše dohromady s marinádou na grilu, který má zabudovaný ve stole. Je to docela zábava, nejchutnější byly zaručeně krevety.\nMokrá suchá zahrada\nPřed cestou se nás mnozí ptali, proč necestujeme raději bez Tadeáše, abychom si výlet pořádně užili. Už v Praze nám však bylo jasné, že bez Tadeáše neodjedeme. Teď navíc zjišťujeme, o co všechno bychom se ochudili, kdybychom ho neměli sebou. Japonci velmi milují děti, ty neasijské jsou ještě více ve středu pozornosti, speciálně na venkově a na malých městech. Tadeáš nám otevírá dveře ke komunikaci s babičkami, dědoušky, prodavačkami, policisty, hlídači, pokladními a téměř všemi, se kterými přijdeme do styku.\nVůbec si neumím představit, že by tu nebyl s námi, mimo pár chvil, kdy sedí lehce otrávený v kočárku, jinak vypadá, že si to tady hodně užívá. Co se týče jídla, máme štěstí, že miluje rýži (i suchou), takže když je nejhůř, odbudeme ho rýžovými sendviči a je vystaráno. Rýžové sušenky, ryby, mořské plody, tofu a miso polévky má také v oblibě, někdy to vypadá, jakoby se v Japonsku narodil. Všeobecné veselí vzbuzuje jeho chuť na pickles – různé nakládané zeleninky, které většinou dětem nechutnají.\nDnes celý den pršelo, ale bylo krásně teplo, tak jsme obešli celou plánovanou trasu – chrám Ninnadži, zahradu Rjóandži s nejznámější kamennou zahradou na světě, kterou jsme se inspirovali i my, a konečně i Zlatý pavilón Kinkakudži. Za Ninnadži jsme našli zapomenuté zákoutí s kamenným mostem, chrámečky, bambusy, soškami a svatyňkami, byli jsme tu jediní a to mělo v přelidněném Kjótu své kouzlo. Rjóandži nezklamala, je to opravdu velká nádhera, kdo neviděl, neuvěří. Pak okonomijake – speciální japonské palačinky naslano, které si každý sám smaží na plotýnce na svém stole. Táďa pořád strkal prstíčky na horkou plotýnku uprostřed stolu a tak se trochu popálil, aspoň si dá příště pozor.\nI přes silný déšť ve Zlatém pavilónu turisté přetékali přes vyznačené trasy, a my byli rádi, že jsme si tuhle „památku“ mohli odškrtnout a jít. Pak ještě náhodný výstup z autobusu směřujícího do centra – chrám Tenmangú pod plně rozkvetlými sakurami.\nHrad Nidžó zavírá v pět, ale už po čtvrté tam nepouštějí, tak jsme ho obhlédli zvenku a vydali se domů. Od té doby v rjokanu Tadeáš zvoní na všechny zvonky a řádí s Harunou a my tu máme havaj.\nDnes jsme se posunuli zase dál od Tokya – do Kumamota na Kjúšú. Celkem neradi jsme se rozloučili s Kaori, naší paní domácí v Kjótu. Tak jsme si to tam oblíbili, že se ještě na dvě noci vrátíme. Kaoriny děti si nádherně s „Tadačanem“ hráli, vůbec mu nevadilo, že jsme v jiné místnosti.\nZ přesunu jsme měli trochu strach, protože v jednom z šinkanzenů, kterým jsme dnes jeli, jsme vyfasovali místa v „tichém vagónu“. Naštěstí byl plný cizinců a dětí, takže nikdo neměl tendence nás napomínat, i když byl Tadeáš občas trochu hlučnější. S chlapečkem sedícím na vedlejším sedadle si vyměňoval hračky, tak se po většinu času zabavil. V Kumamotu na nádraží na nás čekal náš ubytovatel. Bydlíme v malém domečku, ve kterém jsou jen tři pokoje pro hosty, kromě nás tu nikdo není, na zahradě pobíhají dva nádherní plyšoví psi „šiba“, stejného chová doma má kamarádka Petra, která má prsty v tom, že jsme nakonec do Japonska odjeli.\nUbytovatel nás odvezl zpátky do města a my se vydali na Kumamotský hrad, jeden ze třech největších v Japonsku. Bohužel ten původní ze 17. století byl zničen roku 1877, takže zde stojí jen replika. Ale i tak je úchvatná. Sakury jsou ještě rozkvetlejší než v Kjótu, přece jen je tu tepleji a jaro sem přichází dříve.\nTadeáš přes den neusnul a k večeru byl dost rozladěný, nakonec nám usnul až kolem sedmé hodiny, tak jsme si šli dát v klidu rámen do restaurace a pak pěšky domů. Domeček, ve kterém bydlíme, je na kopci a je z něj nádherný výhled na osvětlené město.\nPřipáleni na sopce Aso\nZ Kumamota na sopku Aso jede vlak lehce přes hodinu, už samotná stanice se nachází v sopečném kráteru, který patří k největším na světě. Je tu i několik vesnic a spousta rýžových políček. Od nádraží se jede autobusem a ještě lanovkou k činnému kráteru Naka dake. Jsou tu senzory, které měří stupeň škodlivin v kouři. Podle nich se řídí, zda se mohou návštěvníci přiblížit až k okraji nebo musí zůstat v bezpečné vzdálenosti.\nKdyž jsme dorazili nahoru, cesta byla otevřená jen na vyhlídku, k okraji se nesmělo, ale chvíli jsme se tam zdrželi a po nějaké době cestu otevřeli. Sirné páry a plyny jsou dost intenzivní, skoro všichni pokašlávali, Tadeáš se smál. Nahoře dost profukuje, a protože nadmořská výška je kolem 1600 metrů nad mořem, je tu i docela zima. Měli jsme štěstí, že svítilo sluníčko, protože jinak bychom promrzli na kost. Akorát jsme se zapomněli namazat opalovacím krémem a tak jsme se trochu připekli.\nPod Naka dake jsme se procházeli sopečným popelem, lávovým polem a lávovým řečištěm. Kameny mají různorodé barvy, z podloží stoupá pára.\nUžili jsme si příjemný trek s Tadeášem v nosítku, dolů jsme šli pěšky podél lanovky, kolem lovců divokých prasat a okolo dvou jezer, autobusem pak zpátky přes Aso do Kumamota.\nJeště nám zbyl čas na nádhernou zahradu s jezírkem Suizendži.\nPrach jsi a v prach se obrátíš aneb docela obyčejný japonský den – kaitenzuši, procházka pod sopkou, onsen, obentó, sake\nNeděli jsme ponechali odpočinkovou – dopoledne jsme se přesunuli do Kagošimy, města s úžasným výhledem na stále činnou sopku Sakuradžimu, která původně ležela na ostrově, ale po jednom výbuchu se spojila s pevninou a utvořila poloostrov. Nejdřív jsme se ubytovali v příjemném rjokanu, pak vyrazili na báječné kaitenzuši – rotující suši – čerstvé a neskutečně dobré.\nOdpoledne jsme se nechali převézt lodí na Sakuradžimu a vyšli si na dvouhodinovou procházku po členitém pobřeží, plného obrovských černých sopečných balvanů, nízkých borovic a sakur. Za celou dobu jsme potkali jen pár rybářů a sběračů mušlí. Kouřící kráter stále vypouští do ovzduší popel a drobné částečky černého písku, během chvilky jsme měli na sobě tenkou vrstvičku. Je to podobný pocit, jako když na vás padají mikroskopické vločky sněhu, které ovšem nestudí. Částečky jsou všude, skřípou mezi zuby, škrábou v očích, usazují se v uších. Tadeáš ležel přes hodinu v kočárku a když se probudil, byl posetý černými tečkami.\nPak jsme se vystřídali v onsenu s výhledem na Kagošimu, děti sice dovnitř mohou, ale bylo to trochu komplikované, protože voda je zde velmi horká, což by se Tadačanovi moc nelíbilo. Aspoň se mezitím vyběhal v parku na pobřeží, kde si v horkých pramenech lidé máčejí nohy. Nazpátek jsme přejeli trajektem do Kagošimy a užili si poklidný večer se sake.\nZa samuraji do Čiranu\nPůvodně jsme chtěli navštívit národní park Kirišima, nicméně v tomto období tam jedou jen čtyři autobusy týdně a navíc je to tam prý teď nebezpečné. Místní sopka má zrovna erupční periodu, cesty jsou po zimě rozmoklé, a tak jsme změnili plány a vydali se do Čiranu.\nCestou z Kagošimy je k vidění spousta čajových plantáží – čiranský čaj je velmi kvalitní. Příroda je úplně jiná než dole u moře, členité kopce pokrývají husté porosty stromů různých barev a tvarů, bambusů, borovic a nám neznámých druhů. Čiran je kouzelné horské městečko, zabudované do přírodní scenérie. Je význačné tím, že se zde nachází sedm samurajských zahrad v původní podobě nebo jen lehce změněné.\nKaždá zahrada je jiná, všechny stojí za vidění, kameny ztělesňují hory, skály, mosty, vodopády, vše doplňují keře azalek a dalších nádherných rostlin, z nichž mnoho zrovna kvetlo.\nV poklidném altánku u potůčku s malým vodním mlýnem jsme pojedli, Tadeáš si pohrál s místními dětmi a hračkami z krámku s použitým zbožím. Po návratu do Kagošimy jsme si prošli další část města a povečeřeli jsme v uzoučké restauraci, která servíruje výborné kareraisu (indické kari po japonském způsobu).\nJaponsko japonským stylem cestování\nZ Kagošimy jsme odjeli do stanice Kirišima džingú, smířeni s tím, že se podíváme jen do svatyně Kirišima džindža uprostřed lesa a do Ebino-kógen se nedostaneme, protože tam nic nejede. Kupodivu jsme na nádraží zjistili, že můžeme jet vyhlídkovým autobusem, který jede jak ke svatyni tak i k Ebino kógen. Byl to ale takový japonský maratón – zastavit, vyfotit a jet dál. Obrázek o Kirišimě jsme si ale jakž takž udělali.\nSvatyně je celá do oranžova, honosí se barevnými dřevořezbami a je zasvěcená princi Ninigiovi, postavě z japonské mytologie. Pak následovalo dlouhé stoupání ostrými zákrutami, další zastávka na parkovišti, výchozího bodu na treky na vrcholy sopek Naka dake a Takačiho no mine. Stihli jsme jen kousek lesa a pak zase do autobusu, ten pak pokračoval kolem jezera Fudó, nejmenšího ze tří sopečných tyrkysově modrých jezer a pak poslední zastávka byla v Ebino. Všude tak maximálně dvacet pět minut na rozchod. Bohužel tento autobus jezdí jen jednou denně, tak tu člověk ani nemůže pobýt déle. Zpátky k nádraží jsme se dostali ještě s jedním přestupem na linkový autobus, nicméně asi minutu potom, co odjel vlak do Mijazaki. Další jel až za dvě hodiny.\nČas jsme nakonec dobře využili, uspořádali jsme si opulentní piknik, sluníčko pražilo, tak jsme konečně mohli vytáhnout žabky a trička s krátkými rukávy. Po jídle jsme se vydali podél kolejí a kousek za nádražím narazili na partu japonských babiček (a jednoho dědy), hrajících hru podobnou kriketu, petanqu a golfu dohromady. Hned jsme dostali svůj míček a hůl a Petr s nimi odehrál několik koleček. Byla to celkem zábava. Já se mezitím snažila uspat Tadeáše v nosičce, protože denního spánku se mu nedostává a bývá díky tomu docela unavený a mrzutý. Po nějaké době jsem to vzdala a vypustila ho na hřiště. Pravidla nepochopil – míčky se snažil sbírat a do hry vnášel zmatek. Naštěstí jsme už museli zpátky na nádraží, dvě hodinky utekly jak voda.\nV Mijazaki jsme se ubytovali v business hotelu, našem zatím nejlevnějším a zároveň velmi příjemném ubytování. Je tu veškerý servis a koupelna na pokoji. Večerní procházka podél řeky do centra města, k večeři udon a rychle uložit malého unaveného turistu.\nIbii – největší japonská díra, Udo-džingú – svatyně s velkým S, Obi – hrad nehrad\nProbudili jsme se do deštivého rána, takže naplánovaná pláž v Aošimě nezněla jako ten nejlepší nápad. Posnídali jsme v hotelu japonskou snídani a vydali se vlakem do svatyně Udo. Mohli jsme jet autobusem už z Mijazaki, ale cestu jsme naplánovali pestřejší – chtěli jsme poznat i pravý japonský venkov a to se ve vesnici Ibii, kde jsme přesedali z vlaku na autobus, povedlo. Zatím největší japonská díra, ve které jsme byli – vlak otevřel na nádražíčku dveře jen v předním vagónu, málem jsme nestihli vystoupit. V budově nádraží si už dlouho nikdo lístky nekupoval – čekárna slouží jako skladiště. Vesnice se skládá z pár domků, hřbitova, nějaké továrničky, pláže a dvou luxusnějších domů. Kdyby u zastávky autobusu nestály dva automaty s pitím, mohlo by se zdát, že jsme se ocitli v minulém století. Tadeáš spal, tak jsme se proběhli po pláži a pak už jsme vyhlíželi autobus.\nDo Udo džingú už to byl jen kousek, v autobuse jsme seděli kromě řidiče úplně sami. Po cestě jsme mohli pozorovat „ďáblovy valchy“ – kamenné kaskády v moři (nejspíše sopečného původu). Od zastávky je to ještě asi kilometr, svatyně leží na neuvěřitelně krásném místě – schovaná v jeskyni na útesu u moře, všude kolem jsou pískovcové skály s kusy sopečných kamenů, moře je omývá do zajímavých tvarů. V jednom kameni pod svatyní je vymletý kruhový otvor s vodou, do kterého se návštěvníci snaží trefit speciálními keramickými kamínky s vyrytými znaky. Pokud se trefí, mělo by jim to přinést štěstí. Petr se trefil, já ne, ale za rodinu snad jeden stačí.\nZe svatyně se linuly zvuky flétny a bubnu taiko. Tadeáš ťapal skoro celou dobu sám, téměř už nepršelo a lidí tu bylo pomálu. Na zpáteční cestě jsme si koupili místní specialitu – malé oranžové citrusové plody, jmenují se kanki a chutnají jako kumquaty s mandarinkami dohromady. Potkali jsme první japonskou opici, která se promenádovala po parkovišti, jedna Japonka ji ale vyplašila, tak jsme si ji nestačili prohlédnout zblízka.\nPři čekání na autobus ve vesnici se s námi dal do řeči 75-letý děda, ukazoval nám svůj dům, říkal, že je postavený ze stoletých trámů, dům měl nádhernou střechu, takové bývají na japonských hradech – ve špicích měly prohnuté ryby. Děda měl plnou garáž i náklaďáček dalších, nám neznámých citrusových plodů – tentokrát žluté barvy – chutí připomínající grep s citrónem, dal nám jich pár na ochutnání. Autobus nás dovezl do Obi, kam jsme se šli podívat na ruiny hradu. Zajímavé bylo, že vstupné stálo 600 jenů, většina památek stojí 500 a to je většinou na co koukat – Zlatý pavilón, Rjóandži, samurajské domy v Čiranu, tady však vlastně nic nebylo. Jen muzeum s exponáty z doby Edo, původní schody a podezdívka hradu a dva samurajské domy. Ale i přesto jsme si to užili. Odchytil nás tam jeden Japonec, který se stará o webovou stránku propagující město Obi a hrad především, a fotil nás na různých místech – v cedrovém háji, pod sakurou, u střílen atd. Fotky prý budou mít čestné místo na webu, tak uvidíme 🙂\nU nádraží jsme objevili ministánek (otevřený v malé dodávce) s takojaki – knedlíčky s chobotnicemi, chutnaly i Táďovi. Večer poklidný.\nNaše tříhodinová cesta vlakem do Beppu utekla jak voda, povedlo se nám Tadeáše uspat, tak jsme se mohli kochat okolní krajinou, která je v těchto místech opravdu nádherná. Zalesněné kopce, spousta řek, říček, kaňonů, rýžových políček, vesniček, svatyní a hřbitůvků, čas od času se ukáže moře. Sluníčko dnes svítí naplno, ale vzduch je chladný, takže jsme zase vytáhli teplejší oblečení.\nV Beppu jsme se nejdřív vydali na pláž, kde jsme nakrmili hladového synka, poté si pohrál v písku, a pak jsme nasedli na autobus a odjeli do čtvrti Kannawa, do vynikajícího ubytování v rjokanu Jokoso. Můžeme využívat zdarma i několik onsenů, některé přímo v rjokanu, jiné o pár set metrů dál. Akorát internet je zde pomalý a placený, což jsme doposud nezažili.\nBeppu je vyhlášené tím, že celým městem protékají horké prameny, na mnoha místech musí být pára odváděna průduchy ven. Když procházíte městem, všude kolem vás to syčí, páří a bublá – z kanálů, okapů, rour a rourek. Japonci sem často jezdí odpočívat, je to obrovský lázeňský rezort. My jsme se hned vydali na dvě z devíti vroucích pekel – džigoku. Na Umi džigoku s krásným, světle tyrkysovým jezírkem, plným vroucí vody (ve kterém si návštěvníci vaří vajíčka). Obklopuje ho zahrada, kvetoucí sakury, skleník s lekníny a vzácnými orchidejemi.\nDále jsme navštívili Oni iši džigoku s šedým bublajícím bahýnkem a v horkém prameni jsme si dali koupel nohou, Tadeáš si je chvíli také máchal. Pak jsme zašli do onsenu, který spadá pod náš rjokan, a protože v něm nikdo nebyl, mohli jsme ho využít celá rodinka. Jinak musí chodit ženy a muži odděleně. Tadeáš si hrál s lavórky a nádobkami a my se zatím marinovali v horkém prameni. Je to osvěžující, ale i dost unavující, člověk je pak zralý na spaní. Tadeáš ale vyžaduje další program a hlavně jídlo! Tak jsme nakoupili spoustu ingrediencí, abychom si z nich uvařili večeři v páře z horkých pramenů, které protékají kuchyní. V kuchyni je několika děr, zakrytých dřevěnými poklopy, z nichž neustále stoupá pára, která uvaří např. vajíčka za deset minut, stejně jako při vaření ve vodě. Takové vaření je rychlovka, zábava, výsledkem je moc chutné a čerstvé jídlo. Vařili jsme listovou zeleninu, kterou ani neumíme pojmenovat, masa, krevety, japonské houby, tofu, miso. I Tadeáš byl nadšený. Večer ještě další koupel v onsenu, sake a pohoda jazz.\nV pátek jsme se vzbudili do deště, během dne ale poprchávalo jen trochu. Vydali jsme se z Beppu na výlet do Usuki, kde se zachovali ve skalách a hlavně v sopečných vyvřelinách vytesaní Buddhové. Autobus od nádraží v Usuki jel až za hodinu a půl a tak jsme šli prozkoumat městečko. Je tu pár zachovalých starých domů, pěkný chrám, ve kterém jsme se procházeli sami a poslouchali dlouhý dozvuk zvonu, na který zvonil Tadeáš. Šli jsme pak okolo jednoho otevřeného domu, původně kláštera, a dámy, které v něm seděly, nás pozvaly na čaj, sladkosti a výstavu miniaturního keramického světa. Jednou z nich byla i sama autorka. Chvíli jsme pokonverzovali, tvorbu jí pochválili a po cestě na zastávku jsme ještě navštívili třípatrovou pagodu. Autobus nás dovezl až do areálu kamenných Buddhů, dali jsme si rychlý oběd – tři různá menu – servírka se divila, že to všechno sníme, Tadeáš se ale nezdá, jí skoro jako dospělý. Nenechali jsme ani zrnko rýže.\nBuddhové jsou vytesaní na několika místech, jsou zastřešení do jakýchsi otevřených svatyní, aby lépe odolávali vnějším vlivům, sopečný kámen je totiž měkký a snadno se poškodí. Abychom unikli velké skupině turistů, šli jsme nahoru do prudkého kopce bambusovým hájem, kolem malého lesního hřbitova.\nCesta není na mapkách vyznačena, ale je tu mimořádně pěkná příroda a hlavně nikde nikdo. Jedna starší Japonka si oblíbila Tadeáše a koupila mu rýžové knedlíčky s fazolovou pastou. Tadeáš jí její laskavost oplácel tím, že jí neustále kradl hůl.\nNa zpáteční cestě vlak do Beppu přesně navazoval na autobus, tak jsme neměli žádné prostoje. Samozřejmě, že jsme po návratu zamířili do našeho rodinného onsenu, abychom prohřáli kosti. Při nakupování ingrediencí na parní vaření jsem si připadala jak vařená kreveta (z onsenu vždycky vylezu s úplně rudým obličejem a chvíli trvá než to zmizí). To je pro Japonce zajímavý jev, oni totiž nerudnou. Všechno jsme nasázeli do pařníků a během chvilky servírovali a skvěle si pochutnali. U onsenu v rjokanu jsou vyhrazené hodiny pro muže a pro ženy. Ženy mají večer od sedmi do devíti. Už včera jsem to sotva stíhala a dnes jsem tam vběhla pět minut před devátou. V šatně byly něčí šaty, ale v onsenu nikdo nebyl. Tak jsem tomu nevěnovala velkou pozornost, Petr mě nabádal, ať nepospíchám, že tam určitě žádný muž nepřijde přesně. Jak jsem se ale lekla, když z malých dvířek, kterých jsem si před tím nevšimla, vylezl Japonec. Bylo za minutu devět a on seděl v páře, ze které chtěl vylézt zpátky do onsenu. Zda-li to spletl on nebo já, nevím, ale protože byl čas odejít, rychle jsem se sbalila. Až pak jsem zjistila, že vedle je ještě jeden onsen, který má hodiny prohozené, takže ženy mohou po deváté tam. Tak jsem si zalezla tam, v klidu si to užila a odnikud už žádný Japonec nevylezl.\nV sobotu ráno jsme naposledy napařovali zeleninu a vajíčka v Beppu – poslechli si na hlavním nádraží nadšené hlásání Beppůůů, Beppůůů, Beppůůů a odjeli směrem na Cuwano. Vystoupili jsme nakonec tři zastávky za Cuwanem, protože se nám nechtělo budit Tadeáše, který spal na sedačkách a denní spánek potřebuje jako sůl. Byla to další japonská „díra“, od vlaku je to asi jen dvacet minut k příjemné pláži Japonského moře. Takhle přesně jsem si ho představovala a částečně i pamatovala z tátových fotek. Malé i větší skalnaté ostrůvky, které jsou místy porostlé stromy, nejčastěji borovicemi, průzračná modrá voda a nikde nikdo. Bylo docela velké teplo, tak jsme Tadeášovi všechno svlékli, aby si pohrál ve vodě a v písku. Voda na něj byla studená a v písku bylo moc kamínků, ale i tak vypadal, že ho to baví. Nicméně jsme to asi přehnali, v noci kašlal a měl náběh na laryngitidu.\nPak už jen přesun do Cuwana, dnešní den byl spíše cestovní než poznávací. Paní domácí nás bez předchozí domluvy čekala na nádraží, ubytování je v malém, milém rjokanu v obrovském pokoji se dvěma místnostmi a krásným výhledem na hory. Konečně jsme zažili večeři v rjokanu o několika chodech, Tadeáš dostal pískací židličku, takže trochu rušil ostatní hosty, ale ti to nedávali na sobě znát. Pak večerní ofuro, sake a pickles. Ve městě je úplné ticho, jakoby se zítra nemělo nic dít (a nebo právě proto). Jen u nás v pokoji bzučí dvě velké ploštice houpající se na lampě.\nJabusame – lukostřelecká slavnost\nV neděli nás zase vzbudil déšť a tentokrát nás provázel až do odpoledne. Paní domácí nám naštěstí půjčila deštníky, což nám výrazně zpříjemnilo pobyt venku. Prošli jsme se kolem samurajských domů, kolem palíren a prodejen sake a nemohli jsme minout kanály s plovoucími barevnými kapříky. Prý jejich počet několikrát převyšuje počet obyvatel Cuwana. Paní domácí nás odchytla na ulici a nabídla nám odvoz na místo konání lukostřelecké soutěže – Jabusame.\nPůvodně jsme tam chtěli dojít pěšky, ale nakonec jsme se nechali přemluvit, hlavně kvůli k počasí. Účast diváků byla díky dešti menší než bývá zvykem, což bylo ale příjemné, protože jsem našli dobré pozorovací místo.\nPršelo dlouho a dráha, ve které koně s lukostřelci běželi, byla velmi rozbahněná. Když se kůň hodně rozběhl, stříkalo bláto na všechny strany. Někteří fotografové si chránili foťáky rozmanitými igelitovými oblečky. Účelem hry je na běžícím koni ve velké rychlosti zasáhnout šípem tři dřevěné terče. Terče jsou celkem blízko u sebe, což způsobilo, že někteří soutěžící stěží zasáhli jen ten první a na další dva ani nestihli nové šípy vytáhnout.\nV letáku, který jsme na soutěži dostali, se píše, že počátek pořádání těchto klání se připisuje císaři Kinmeiovi – někdy kolem roku 552. Je to jediná soutěž ve lukostřelbě z hřbetu koně, která se zachovala v Japonsku v původní verzi. Kostýmy mají velkolepé, vypadají opravdu jako ve starých samurajských filmech. Soutěžící si odnesli na sobě vrstvy bahna, protože museli dráhu procházet i bez koní, obutí do žabek nebo dřeváků geta a speciálních ponožek tabi (s dírou mezi palcem a ostatními prsty).\nTak jako na každé japonské slavnosti, i zde je spousta stánků s jídlem a pitím. My jsme si koupili vzorek sake, které je bílé jako mléko. Je totiž nefiltrované a chutná trochu jinak než čiré, zdá se, že je i silnější.\nPo skončení prvního kola jsme se šli projít podél řeky ke svatyni Taikodani inari, která stojí na kopci, ukrytá mezi stromy, cesta k ní je zastřešená tisícem červených bran torií.\nTadeáš na chvíli usnul v nosičce, ale už po cestě dolů volal: auto, auto, tak jsme rychle našli jídelnu, kde bychom se najedli a Tadeáše uklidnili. Pak jsme se zastavili v rjokanu na sušení oblečení a šití (během cesty se už objevily díry na oblečení i na botách, utržené knoflíky, rozbité zipy a bylo zapotřebí s tím něco udělat). Mezitím přestalo pršet, tak jsme ještě vyrazili do ulic ochutnat různé druhy sake z místních palíren, nejchutnější jsme koupili na večer. Tadeáš dostal od nějakých Japonců krmení pro kapříky, tak jsme je krmili, ale byli už úplně přejedení. Načerpali jsme další inspiraci v okolních zahradách a zahrádkách pro tu naši. Pak už jen večeře – další kulinářský zážitek, ofuro a ochutnávka sake místní výroby.\nPrší celý den. Tadeáš při svém prozkoumávání objevil v našem pokoji čtyři kota a jeden šamisen, tak jsme je samozřejmě vyzkoušeli a zahráli si na ně. Po snídani jsme vyrazili do Macue, kde jsme strávili asi čtyři hodiny.\nV samurajské čtvrti jsme si dali soba nudle v nízkém domečku s krásným výhledem na zahradu s jezírkem. Poté jsme zaskočili na Macujský hrad, který má věž ze 17. století, člověk se musí u vchodu zout. Tadeáš běhal a řádil, velké prostory se mu líbí.\nZ Macue jsme se pak přesunuli do Tottori, známého svými písečnými dunami – natáčela se zde Písečná žena podle Kóbo Abeho. Zítra se na ně chystáme. Snad nebude pršet. Bydlíme v omšelém minšuku, jsme tu zase sami.\nDuny písečné ženy\nUbytování v minšuku v Tottori má už svá nejlepší léta za sebou. Dnes večer budeme zas po dlouhé době bydlet v hotelu, kde je wifi. Hurá.\nDopoledne jsme strávili na dunách u Tottori, je z nich pěkný výhled na moře, některé jsou prý i 90 metrů vysoké. Vyskytují se tu i rostliny, které dokážou růst přímo na písku. Dnes jsme se zase ujistili o tom, že převážná většina Japonců se řídí poslušně instrukcemi a moc neimprovizuje. Vystoupí na zastávce autobusu – šipky je pošlou k lanovce – tak si koupí lístek a jedou dolů. Když tu trasu jde člověk pěšky, trvá to asi čtyři minuty, výhled z lanovky není téměř žádný, jen vás může za tisíc jenů vyfotit fotograf. Měli jsme štěstí na počasí, od rána bylo krásně slunečno, což nám vydrželo po celou dobu na dunách. Když jsme odjížděli, zatáhlo se a výrazně ochladilo. Pak zase začalo pršet. Tento způsob japonského jara …\nNa oběd teppanjaki a kimči. Pak vlakem do Okajamy s přestupem v Jonagu.\nTadeáš výjimečně spal během dne dvakrát a jeho nálada byla o poznání lepší. Včera u oběda v samurajské čtvrti v Macue vyváděl a vztekal se tak, že jsme docela rychle prchali z restaurace, protože jsme očividně rušili ostatní hosty. Naštěstí díky nosičce se nám teď daří Tadeáše rychle uspat, takže většinu delších přesunů vlakem prospí.\nV Okajamě jsme se ubytovali ve velkém hotelu, v docela malém pokoji – 2,5 na 2,5 metru (ale s veškerým potřebným vybavením) a vyrazili na večeři – tentokrát na torijaki a podobné delikatesy. Sake s ďáblem na obalu rychle mizí, zítra nás čeká Okajamský hrad, jedna ze tří nejkrásnějších zahrad v Japonsku a přesun do Hirošimy.\nPřekrásná Okajamská zahrada a drsná Hirošima\nBěhem noci se dost ochladilo, naštěstí ale dopoledne svítilo sluníčko, takže jsme si Okajamskou zahradu velmi užili. Tadeáš pobíhal po cestičkách i po trávnících, nejvíc ho samozřejmě lákala místa, kam se nesmí. U klecí s jeřáby výskal radostí a zase ztratil lahvičku na pití (už druhou). Zahrada se právem může pyšnit tím, že je pokládaná za jednu ze tří nejkrásnějších zahrad v Japonsku. Má neuvěřitelně mnoho rozmanitých zákoutí, několikrát jsme vraceli a pokaždé našli něco nového.\nZahrada je koncipovaná tak, aby z některých míst byla vidět hlavní věž Okajamského hradu, tak jsou výhledy ještě o to zajímavější.\nPak jsme se zastavili na nádvoří, hrad má černou barvu a přezdívá se mu „havraní“. Bohužel byl zničen při náletech v červnu 1945, takže je postaven celý znovu a je to poznat. Tadeáš poutal pozornost kolemjdoucích Japonek, je velmi společenský a Japonci zase družní a tak má pořád o zábavu postaráno. Očividně mu dělá dobře, když je středem pozornosti, takže tyhle chvíle rád vyhledává.\nVyzvedli jsme si v hotelu batohy a společně s demonstranty (demonstrovali proti všemu možnému – např. proti americkým základnám v Japonsku) jsme šli směrem na nádraží. Byla to demonstrace typicky japonská – demonstranti šli v zarovnaném zástupu za autem s amplióny, opakovali na povel hesla (nevzrušeným hlasem) a zastavovali pokojně na všech semaforech a čekali až jim padne zelená. Po nějaké době jsme se od nich odpojili, nakoupili si jídlo do šinkanzenu a pospíchali na nádraží. Do Hirošimy trvá cesta čtyřicet minut, tak jsme se rychle naobědvali a už byl čas vystupovat.\nV Hirošimě sluníčko velmi rychle překryly mraky a hodně se ochladilo. Do hostelu jsme se dostali rychle, tramvajové linky fungují velmi dobře. Uspali jsme Tadeáše v nosičce a šli se podívat do Mírového parku a na bývalý Průmyslový palác – Hirošimský dóm, projektovaný českým architektem Letzlem. Je menší, než jsme si představovali. Atmosféra, která je kolem něj, je ale nepopsatelná – dusivé ticho, lidé si mezi sebou jen šeptají, představa toho všeho, co se kolem odehrálo, je neuvěřitelná. Je určitě dobře, že dóm zde zůstal zachován, aby připomněl děsivou hrůzu způsobenou jadernou bombou. O to větší tíseň člověk pociťuje, když ví, že je na světě stále dost zemí, které jaderné zbraně vlastní a mohou je použít. Šli jsme se také podívat do kruhového památníku, stojícího na místě epicentra výbuchu, to byl hodně silný zážitek, a i do muzea, které různými prostředky demonstruje, jak otřesné to tehdy bylo, aby se lidé vyvarovali dalšího použití této šílené zbraně. Tadeáš vydržel celou dobu spát, což jsme na takovémto místě ocenili. Večeři jsme si uvařili v hostelu – už se nám po vaření občas dost stýská.\nDopoledne jsme strávili v Iwakuni, kupodivu zde není k vidění jen „Brokátový most“, který je ojedinělý tím, že má pět oblouků, které jsou vysoké a strmé, takže se přes ně stoupá po schodech. Tadeáš zrovna spal v kočárku, tak se nám docela pronesl. Cestování s kočárkem má spoustu výhod – velký úložný prostor, na spánek je pohodlnější než nosička a zároveň je to poslední dobou i velká hračka – Táďu hodně baví, když ho může tlačit a ujde tak i docela dlouhý kus cesty. Ale běda když chceme jít jiným směrem nebo když zastavíme. To se začne dost rozčilovat, že je skoro lepší jít tam, kam chce on. Občas může být ale kočárek i na obtíž, v Japonsku je všude hodně schodů bez dostupného výtahu, v šinkanzenech, autobusech a tramvajích ho často musíme skládat a někam nacpat. Ve stísněných prostorech je to občas trochu boj.\nCestování s dítětem, kterému je rok a pět měsíců, je kapitola sama pro sebe. Co se týče jídla, máme štěstí, že Tadeáš miluje rýži, rýžové sušenky a polévky. Většina jeho jídelníčku se skládá právě z těchto věcí. Ani jsme neuvažovali o tom, že bychom kupovali skleničky a přesnídávky s připraveným jídlem. Tadeáš rozhodně nestrádá a jí celkem vyváženě, jen v potravě je víc soli, než je zvyklý z domova. V restauracích a jídelnách někdy rušíme ostatní hosty, ale zatím si nikdo nikdy nestěžoval, ani se nijak nepohoršoval. Japonci jsou hodně tolerantní a děti mají rádi. Všude, kde jsme zatím jedli, dostal Tadačan svou vlastní plastovou mističku, talířek, hrníček s vodou a mini příbor. Je tu normální, že dítě jí s rodiči, kteří mu část svého jídla přendají do jeho nádobíčka. Bohužel jakmile před Tadeáše někdo postaví nádobu s vodou, začne bláznit, vodu vylévat všude kolem, hlavně na sebe. Když mu ji pak sebereme, začne velká scéna. Má-li svou náladu, musíme se co nejrychleji najíst, zaplatit a prchnout. Ale většinou se to nějak dá zvládnout.\nZpátky k „Brokátovému mostu“ – přešli jsme na druhou stranu řeky, kde je spousta parků, zahrad, fontánek, svatyní a pěkných zákoutí. Specialitou Iwakuni jsou bílí hadi, kteří se prý nevyskytují nikde jinde na světě – je to nějaká anomálie. Mají jich několik v teráriích, ostatní jsou naložení v lihu.\nPo osvěžující procházce jsme se přesunuli vlakem a trajektem do Mijadžimy – ostrova s obrovskou červenou bránou torie, která bývá mnohdy považována za jeden z hlavních symbolů Japonska. Rozhodně prý bývá nejfotografovanějším japonským místem.\nPodobně jako v Naře se zde volně ulicemi procházejí jelínci šika, Tadeáš by se s nimi rád družil, tak jsme ho museli trochu krotit. Kromě jelínků se velkou atrakcí staly školačky v uniformách, které se mohly z Tadeáše zbláznit nadšením.\nOdpoledne byl odliv a tak se k velké bráně dalo dostat téměř suchou nohou, všude kolem seděly na bobku Japonky v gumákách a motyčkami vykopávaly mušle. Bylo jich tu mraky – jak mušlí, tak sběraček.\nMěli jsme štěstí, že zrovna dnes večer se konala ve svatyni Icukušima slavnost, pořádá se jen dvakrát ročně. Místní mniši předvádějí tradiční tance bugaku – v překrásných barevných kostýmech za doprovodu nejstarší tradiční japonské hudby. Příliv, který postupně zaléval zátoku a v ní krásně nasvícenou torii vodou, umocnil toto pozoruhodné představení.\nByla už docela zima a nejvyšší čas dát Tadeáše spát, tak jsme se rychle vrátili do Hirošimy. Zítra se přesouváme do vesnice Cumago.\nCumago a Magome – úsek staré cesty Nakasendó\nPÁTEK – Musím trochu poupravit první zápisek z Hirošimy, že tramvaje ve městě fungují dobře. Bohužel ne vždy a dnes ráno jsme se o tom přesvědčili, když jsme pospíchali na vlak. Tramvaj neustále stála na všech semaforech, tak jsme na nádraží přijeli tři minuty před odjezdem šinkansenu a než jsme se propletli přes všechny turnikety, eskalátory a Japonce, tak nám vlak ujel před nosem. Nicméně jsme zjistili, že vlakem, jedoucím o hodinu později, stíháme plánovaný přípoj do Nagisa, takže se vlastně nic nestalo.\nPřes turistické centrum v Cumagu jsme sehnali ubytování a odvoz z nádraží. Bydlíme nedaleko Cumaga, bývalé poštovní stanice na staré cestě Nakasendó z období Edo.\nZachovaly se tu staré domy, obchůdky – přes den vesnice funguje jako žijící skanzen, auta sem nesmějí, dráty elektrického vedení jsou vedeny tak, aby nebyly vidět. Bydlíme v soukromí v minšuku Cutamuraja, s námi je tu jen turistický páreček z Austrálie a dvě starší Japonky, které se o nás starají. Je to klasický starý dům s tatami, posuvnými dveřmi, otevřeným ohništěm a dřevěným ofurem. V pokoji máme verandu, z níž je kouzelný pohled na alej rozkvetlých sakur a k tomu máme naplno puštěný šum řeky.\nPo příjezdu jsme si dali čaj a vyrazili ještě na procházku, během níž přestalo pršet. Došli jsme až do Cumaga a prohlédli si starobylé domy a uličky bez turistů. Za celou dobu jsme potkali asi jen tři domorodce, z nichž jeden prodával zatočené výhonky kapradí.\nŠli jsme kolem domu, který měl ve znacích napsáno Marutaja – tedy Podnik u Marty. Stejnými znaky – kulatý a pole – jako mám na razítku, které jsem si koupila v razítkárně v Tottori. Když jsme přišli domů, oheň už plápolal. Večeře byla opulentní, k tomu šálek domácího nefiltrovaného sake, ofuro. Tadeáš usnul bez řečí. Zítra má být slunečno.\nSOBOTA – Ráno nás probudila stařena, když na verandě našeho pokoje otevírala dřevěné posuvné dveře, aby nám řekla, že za chvíli se podává snídaně a venku je slunečno – mraky prý táhnou na Tokyo, z čehož měla potměšilou radost. Snídaně byla zase pestrá a vynikající, ryba naložená ve sladké sójové omáčce chutnala jako dezert.\nPrvní autobus do Magome jel před půl jedenáctou, tak jsme se ještě prošli po okolí. Hned vedle domečku, ve kterém bydlíme, je spousta sádek s různě velkými rybami. Kousek dál už jsou rýžová a zeleninová políčka, sem tam i čajové keříky. Došli jsme k jedné větší zemědělské usedlosti, kterou strážilo asi pět psů „šiba“. Sice na nás ze začátku štěkali, ale byli přítulní a nechali se hladit. Pak jsme nasedli na autobus, nechali se vyvézt nahoru do Magome, které jsme si celkem rychle prohlédli, sluníčko už svítilo naplno, počasí nám dneska přálo.\nKoupili jsme si na cestu svačinu a sake a vydali se na 7,5km dlouhý trek přes sedlo do Cumaga. Je to úsek staré cesty Nakasendó a příchozí si opravdu připadá jako za časů starého Eda. Bambusy, sakury, políčka, lesy; pocestní chodí se zvonečky, aby plašili medvědy, kterých je tu prý požehnaně. My vyrazili bez nich, Tadeáš je asi plašil dostatečně, protože se žádní neobjevili.\nNa pěkném slunečném místě jsme posvačili, o kousek dál nás pohostil Japonec čajem s naloženým sakurovým květem, sušenkami a švestkovým likérem, tak jsme prohodili pár slov s dalšími pocestnými a šli dál. Nedaleko cesty jsou dva větší vodopády – mužský a ženský.\nMužský byl mohutnější, prudší a víc stříkal vodu, ženský je trochu nevýrazný, ale má své kouzlo.\nTadeáš ušel celkem dlouhý úsek po svých, možná i dva kilometry. V Cumagu to žilo víc než včera, ale ne nějak výrazně. Tak jsme vyrazili do venkovního onsenu Kisodžikan rotembura nahoře v kopcích, ze kterého je krásný výhled po okolí a na kvetoucí sakury, které jsou v této oblasti zrovna v plném rozpuku.\nTadeáš dovnitř nesměl, tak jsme se s Petrem vystřídali v hlídání. Tadeáše hodně bavilo schovávat autíčko v zamykacích skříňkách, pak si hrál s japonským vrstevníkem, tak si to užil po svém. V onsenu měl člověk několik možností, jak si proproudit krev v těle – v sauně nebo ve čtyřech různých nádržích s horkou vodou – dvěma vnitřními, dvěma venkovními. Venku v obrovské dřevěné kádi s vířivkou a v bazénku s velkými kameny. Dostatečně jsme se prohřáli a akorát došli na poslední autobus naším směrem – řidič nás vysadil kousek od našeho domečku. Večeře byla skvělá – co mistička, to delikatesa, je zajímavé, že často se tu vyskytuje bramborový salát. To by jeden nečekal.\nNEDĚLE – Stařena nás zase vzbudila posunováním dveří, po snídani nás odvezla autem na nádraží a osobně dohlédla na to, že jsme nastoupili do správného vlaku.\nObloha úplně azurová, výhledy na tyrkysovou řeku, která protéká údolím Kiso byly nádherné. Vystoupili jsme na Šinano Ómači, koupili si lístek na cestování po Alpine Route, což je série dopravních prostředků. První byl autobus do Ogizawy, kde jsme nechali batohy a kočárek a přestoupili do trolejbusu, který se vyšplhal tunelem do Kurobe Dam k veliké přehradě.\nVylezli jsme na vyhlídku a pokračovali v maratónu – nacpali jsme se do přeplněné lanovky na vrchol Kurobedaira v nadmořské výšce 1828 metrů. Tam jsme se trochu zasekli, do další lanovky se vejde jen několik desítek lidí a čekatelé zde byli naštosovaní.\nDalo se jít ven na vyhlídku a také na zasněžené prostranství. Sluníčko pražilo, tak bylo celkem teplo, Tadeáš pobíhal a tu hodinu a čtvrt jsme nějak ukrátili. Výhled z lanovky byl pak úžasný, z hory sjížděli lyžaři a snowboardisté a do kopce vykreslovali krajkový vzor, na některých místech byla vidět lavinová pole.\nLanovkou jsme dojeli na Daikanbo – v nadmořské výšce 2316 metrů a tam jsme přesedli na další trolejbus, který nás tunelem dovezl do našeho cíle – Murodo – ve výšce 2450 metrů. Tady jsme se prošli po stezce s výhledem na vrcholky a hlavně koridorem, proraženým ve sněhu, který je místy až 15 metrů vysoký.\nČlověk cítí chlad jako ve velkém mrazáku, naštěstí bylo pořád krásně slunečno, tak jsme nezmrzli. Zpáteční cesta byla rychlá, jednotlivé dopravní prostředky na sebe navazovaly a výhled byl stále nádherný. Tadeáš zvládl celý den velmi dobře, na to, že spal jen asi půl hodiny v nosičce, byl většinu času v pohodě a kromě pár výjimek se moc nevztekal. V Šinano Ómači jsme nakoupili jídlo do vlaku a za hodinu jsme byli v Macumotu. Ubytovali jsme se v hotelu Richmond, kupodivu tento luxusní hotel není vůbec drahý. Táďa dostal dětský balíček s pantoflemi, kartáčkem a hračkami. Nebylo těžké ho uspat, hory a celodenní náročný program ho musely vyčerpat.\nMakakové v Džigokudani\nDneska jen krátce. Dopoledne jsme se vydali za makaky, kteří si oblíbili v horách místo nazvané Džigokudani, kterým protéká řeka a zároveň i horké prameny.\nJsou částečně zvyklí na lidi, tak před nimi neutíkají a nechají se zblízka pozorovat. Opice se zvlášť v zimě v horkých pramenech ohřívají. Dnes se jich tolik nekoupalo, protože bylo docela teplo.\nCesta od autobusu trvá necelou hodinku, jde se lesní stezičkou nad řekou. Opicím se tu očividně dobře daří, byla mezi nimi spousta mláďat, kteří se pošťuchují, honí a občas pěkně vřeští.\nVe vlaku celá naše rodina vytuhla, málem jsme nestihli vystoupit. Po návratu jsme si prohlídli Macumoto, majestátný hrad je na nádherném místě, obklopen vodním příkopem, sakurami, v pozadí svítí vrcholky Alp.\nTadeáš se v parku pod sakurami chvíli družil se stejně starou holčičkou jménem Aoi (Modrá) a vyměňovali si sušenky.\nBěhem procházky kolem řeky jsme zaslechli zvuk šamisenu a chvíli postávali před obchodem, odkud se zvuky linuly. Majitel, který v obchůdku seděl, nás pozval dál, předvedl nám různé nástroje – šamiseny i kota a na jeden šamisen nám zahrál. Pak nás ještě pozval nahoru na hodinu šamisenu (odtamtud se linuly zvuky).\nMistr a studentka seděli naproti sobě a hráli v unisonu pěknou, ale docela složitou melodii. Pak jsme ještě prohodili pár slov s mladíkem, který šamiseny vyrábí, a protože už bylo docela pozdě, zašli jsme na večeři – jakisoba, jakitori a krevety v čili omáčce a rychle na pokoj uložit Tadeáše.\nPětibarevná jezera na Bandai Asahi a přesun do Tokya\nÚTERÝ – Čtyřhodinový přesun utekl jak voda, jeli jsme čtyřmi vlaky – z čehož dva byly šinkanzeny, Tadeáš docela dlouho spal, pak jsme jedli a za chvíli jsme byli v Inawaširu – výchozí stanice k výletům na Bandai Asahi. Tam jsme nechali batohy a kočárek a odjeli autobusem na zastávku Gošiki-numa Iriguči. Když jsme vystoupili, trochu jsme se lekli, protože zastávka vypadala zcela opuštěně, nikde žádné ukazatele a mapy jen velmi nepodrobné a pochybné. Ale když jsme se prošli kolem, našli jsme, co jsme hledali. Jen nás trochu zarazilo, že cesta vede asi půlmetrovým sněhem, na to jsme neměli vybavení. Naštěstí to byl jen malý úsek k parkovišti, odsud byly cesty více méně vyšlapané. Sníh i bahno byly sice všude, trochu jsme si do bot nabrali, ale za tu krásu to stálo.\nPětikilometrový trek vede kolem jedenácti jezer a jezírek, nazvaných Jezera pěti barev. Od jasně tyrkysově modré, přes tmavší tyrkysovou, tmavě modrou, zelenou a červenou. Barvy způsobují minerály, které vynesl na povrch výbuch sopky Bandai. Turisté se vyskytovali jen na začátku a na konci, málokdo šel trek celý, tak jsme si užili pohodu a klid. Sluníčko trochu vykukovalo z mraků, přes veškerý sníh kolem a nadmořskou výšku bylo teplo – jen na tričko a mikinu. Jak taje sníh, je všude spousta potoků a potůčků, kolem nich raší různé rostliny. V jezerech se odrážejí okolní vrcholky hor, stále ještě zasněžené. Byla to opravdová nádhera. Tadeáš v nosičce znovu usnul, takže byl pak odpočatý a veselý. Autobus nazpátek přijel akorát, když jsme došli k zastávce, stejně tak i navazující vlak do Aizu Wakamacu.\nUbytování se podle mapy zdálo celkem blízko u nádraží, tak jsme se vydali pěšky. Později se ukázalo, že jsem našla minšuku vzdálené od stanice asi 5 kilometrů, protože jsem nevzala v potaz měřítko mapy. Ale bylo příjemně, nic nás nehonilo, tak jsme se alespoň pěkně prošli. Stálo to za to, pokoj je útulný a velký, jídlo vynikající a ofuro také pěkné a prostorné.\nSTŘEDA – Ráno jsme si prohlédli Aizu Buke Jašiki – samurajskou rezidenci. Původní byla zničena během války Bošin, kopie se skládá z 38 místností, je tu k vidění mimo jiné i samurajský záchod.\nPod latrínou je zaparkovaný dřevěný vozíček, který služebnictvo okamžitě po potřebě odvezlo, aby bylo vše čisté a voňavé. Také je zde 160 let starý mlýn na čištění rýže a zahradní čajovna, postavená podle pravidel Sen no Rikjúa.\nFoukal silný, studený vítr, tak jsme byli rádi, když přijel autobus, který nás dovezl na nádraží. Cesta do Tokya uběhla rychle, Tadeáš spal skoro dvě hodiny. Jeli jsme se ubytovat do Guesthouse Jadoja. Kancelář je od místa, kde bydlíme, asi 17 minut chůze, což nás trochu překvapilo. Bydlíme v klidné vilové čtvrti ve dvoupatrovém domku, ve skromném a omšelém bytě jsou dva pokoje, ten druhý obývají dva Švédové.\nPo aklimatizaci jsme se rozjeli na Haradžuku, nechali vylítat Tadeáše v Jojogi parku u svatyně Meidži a pak si projeli rušné ulice až na Šibuju, kde jsme se najedli v nudlárně pod mostem, ve kterém jsem si už kdysi nudle dávala.\nSumó a déšť\nUž v noci začalo pršet a pršelo celý den. Dopoledne jsme zkusili navštívit jeden z klubů/stáje sumó, kde každý den dopoledne mají sumáci tréninky. V jedné stáji nás odmítli, další jsme měli problém najít, až jsme nakonec uspěli. Tadeáše jsme museli nadopovat rýžovými sušenkami, aby nerušil. Zápasníků zde bylo osm a trenér za celou dobu, co jsme tam seděli, nic neřekl. Trénink byl zajímavý, pro některé sumáky očividně dost vyčerpávající. Docela jsme koukali, jak blízko od nich jsme mohli sedět a všechno sledovat. Byli jsme vymrzlí, během noci se dost ochladilo, tak jsme museli najít nějakou indoorovou aktivitu. Proto jsme zašli do Tokijského národního muzea v Uenu, kde mají největší sbírku japonského umění. Tadeáš ze začátku dost rušil, pak se nám ho podařilo uspat, tak jsme si v klidu mohli prohlédnout nádherné exponáty. Mě stále nepřestanou fascinovat sošky haniwa, dogú a zvony dótaku.\nPoté jsme zašli na oběd. Když jsme si prostudovali lístek, zjistili jsme, že jsme v čínské restauraci. Zůstali jsme a nelitovali – byla to čínská restaurace v japonském stylu a dobře jsme se najedli. Pak nákupy věcí, které povezeme domů, sušení promoklých věcí a částečné balení. Večeře doma – sašimi, suši a jiné dobroty, musíme si to ještě před odjezdem užít.\nPetr brzy ráno vyrazil na rybí trh v Cukidži, my s Tadeášem jsme si chvíli pohráli doma a pak i venku. Celý den mrholilo, což byl posun od včerejška, kdy pršelo chvílemi dost silně. Po desáté hodině jsme došli do kanceláře Jadoja, abychom vyřídili náš check-out. V téhle firmě asi neradi vstávají, protože první zaměstnanec dorazil v 10.20. Je trochu legrační, že jsme museli při check-inu zaplatit tři tisíce jenů kauci za klíče, kterou nám dnes vrátili, přestože jedeme až zítra a klíče i povlečení máme stále u sebe. Museli by o víkendu brzy ráno do práce a tak nám raději věří, že všechno v pořádku vrátíme.\nS Petrem jsme se potkali doma a vyrazili do Asakusy. Vystoupili jsme v Uenu, po cestě uspali Tadeáše, v ulici Kappabaši nakoupili japonské mističky a další potřeby do kuchyně, v Asakuse dokoupili zbytek a zašli na vynikající kaitenzuši. Pak jsme dojeli na Azabu-džúban, prohlédli si dům, ve kterém jsem bydlela – sousedství se za těch pět a půl let dost proměnilo – hned naproti vyrostly dva mrakodrapy. Pak letmý pohled na Tokyo tower, procházka ulicí, po kterém jsem chodila do práce a vypuštění Tadeáše u velkého pavouka na Roppongi hills. Na Roppongi jsem byla zvědavá asi nejvíc; Almond café, kde jsem trávila hodně času, je v rekonstrukci, v budově, kde sídlil klub Monte Carlo, kde jsem pracovala, je teď restaurace a na bývalém staveništi naproti klubu teď stojí spousta výškových budov. Pak ještě krátká zastávka na Šindžuku, poslední nákupy – zbylo nám jen 6 jenů. Vezeme si toho domů dost – ať žije stojenový obchod!\nMalá bilance – Tadeášovi během čtyř týdnů v Japonsku vyrostly dva zuby, začal říkat slovo „máma“ (doteď říkal nám oběma „táta“), občas to sice prohazuje, ale je to úspěch. Vůbec se hodně rozmluvil a rozkomunikoval. Ráno, když se probudí, tak velmi dlouho něco povídá, směje se u toho a my se smějeme také, protože mu vůbec nerozumíme. Zní to asi takhle: bue gure kla bla chola juua jueeee auto auto hula klua jaaa máma táta hneee jé chichi gue fure ham ham ham ham hají ham ham. Všem rád mává a říká u toho papa, ať jsme kdekoliv. Mnohem víc rozumí, více poslouchá a zároveň i schválně neposlouchá a čeká, co my na to. Baví ho sbírat jídlo ze stolu pusou, miluje červené auto, které jsem mu koupila za pár korun, než jsme sem jeli, s ním si opravdu vyhraje do aleluja. Hned druhou hračkou v pořadí jsou všechny posuvné dveře, dvířka, zamykací skříňky, trezory a podobné věci. Přes všechny obavy, jak to cestování bude snášet, to bylo až na pár výjimek naprosto v pohodě. Ztropil pár scének, ale to děti občas dělají, zvlášť, když jsou unavené, takže se to toleruje.\nZtratili jsme jen pár věcí, hlavně Tadeášovy propriety, dvakrát jsme v hotelu něco zapomněli – flashku a nabíječku na baterky – z obou míst nám je poslali sem do Tokya, takže paráda. Chytli jsme trochu studené jaro, ale na těch místech, kde jsme potřebovali mít hezké počasí, jsme ho měli. Viděli jsme, co jsme chtěli, místy jsme byli překvapeni, že to tak hladce klaplo. Jídlo je levné a výborné, cestování vlakem je snadné a rychlé, zvláště v šinkanzenech. Japonci jsou velmi družní a přátelští, v Tokyu je to trochu jiné, ale záleží na lokalitě. Samozřejmě komunikace byla vždy snadnější díky Tadeášovi, který na sebe přitahoval pozornost. Slovo kawai (roztomilý) říkaly nejen náctileté holčičky a novopečené maminky, ale i starouškové a na první pohled zakabonění sararímani. Samozřejmě, že pomohlo i to, že jsem si mohla s domorodci popovídat, sice jsem jim nerozuměla všechno, ale na denní komunikaci to stačilo a spoustu věcí nám to usnadnilo.\nA jsme zpátky v Čechách. Cesta proběhla bez problémů, zavazadla dorazila, převoz nepřežilo jedno sakečko a teploměr. Tadeáš se rýže nepřejedl a stále je to pro něj nejoblíbenější potravina. Tak snad zase brzy v Žaponsku.


stěhování | PR články 8u\nStěhovací služby pro Brno a okolí\nPotřebujete rychle a bezproblémově přestěhovat nebo vyklidit starý nábytek ve firmě či v bytě? Máme několikaleté zkušenosti se stěhováním v Brně. Stačí zavolat a přijedeme na obhlídku, kterou na místě naceníme, a pokud budete souhlasit s cenou, pak se můžeme pustit do práce. Stěhujeme také piana, stroje, klavíry a jiná těžká břemena po Brně nebo okolí.\nVyužít můžete i nezávazný poptávkový formulář umístěny na webové stránce rp-stehovani-brno.cz. Co nejdříve se Vám pak ozveme zpět a domluvíme obhlídku místa, kde se mají stěhovací služby provést.\nV rámci Brna a okolí je obhlídka místa ke stěhování zcela zdarma. Volejte kdykoliv od pondělí do neděle, rád poradím nejvhodnější řešení, aby Vaše stěhování proběhlo bezproblémů a za příznivých cen.\nPosted in Dům a zahrada | Tags: stěhování | Comments Closed\n10.3.2015 | Author web-reg.cz\nČeká vás stěhování a vy máte místo radování z nových prostor jenom starosti právě se stěhováním? Pak si na pomoc zavolejte profesionály! Jedničkou na trhu právě v tomto oboru je společnost Arslan. Díky dlouholeté praxi vám do několika hodin kompletně přestěhují byt či kancelář kdekoliv v Praze. Tím ovšem výčet jejich možností skutečně nekončí.\nKromě stěhování v Praze vám totiž firma Arslan nabízí ještě stěhování po celé ČR a nezapomíná ani na stěhování po celé Evropě. Tyto služby se pak netýkají pouze bytů, ale i rodinných domů, kanceláří, státních institucí, všech typů provozních prostor, archivů i skladů.\nStěhování Praha – firma Arslan – se pak mimo jiné specializuje i na montáž či demontáž nejrůznějšího nábytku a na drobné opravy. Vše je pak prováděno bez potřeby výraznějších omezení – v případě firem je to například omezení provozu. Vše záleží na přáních a individuálních požadavcích každého klienta. V případě stěhování po Praze je možnost přistavení vozu běhěm pár hodin a to zdarma bez napočítávání kilometrů.\nNa vás je jen zavolat do společnosti Arslan a sdělit termín stěhování a kompletní seznam věcí, zajistit balící materiál – který si je ovšem možné u společnosti zapůjčit – a pak už pouze umožnit parkování v co nejbližší vzdálenosti od stěhovaného objektu. Stěhování se může uskutečnit i o víkendech či státních svátních a to bez příplatku.\nSpolečnost Arslan totiž představuje skutečného profesionála ve svém oboru. Další šikovnou službou, kterou mimo jiné nabízí, je stěhování na klíč. Vyrazte v klidu na dovolenou a vraťte se již do nového! Ať už vás čeká stěhování v Praze, po celé ČR nebo dokonce v Evropě. Kontaktujte zkušené profesionály, kteří si snadno poradí. O vaše věci bude dobře postaráno. Od lehkých po těžká břemena, to vše zvládají na jedničku. Ulehčí Vám nejen od starostí, ale rovněž vám pomohou s nepříjemným úklidem po stěhování či se zednickými pracemi. Lepší stěhování na míru a bez stresu byste těžko hledali.\nPosted in Obchod a služby | Tags: stěhování, stěhování po Praze, stěhování v Praze | Comments Closed


LUK :: Literatura - Umění - Kultura. Časopis týdeník LUK - Jak se po převratu 1989 proměnila česká kultura? - PETR MUSÍLEK\nJak se po převratu 1989 proměnila česká kultura? - PETR MUSÍLEK\nZabývat se proměnami kultury bez ohledu na celkovou proměnu společenského života by bylo poněkud zavádějící. Společnost, která plánovala téměř všechno, se proměnila ve společnost plánující politické kampaně, školení občanů jak se bránit proti takzvaným šmejdům, školení o finanční gramotnosti, a to všechno v husté omáčce reklam, které nahrazují odbornost.\nČlověk ale prožívá svůj život v síti subjektivních a objektivních podmínek, které mu otevírají nebo uzavírají možnosti seberealizace.\nMinulost představovala řád mnohdy nedokonalý, ale svým způsobem přehledný. V listopadu 89 jsme nepředpokládali totální devastaci minulých struktur, ale vcelku nepolitické třídění všeho chybného a nefunkčního se současným nástupem inspirace nových myšlenek. Ta Masarykova písnička s citací (Když se ti rozbilo, dej ho spravit, nauč se synečku hospodařit) silně souzněla s představami demonstrujících lidí. To, co následovalo, se však od těchto představ velmi vzdálilo.\nZde neexistovalo poučení a výběr použitelných forem, ale nesmyslné bourání ve všech oblastech a tedy i v kultuře. Postupně mizela velká profilová nakladatelství, systém krajských středisek spisovatelů, deníky s kulturními přílohami prošly transformací, která je převedla do soukromých, převážně zahraničních rukou.\nObčanská společnost začala být budovaná způsobem, který nejprve rozbil nebo alespoň omezil spolkovou činnost, aby ji nahradil takzvanými sdruženími, převážně vrženými do vzduchoprázdna bez návaznosti, jasných pravidel a existenční jistoty.\nV rámci úspor se zrušila řada spojů, takže cesta do kteréhokoliv centra nutně končí již v odpoledních hodinách. Tím odpadá návštěva večerních představení a dalších kulturních akcí, ať už diváckých, tak i pořadatelských. Z kultury možná nedokonale propojující společnost se staly ostrůvky bez přívozů.\nNení možné v rozdílném čase vytvářet přesné soudy. Samozřejmě, že existují iniciativy a lidé, lámající i složitost existence. Náklad, který je na ně vkládán je však neúnosný a určitě neslouží dalšímu vývoji.\nMoje představa o funkčnosti kulturních struktur je shodná s modelem uplatněným ve sportu: síto oblastí, okresů a krajů až po ligu a národní reprezentaci. V kultuře však nedochází ani k pokusům o takový výběr. Jednotlivci jsou zachycováni nahodile a podle velmi zvláštních kriterií do společenského povědomí, aby byli vzápětí zapomenuti a nahrazeni obdobně nestálými autoritami.\nZdá se, jako by panující struktury o vznik žijících autorit ani nestály, jako by byly čímsi obtížným a ohrožujícím panující atmosféru. Že člověk kulturní a tvořivý nedostává společenskou zakázku, je svým způsobem ponižující, ale co je ještě horší, že úřady mající na starost kulturu postrádají základní přehled o terénu, o který mají pečovat. Ve srovnání s průmyslem hledajícím každý použitelný talent, zůstávají zcela mimo. Snad je v tom i politická zabedněnost a neochota vstoupit do tak velmi zdevastované oblasti slov.\nPřes všechna kritická slova jsem však optimistou. Věřím v zákony přírody, které narovnávají lidská selhání, odstraňují cizopasné rostliny ve vyvážené krajině a upravují toky řek bez ohledu na momentální neuvážené zásahy.\nVěřím i v základní lidskou inteligenci, které se nepřesně říká selský rozum, že po období útlumu vždy najde novou cestu vývoje, a to i s nezbytnými chybami, které vždy provázejí lidská rozhodnutí.


Úvod » Peníze a půjčky » Banky » Hlavní omyly a mýty při výběru spořícího účtu 2/2\nJe jedno, v jaké bance\nJedno to určitě není, jelikož jsou banky, které mohou nabízet lepší a horší úrok, stejně jako jsou banky, které mají lepší a horší podmínky. Roli může hrát ale i dostupnost banky, stejně jako třeba také její velikost, stejně jako má vliv i to, jaké jsou na banku a konkrétní její spořící účet celkové reference.\nPoplatky nehrají roli\nHrají, a někdy dokonce velmi podstatnou. Ideální je zvolit si spořicí účet, který bude zcela bez poplatků. Jeho provoz díky tomu bude zcela zdarma. Pokud poplatky existují, je dobré si zjistit, v jaké výši. Nemusí být totiž nic neobvyklého, že jejich výše překročí i zhodnocení finančních prostředků, které jsou na účtu uložené. Takový účet je následně v podstatě k ničemu, jelikož efektivnější může být to, že máme peníze uloženy doma.\nLikvidita není tolik důležitá\nU spořících účtů naopak důležitá je, a poměrně dost. A to zvláště proto, že je zvykem, že jsou peníze dostupné ihned, bez průtahů. Právě tomuto se říká vysoká likvidita a na tu je dobré při výběru náležitě hledět. A to proto, že takový účet se může stát i náhradou za ten klasický osobní, a to i přesto, že ne vždy je toto doporučováno.\nŠtítky: banka, peníze\nPrávo na odstoupení zůstává Jako spotřebitel máte práva i u zahraniční banky. A pokud jde o právo skutečně…


Čemu věříme | Sbor Církve adventistů sedmého dne - Příbram\nSbor Církve adventistů sedmého dne – Příbram\n(28 věroučných bodů)\nAdventisté sedmého dne přijímají Bibli za jediné vyznání víry a z ní odvozují základní věroučné články. Dále uvedené věroučné body jsou výrazem toho, jak církev učení Písma chápe a vyjadřuje. K revizi těchto výroků může dojít při zasedání Generální konference, když církev pod vedením Ducha svatého dospěje k plnějšímu pochopení Písma nebo nalezne výstižnější výrazy k vyjádření toho, co učí Boží slovo.\n1. Písmo svaté\nPísmo svaté, Starý i Nový zákon, je psané Boží slovo. Je dáno Boží inspirací prostřednictvím svatých Božích lidí, kteří mluvili a psali pod vlivem Ducha svatého. V tomto slově Bůh svěřil člověku poznání nezbytné ke spasení. Písmo je neomylné zjevení Boží vůle. Je měřítkem charakteru, zkušebním kamenem zkušeností, autoritativním základem učení a spolehlivým záznamem Božích činů v dějinách. ( 2 Petr 1,20.21; 2 Tim 3,16.17; Žalm 119,105; Přísl 30,5.6; Iz 8,20; Jan 17,17; 1 Tes 2,13; Žid 4,12)\nBůh je jeden; Otec, Syn a Duch svatý, jednota tří osob od věčnosti. Bůh je nesmrtelný, všemohoucí, vševědoucí, svrchovaný a všudypřítomný. Je nekonečný a přesahuje lidské chápání. Přesto však je znám prostřednictvím svého zjevení. Patří mu věčná úcta, sláva i služba všeho tvorstva. (5 Moj 6,4; Mat 28,19; 2 Kor 13,13; Efez 4,4-6; 1 Petr 1,2; 1 Tim 1,17; Zj 14,6.7)\nBůh, věčný Otec, je Stvořitel, Původce, Udržovatel a svrchovaný Vládce celého stvoření. Je spravedlivý a svatý, milosrdný a milostivý, dlouhoshovívající a hojný v neochvějné lásce a věrnosti. Moc a vlastnosti projevené v Synu a v Duchu svatém jsou rovněž zjevením Otce. 1 Moj 1,1; Zj 4,11; 1 Kor 15,28; Jan 3,16; 1Jan 4,8; 1 Tim 1,17; 2 Moj 34,6.7; Jan 14,9)\nBůh, věčný Syn, se stal člověkem v Ježíši Kristu. Skrze něj byly stvořeny všechny věci, zjeven Boží charakter, uskutečnilo se spasení lidstva a svět je jím souzen. Počat z Ducha svatého, narodil se z Marie, panny. Žil a byl pokoušen jako člověk, a přesto byl dokonalým ztělesněním Boží spravedlnosti a lásky. Svými zázraky projevil Boží moc a prokázal, že je Boží zaslíbený Mesiáš. Dobrovolně trpěl a místo nás zemřel na kříži za naše hříchy. Vstal z mrtvých, vstoupil na nebesa a slouží v nebeské svatyni v náš prospěch. Znovu přijde v slávě, aby provždy vysvobodil svůj lid a obnovil všechny věci. (Jan 1,1-3.14; Kol 1,15-19; Jan 10,30; 14,9; Řím 6,23; 2 Kor 5,17-21; Jan 5,22; Luk 1,35; Filip 2,5-11; Žid 2,9-18; 1 Kor 15,3.4; Žid 8,1.2; Jan 14,1-3)\nBůh, věčný Duch, spolupůsobil s Otcem a Synem při stvoření, vtělení a vykoupení. Inspiroval pisatele bible. Naplňoval Kristův život mocí. Zve a přesvědčuje lidi. Ty, kteří ho poslechnou, obnovuje a proměňuje k Božímu obrazu. Poslán Otcem a Synem, aby byl vždy a Božími dětmi, obdarovává církev duchovními dary, zmocňuje ji k vydávání svědectví o Kristu a v souladu s Písmem ji uvádí do veškeré pravdy. (1 Moj 1,1.2; Luk 1,35; 4,18; Skut 10,38; 2 Petr 1,21; 2 Kor 3,18; Efez 4,11.12; Skut 1,8; Jan 14,16-18; 15,26.27; 16,7-13)\nBůh je Stvořitel všeho a v Písmu podal spolehlivou zprávu o své stvořitelské činnosti. V šesti dnech Pán stvořil „nebe i zemi“ i všechno pozemské tvorstvo a odpočinul sedmého dne onoho prvního týdne. Tak ustanovil sobotu jako trvalý památník svého dokončeného stvořitelského díla. První muž a žena byli učiněni k Božímu obrazu jako vrcholné dílo stvoření. Obdrželi vládu nad světem a zodpovědnost pečovat o něj. Svět byl po dokončeném stvoření „velmi dobrý“ a zvěstoval Boží slávu. (1Moj 1; 2; 2Moj 20,8-11; Žalm 19,1-6; 33,6.9; 104; Žid 11,3)\nMuž a žena byli stvořeni k Božímu obrazu, vybaveni individualitou a schopností svobodně myslet a jednat. I když byli stvořeni jako svobodné bytosti, jsou závislí na Bohu životem, dýcháním a vším ostatním. Každý člověk je nedělitelnou jednotou tělesných, duchovních a duševních projevů. Když naši první rodiče neuposlechli Boha, popřeli svou závislost na něm, a ztratili tím své vznešené postavení pod Boží vládou. Boží obraz v nich byl porušen, a oni se stali kořistí smrti. Jejich potomci dědí tuto padlou přirozenost s jejími následky, rodí se se slabostmi a náklonnostmi ke zlému. Bůh však v Kristu smířil svět se sebou a svým Duchem obnovuje ve smrtelných lidech činících pokání obraz jejich Tvůrce. Stvořeni k Boží slávě jsou povoláni milovat Boha, milovat se navzájem a starat se o své životní prostředí. (1Moj 1,26-28; 2,7; Žalm 8,4-8; Skut 17,24-28; 1Moj 3; Žalm 51,7; Řím 5,12-17; 2Kor 5,19.20; Žalm 51,12; 1Jan 4,7.8.11.20; 1Moj 2,15)\nCelé lidstvo je vtaženo do velkého sporu mezi Kristem a satanem, v němž jde o Boží charakter, Boží zákon a Boží svrchovanou vládu nad vesmírem. Tento spor začal v nebi, když jedna ze stvořených bytostí, obdařená možností volby, se začala povyšovat. Stala se satanem, Božím odpůrcem, který do odboje strhl část andělů. Svedl Adama a Evu do hříchu, a tím uvedl ducha vzpoury na naši zemi. Hřích znetvořil Boží obraz v lidech, narušil pořádek ve stvořeném světě a zapříčinil zkázu celé země potopou. Celé tvorstvo pozoruje náš svět, který se stal jevištěm vesmírného sporu, na jehož konci bude Bůh lásky obhájen. Na pomoc v tomto sporu posílá Kristus svému lidu Ducha svatého a věrné anděly, kteří mají věřící vést, chránit a podporovat na cestě spasení. (Zj 12,4-9; Iz 14,12-14; Ezech 28,12-18; 1Moj 3; Řím 1,19-32; 5,12-21; 8,19-22; 1Moj 6-8; 2Petr 3,6; 1Kor 4,9; Žid 1,14)\nJediný smiřující prostředek za lidský hřích Bůh poskytl v Kristově životě a jeho dokonalé poslušnosti Boží vůle, v jeho utrpení, smrti a zmrtvýchvstání. Ti, kteří vírou přijímají toto smíření, smějí mít věčný život a celé tvorstvo může lépe chápat nekonečnou a svatou lásku Stvořitele. Toto dokonalé smíření odhaluje spravedlnost Božího zákona a milostivost Božího charakteru, protože odsuzuje náš hřích a poskytuje nám odpuštění. Kristova smrt je zástupná a očišťující, smiřující a proměňující. Kristovo zmrtvýchvstání zvěstuje Boží vítězství nad hříchem a smrtí. Vyhlašuje vládu Ježíše Krista, před kterým se skloní „každé koleno“ na nebi i na zemi. (Jan 3,16; Iz 53; 1Petr 2,21.22; 1Kor 15,3.4.20-22; 2Kor 5,14.15.19-21; Řím 1,4; 3,25; 4,25; 8,3.4; 1Jan 2,2; 4,10; Kol 2,15; Filip 2,6-11)\nZ nekonečné lásky a milosrdenství Bůh kvůli nám ztotožnil s hříchem Krista, který hříchu neučinil, abychom se v něm směli stát před Bohem spravedlivými. Pod vlivem Ducha svatého si uvědomujeme svou ubohost, uznáváme svou hříšnost, litujeme svých přestoupení a věříme v Ježíše jako Pána a Krista, jako zástupce i vzor. Tato víra, která přijímá spasení, vzniká působením Boží moci prostřednictvím Písma a je darem Boží milosti. Skrze Krista jsme ospravedlněni, přijati za Boží syny a Boží dcery a vysvobozeni z vlády hříchu. Skrze Ducha jsme znovuzrozeni a posvěceni. Duch obnovuje naši mysl, do našeho srdce vpisuje Boží zákon lásky a dává nám moc žít svatým životem. Zůstáváme-li v něm, stáváme se účastníky Božské přirozenosti a máme jistotu spasení nyní i na soudu. (2Kor 5,17-21; Jan 3,16; Gal 1,4; 4,4-7; Tit 3,3-7; Jan 16,8; Gal 3,13.14; 1Petr 2,21.22; Řím 10,17; Luk 17,5; Mar 9,23.24; Efez 2,5-10; Řím 3,21-26; Kol 1,13.14; Řím 8,14-17; Gal 3,26; Jan 3,3-8; 1Petr 1,23; Řím 12,2; Žid 8,7-12; Ezech 36,25-27; 2Petr 1,3.4; Řím 8,1-4; 5,6-10)\nJežíš na kříži triumfoval nad silami zla. Během své pozemské služby si podrobil démonské síly, zlomil jejich sílu a některé definitivně zničil. Ježíšovo vítězství nám dává vítězství na silami zla, které se nás stále pokouší ovládnout, když spolu s ním kráčíme k pokoji, radosti a ujištění o Jeho lásce. Nyní v nás však dlí Duch svatý a posiluje nás. Neustále propojeni s Ježíšem jako naším Spasitelem a Pánem, jsme osvobozeni od břemen svých minulých skutků. Již více nežijeme v temnotách, v obavách z ďábelských sil, nevědomosti a bezvýznamnosti minulého způsobu života. V této nové svobodě v Kristu jsme povolání k růstu do podobnosti Jeho charakteru, k denní komunikaci s ním na modlitbě, sycení se Jeho slovem, meditací nad ním a Jeho prozřetelností, zpívání Jeho chval, společným shromažďováním k pobožnosti a účasti na poslání církve. Když se odevzdáme pro službu lásky lidem kolem nás a svědčíme o Jeho spasení, Jeho stálá přítomnost s námi skrze Ducha svatého posvětí každý okamžik a každou činnost.\n(Žalm 1,1.2; 23,4; 77,11.12; Kol 1,13; 14,2.6; 14.15; Luk 10,17-20; Ef 5,19.20; 6,12-18; 1. Tes 5,23; 2. Pt 2,9; 3,18; 2. Kor 3,17,18; Fil 3,7-14; 1. Tes 5,16-18; Mat 20,25-28; Jan 20,21; Gal 5,22-25; Řím 8,38,39; 1.Jan 4,4; Žd 10,25.)\nCírkev je společenství věřících, kteří vyznávají Ježíše Krista jako Pána a Spasitele. V návaznosti na starozákonní Boží lid jsme povoláni ze světa k společné bohoslužbě, k vzájemnému společenství, k vzdělávání se v Božím slově, k slavení večeře Páně, k službě všem lidem a k světoširému zvěstování evangelia. Církev přijímá svou autoritu od Krista, který je vtěleným Slovem, a z Písma, psaného slova. Církev je Boží rodina; její členové, které Bůh přijal za své děti, žijí na základě nové smlouvy. Církev je nevěsta, ze kterou Kristus zemřel, aby ji mohl posvětit a očistit. Až se vrátí jako Vítěz, budou před něj postaveni věrní všech věků, které vykoupil svou krví, jako slavnou církev bez vady a vrásky, svatou a bez úhony. (1Moj 12,3; Skut 7,38; Efez 4,11-15; 3,8-11; Mat 28,19-20; 16,13-20; 18,18; Efez 2,19-22; 1,22.23; 5,23-27; Kol 1,17.18)\n13. Církev adventistů a její poslání\nUniverzální církev tvoří všichni ti, kteří skutečně věří v Krista. V posledních dnech, v čase rozsáhlého odpadnutí, je církev ostatků povolána zachovávat Boží přikázání a víru Ježíšovu. Tyto ostatky oznamují příchod hodiny soudu, zvěstují, že spasení je možné jen v Ježíši Kristu a hlásají blízkost jeho druhého příchodu. Toto zvěstování symbolizují tři andělé ze 14. kapitoly Zjevení. Současně probíhá v nebi soud a na zemi je jeho výsledkem pokání a náprava. Každý věřící je povolán k účasti na tomto světoširém svědectví. (Zj 12,14; 14,6-12; 18,1-4; 2Kor 5,10; Juda 3,14; 1Petr 1,16-19; 2Petr 3,10; Zj 21,1-14)\n14. Jednota Kristova těla\nCírkev je jedno tělo s mnoha údy, které Bůh povolává z každého národa, pokolení, jazyka a lidu. V Kristu jsme nové stvoření. Nesmí nás dělit rasové, kulturní vzdělanostní a národnostní rozdíly nebo rozdíly mezi urozenými a nízkými, bohatými a chudými, mezi mužem a ženou. Všichni jsme si rovni v Kristu, který nás jedním Duchem spojil se sebou a jednoho s druhým; nestranně a bez výhrad si máme navzájem sloužit. Díky zjevení Ježíše Krista v Písmu máme podíl na stejné víře a naději a hlásáme všem jednotné svědectví. Tato jednota má svůj zdroj v jednotě trojjediného Boha, který nás přijal za své děti. (Řím 12,4.5; 1Kor 12,12-14; Mat 28,19.20; Žalm 133,1; 2Kor 5,16.17; Skut 17,26.27; Gal 3,27.29; Kol 3,10-15; Efez 4,14-16; 4,1-6; Jan 17,20-23)\nKřtem vyznáváme svou víru v smrt a zmrtvýchvstání Ježíše Krista a svědčíme, že jsme zemřeli hříchu a chceme žít novým životem. Takto uznáváme Krista za Pána a Spasitele, stáváme se jeho lidem a jsme přijati za členy jeho církve. Křest je symbolem našeho spojení s Kristem, odpuštění našich hříchů i toho, že jsme přijali Ducha svatého. Je potvrzením víry v Ježíše Krista, jakož i znamením pokání a koná se ponořením do vody. Křest následuje po důkladném poučení z Písma a přijetí biblického učení. (Řím 6,1-6; Kol 2,12.13; Skut 16,30-33; 22,16; 2,38; Mat 28,19.20)\n16. Večeře Páně\nPři Večeři Páně přijímá symboly Ježíšova těla a krve; tím vyjadřujeme víru v něho jako svého Pána a Spasitele. Při této slavnosti se Kristus setkává se svým lidem a posilňuje ho. Svou účastí radostně zvěstujeme význam Kristovy smrti, dokud nepřijde. Příprava na tuto večeři zahrnuje zkoumání vlastního svědomí, pokání a vyznání hříchů. Kristus ustanovil umývání nohou jako symbol obnoveného očištění a výraz ochoty vzájemně si sloužit v křesťanské pokoře a v lásce sjednotit svá srdce. Večeře Páně se smějí zúčastnit všichni věřící křesťané. (1Kor 10,16.17; 11,23-30; Mat 26,17-30; Zj 3,20; Jan 6,48-63; 13,1-17)\n17. Duchovní dary a služebnosti\nBůh uděluje všem členům církve v každé době duchovní dary, které má každý člen ve službě a lásce použít pro společné dobro církve a lidstva. Působením Ducha svatého, který obdarovává každého člena podle své vůle, projevují se tyto dary ve schopnostech i služebnostech, které církev potřebuje pro splnění Bohem určených povinností. Podle Písma patří mezi dary Ducha: víra, uzdravování, proroctví, zvěstování, vyučování, přisluhování, smiřování, milosrdenství, sebeobětavá služba, laskavá ochota pomáhat lidem a povzbuzovat je. Některé členy církve Bůh povolal a Duch uschopnil pro splnění pastoračních, evangelizačních, apoštolských a učitelských úkolů, potřebných pro přípravu členů k službě, pro vzdělání církve k duchovní zralosti, k podpoře jednoty víry a poznání Boha. Používají-li členové tyto dary jako věrní hospodáři různé milosti Boží, je církev chráněna před ničivým vlivem falešného učení, roste Božím růstem a buduje se ve víře a lásce. (Řím 12,4-8; 1Kor 12,9-11.27.28; Efez 4,8.11-16; Skut 6,1-7; 1Tim 2,1-3; 1Petr 4,10.11)\n18. Dar proroctví\nJedním z darů Ducha svatého je proroctví. Tento dar je příznačný pro církev ostatků a projevil se v díle E. G. Whiteové. Spisy této služebnice Páně jsou trvalým a významným ukazatelem k pravdě, jsou církvi pomocí, usměrněním, poučením i napomenutím. Jasně též potvrzují, že Písmo je měřítkem, kterým je třeba posuzovat každé učení i každou zkušenost. (Joel 2,28.29; Skut 22,14-21; Žid 1,1-3; Zj 12,17; 19,10)\n19. Boží zákon\nVelké zásady Božího zákona jsou vyjádřeny v Desateru a Ježíš Kristus je představil svým životem. Vyjadřují Boží lásku, vůli a úmysly týkající se lidského chování a vztahů; jsou závazné pro všechny lidi v každé době. Tyto příkazy jsou základem Boží smlouvy a jeho lidem i měřítkem Božího soudu. Působením Ducha svatého odhalují hřích a probouzejí vědomí potřeby Spasitele. Spasení je pouze z milosti, ne ze skutků, ale ovocem spasení je poslušnost přikázání. Tato poslušnost rozvíjí křesťanský charakter a dává vnitřní uspokojení. Je projevem naší lásky k Pánu a našeho zájmu o spolubližní. Poslušnost víry dokazuje Kristovu moc proměnit život a umocňuje křesťanské svědectví. 2Moj 20,1-17; žalm 40,8.9; Mat 22,36-40; 5Moj 28,1-14; Mat 5,17-20; Žid 8,8-10; Jan 16,7-10; Efez 2,8-10; 1Jan 5,3; Řím 8,3.4; Žalm 19,8-15)\nDobrotivý Stvořitel po šesti stvořitelských dnech odpočinul sedmého dne a ustanovil sobotu pro všechny lidi jako památku stvoření. Čtvrté přikázání Božího nezměnitelného zákona vyžaduje zachovávání sedmého dne jako dne odpočinku, bohoslužby a služby v souladu s učením a konáním Ježíše Krista, Pána soboty. Sobota je dnem radostného společenství s Bohem a mezi věřícími navzájem. Je symbolem našeho vykoupení v Kristu, znamením našeho posvěcení, znakem naší oddanosti i předzvěstí věčné budoucnosti v Božím království. Sobota je trvalým znamením věčné smlouvy mezi Bohem a jeho lidem. Radostné zachovávání tohoto posvátného času od večera do večera (od západu do západu slunce) je oslavou Boha a jeho stvořitelských i vykupitelských činů. (1Moj 2,1-3; 2Moj 20,8-11; Luk 4,16; Iz 56,5.6; 58,13.14; Mat 12,1-12; 2Moj 31,13-17; Ezech 20,12.20; 5Moj 5,12-15; Žid 4,1-11; 3Moj 23,32; Mar 1,32)\n21. Křesťanské hospodaření\nJsme Božími hospodáři; Bůh nám svěřil čas i příležitosti, schopnosti i majetek, dary země a přírodní zdroje. Jsme Bohu zodpovědni za jejich správné užívání. Boží vlastnictví uznáváme věrnou službou Bohu a bližním, odevzdáváním desátků a dobrovolných darů pro zvěstování evangelia a pro podporu a rozvoj církve. Křesťanské hospodaření je příležitost, kterou nám Bůh daroval, abychom rostli v lásce a vítězili nad sobectvím a lakomstvím. Křesťan má radost, když mají jiní prospěch z jeho věrného hospodaření. (1Moj 1,26-28; 2,15; 1Par 29,14; Ag 1,3-11; Mal 3,8-12; 1Kor 9,9-14; Mat 23,23; Řím 15,26.27)\n22. Křesťanský způsob života\nJsme povoláni, abychom žili zbožně, smýšleli, cítili a jednali v souladu se zásadami Písma. Aby Duch svatý v nás mohl utvářet charakter našeho Pána, účastníme se jen toho, co podporuje křesťanskou čistotu, zdraví a radost ze života. To znamená, že i naše zábavy a činnost ve volném čase se řídí normami křesťanského vkusu a krásy. Při veškerém respektování kulturních odlišností má být náš oděv jednoduchý, skromný a čistý, jak se sluší na lidi, jejichž krása nespočívá v zevnějších ozdobách, ale v ozdobě šlechetného a tichého ducha. To znamená, že se máme starat o své tělo jako o chrám Ducha svatého. Kromě přiměřeného pohybu a odpočinku máme dodávat tělu nejzdravější stravu, jakou můžeme připravit, a zdržovat se těch pokrmů, které Písmo označuje za nečisté. Alkoholické nápoje, tabák, nezodpovědné užívání drog a narkotik škodí našemu tělu; proto je nemáme užívat. Místo toho se máme zapojit do všeho, co naši mysl i tělo podřizuje Kristu, který má zájem o naše zdraví, radost a štěstí. (Řím 12,1.2; 1Jan 2,6; Efez 5,1-21; Filip 4,8; 2Kor 10,5; 6,14 – 7,1; 1Petr 3,1-4; 1Kor 6,19.20)\n23. Manželství a rodina\nManželství ustanovil Bůh v ráji a Pán Ježíš je potvrdil jako celoživotní spojení muže a ženy ve společenství lásky. Manželský slib činí křesťan jak Bohu, tak i svému životnímu partnerovi. Do křesťanského manželství by měli vstupovat jen lidé stejného vyznání. Vzájemná láska, úcta, respekt a zodpovědnost jsou pojivem tohoto svazku, který má zrcadlit lásku, svatost, důvěru a trvalost vztahu mezi Kristem a jeho církví. O rozvodu Ježíš učil, že ten, kdo se rozvádí (s výjimkou cizoložství partnera) a uzavírá nový manželský svazek, dopouští se cizoložství. I když některé rodinné svazky nejsou ideální, manželé, kteří se v Kristu odevzdávají jeden druhému, mohou pod vlivem Ducha svatého a církve dosáhnout jednoty lásky. Bůh žehná rodině a chce, aby si její členové vzájemně pomáhali k úplné radosti. Rodiče mají vést své děti, aby milovaly a poslouchaly Boha. Svým příkladem a slovy je mají učit, že Kristus je laskavý, vždy vlídný a starostlivý vychovatel, který si přeje, aby se staly údy jeho těla, členy Boží rodiny. Upevňování soudržnosti rodiny je jedním z cílů poselství evangelia pro dnešní dobu. (1Moj 2,18-25; Mat 19,3-9; Jan 2,1-11; 2Kor 6,14; Efez 5,21-33; Mat 5,31.32; Mar 10,11.12; Luk 16,18; 1Kor 7,10.11; 2Moj 20,12; Efez 6,1-4; 5Moj 6,5-9; Přísl 22,6; Mal 4,5.6)\n24. Kristova služba v nebeské svatyni\nV nebi je svatyně, pravý svatostánek, jehož stavitelem je Pán, a ne člověk. V něm Kristus slouží v náš prospěch, zpřístupňuje věřícím požehnání své oběti, přinesené jednou provždy na kříži. Kristus byl uveden do úřadu jako náš slavný Velekněz a svou prostřednickou službu začal po svém nanebevstoupení. Roku 1844, na konci prorockého období 2300 dnů (let) přešel k druhé fázi své usmiřující služby. Je to dílo vyšetřujícího soudu, který je součástí závěrečného odstraňování veškerého hříchu. Předobrazem této skutečnosti bylo očišťování starodávné židovské svatyně v den smíření. V předobrazné službě byla svatyně očištěna krví obětí zvířat, ale nebeské skutečnosti se očišťují dokonalou obětí Ježíšovi krve. Vyšetřující soud odhaluje nebeským bytostem, kdo z mrtvých zesnul v Kristu, a proto je v něm uznán za hodna mít podíl na prvém vzkříšení. Tento soud také ozřejmuje, kdo z živých zůstává v Kristu, zachovává Boží přikázání a víru v Ježíše Krista a je v něm připraven k vstupu do věčného království. Tento soud obhajuje Boží spravedlnost, zachraňující ty, kteří věří v Ježíše Krista. Prohlašuje, že lidé, kteří zůstali Bohu věrní, obdrží království. Dovršení Kristovi služby v nebeské svatyni bude pro lidi před druhým adventem znamenat ukončení doby milosti. (Žid 8,1-5; 4,14-46; 9,11-28; 10,19-22; 1,3; 2,16.17; Dan 7,9-27; 8,13.14; 9,24-27; Ezech 4,6; 3Moj 16; Zj 14,6.7; 20,12; 14,12; 22,12)\n25. Druhý příchod Ježíše Krista\nDruhý příchod Ježíše Krista je křesťanskou nadějí církve, slavným vyvrcholením evangelia. Spasitelův příchod bude skutečný, osobní, viditelný a celosvětový. Při Kristově návratu spravedliví mrtví budou vzkříšeni a spolu se spravedlivými živými budou oslaveni a vzati do nebe, avšak nespravedlivý zemřou. Naplnění většiny proroctví a současný stav světa naznačují, že Kristův příchod je blízko. Bůh nám nezjevil čas, ale nabádá nás, abychom byli připraveni. (Tit 2,13; Žid 9,28; Jan 14,1-3; Skut 1,9-11; Mat 24,14; Zj 1,7; Mat 24,43.44; 1Tes 4,13-18; 1Kor 15,51-54; 2Tes 1,7-10; 2,8; Zj 14,14-20; 19,11-21; Mat 24; Mar 13; Luk 21; 2Tim 3,1-5; 1Tes 5,1-6)\n26. Smrt a vzkříšení\nDůsledkem hříchu je smrt. Avšak Bůh, který jediný je nesmrtelný, dá věčný život svým vykoupeným. Až do dne příchodu Páně je smrt pro všechny lidi stavem nevědomí. Až se zjeví Kristus, který je naším životem, vzkříšení spravedliví a živí spravedliví budou oslaveni a uchváceni vstříc svému Pánu. Druhé vzkříšení, vzkříšení nespravedlivých, bude o tisíc let později. (Řím 6,23; 1Tim 6,15.16; Kaz 9,5.6; Žalm 146,3.4; Jan 11,11-14; Kol 3,4; 1Kor 15,51-54; 1Tes 4,13-17; Jan 5,28.29; Zj 20,1-10)\n27. Tisíciletí a konec hříchu\nMilénium znamená tisíciletou vládu Ježíše Krista s jeho svatými v nebi v době mezi prvním a druhým vzkříšením. V této době budou bezbožní mrtví souzeni; země bude úplně pustá, bez živých lidí, obývat ji bude satan a jeho andělé. Na konci tohoto období Kristus se svými svatými i se svatým městem sestoupí z nebe na zem. Tehdy budou vzkříšeni nespravedliví mrtví, kteří spolu se satanem a jeho anděly obklíčí město; avšak oheň od Boha je spálí a očistí zemi. Takto bude vesmír navěky zbaven hříchu a hříšníků. (Zj 20; 1Kor 6,2.3; Jer 4,23-26; Zj 21,1-5; Mal 4,1; Ezech 28,18.19)\n28. Nová země\nNa nové zemi, kde přebývá spravedlnost, Bůh poskytne vykoupeným trvalý domov, dokonalé prostředí pro věčný život, lásku, radost a vzdělávání ve své přítomnosti. Bůh sám tam bude přebývat se svým lidem a utrpení ani smrt tam už nebude. Velký spor skončí a hříchu již nebude. Všechno živé a neživé bude zvěstovat, že Bůh je láska. A Bůh bude vládnout na věky. Amen. (2Petr 3,13; Iz 35; 65,17-25; Mat 5,5; Zj 21,1-7; 22,1-5; 11,15)\nKlub Zdraví – New Start plus\nKlub zdraví – Vbočený palec a zborcená klenba u chodidla\nDny zdraví v Dobříši\nKlub zdraví – Zázračná semínka\nPřednáška – Ježíšek už vyrostl


Nález na plicich enterococcus species lečba články a rady\nInformace a články o tématu Nález na plicich enterococcus species lečba. Praktické tipy o zdraví, nemoci a Nález na plicich enterococcus species lečba. Podrobné informace a praktické tipy ve článcích o Nález na plicich enterococcus species lečba. Překonejte všechny zdravotní obtíže s Nález na plicich enterococcus species lečba a buďte opět fit.\nLéčba takové infekce se ale vždy musí přizpůsobit tomu, co ji vyvolalo. ..... Nález 2. -UREAPLASMA UREALYTICUM pozitivní- více 10 na 5/1ml. nechápu, kde jsem k tomu ..... Před 2 měsíci mi lékař diagnostikoval tuto nemoc (Mycoplasma kultivace: ureaplasma spp kuti: poz>10ˆ4. ...... Přenos bakterie e-coli a enterococcus.\nLze je prenest na nekoho i kdyz jsem pohlavni styk s nikym ted nemela? ... Pokud by nález Vaší kolegyně znamenal významnější risiko pro případné "kontakty", vstoupila by do hry .... Infekce trvá již dlouho proto i léčba bude asi zdlouhavá. Můžeme ...... Môjmu priateľovi bola v ejakuláte zistená baktéria enterococcus faecalis.\nNa tom, jakým konkrétním typem rakoviny plic pacient onemocní, závisí do značné ... Redakce uLékaře.cz; 7.2.2012; Aktualizace: 7.2.2012; Léčba rakoviny ... Kromě již zmíněných nádorů se v plicích často vyskytují i útvary, které mají svůj původ ... Enterococcus faecalis - dotaz Zdravím, měl jsem pozitivní nález na bakterii.\n... Enterococcus faecalis priznaky Enterococcus faecalis priznaky; Enterococcus faecalis v moči Enterococcus faecalis v moci; Enterococcus faecalis v pochvě ...\nPozor na zvětšené lymfatické uzliny – mohou značit zánět i rakovinu .... Léčba rakoviny kůže záleží na typu, rozsahu a umístění nádoru. ..... Ojedinělé zvětšené lymfatické uzliny pohyblivé proti spodině, měkké, kdekoli na na těle do 1 cm je fyziologický nález. Dle mého ..... Bakterie Enterococcus faecalis se nachází ve stolici.


Měděná schránka uprostřed Kodaně | EARCH.cz\nMěděná schránka uprostřed Kodaně\nBudova ze šedesátých let se po rekonstrukci stala reprezentačním sídlem dánské šperkařské filmy. Video prohlídka vám ukáže, proč na sebe její plášť upoutává tolik pozornosti.\nSídlo firmy má až nostalgickou dispozici. Vysoce zabezpečená budova má v přízemí obchodní plochy, nad nimi se nacházejí sklady a kanceláře a v nejvyšším patře se střešní terasou a nejlepším výhledem bydlí majitel.\nKoexistence s historií\nRespektovat typologii a požadavky moderní budovy se zavěšeným pláštěm není při rekonstrukci nikterak jednoduché. Zvláště, pokud se má dodržet dobrý kontext s okolními budovami. Měřítko, charakter městského bloku a fasády sousedních domů z 18. století se pro architekty z BBP Architekter staly opravdovou výzvou.\nPůvodní plášť byl odstraněn a nový posunut o dva a půl metru směrem do ulice, aby byla zachována uliční čára. Betonovou konstrukci pokryl nový povrch ze skla a perforované slitiny mědi. Stavba se tak zabalila od jednoho konce přes druhý, přechod mezi stěnou a střechou je nerozpoznatelný. Jediné, co objekt vymezuje jsou dvě zaoblené boční stěny. Měděnou pokrývku kopírují, ale jejich fasáda má zcela jiný charakter. Je bez logiky a kulatá okna tvoří nahodilý vzorek.\nSkleněný plášť budovu chrání před deštěm a větrem a pokrývá jak střechu, tak fasádu. Před sluncem a teplem brání budovu zavěšený plášť ze zlaté slitiny mědi. Jeho plochy lze snadno stahovat a vytahovat, slouží jako venkovní žaluzie. V zataženém stavu je budova naprosto homogenní a její vnitřní uspořádání je odhaleno až v noci, kdy se měděné destičky rozjasní a odhalí interiér.\nKaždé ráno se polovina pláště otevře a z masivní jednolité plochy se stane průčelí domu s jasně definovanými podlažími a s řadou oken v podobném rastru, jako je tomu u přilehlých domů. K večeru je vše zase uzavřené a stavba tak připomíná spíše trezor.\nVzor perforace závěsů je společným dílem textilní návrhářky Lene Toni Kjeld a architekta Ebbe Wæhrensema. Inspirovali se živým trnovým plotem. V posledním patře se závěs se zvedá nad okna a kopíruje tak římsu sousední budovy.\npublikováno: * 18. 9. 2017\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 2/14\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 3/14\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 4/14\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 5/14\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 6/14\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 7/14\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 8/14\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 9/14\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 10/14\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 11/14\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 12/14\nObchodní dům, BBP Arkitekter, Foto: copperconcept.org 13/14


Cvičení s osteochondrózou a výčnělky\nJako svaly zadní\nLéčbu lipetsk sanatorium kloubů..\nLéčba kýla čeljabinsky páteře..\nStáhnout klouby dorn zdravé páteře\nZvracení závratě oblasti cervikální\nTakové cvičení mohou výrazně zlepšit stav svalů, posílit je, zvýšit tón. Lékařská gymnastika s bederní osteochondrózou je nutná, protože s její pomocí je možné výrazně zlepšit účinek standardní léčby a posílit zdraví pacienta. To dokonale zlepšuje krevní oběh přesně tam, kde je potřeba. Cvičení s osteochondrózou a výčnělky.\nNeutrální pozici, což znamená, že mírně stažením břišního svalstva „ podsadíte pánev“, pocitově je to jako byste si zapínali zip u poklopce kalhot, ale hýžďové svaly zůstávají volné. Huba nohy - ako to vyzerá, prečo existujú aj spôsoby liečby. Obzvláště populární je jedno cvičení, které lze provést doma, a to i v práci, dokonce i v dopravě. Nabíjanie bedrovej osteochondrózy. Například, jestliže pacient trpí poruchou cévního prokrvení a v důsledku toho závratě, on musí vykonávat cvičení vleže nebo sedět, aby se nezranil se ztrátou rovnováhy. Soubor cviků pro šíjové svalstvo při závratích: Pomalu, s úsilím vytahujte krk vzhůru.\nDalší podrobnosti o zásadách stravování pro osteochondrózu v našem samostatném článku. Císařský řez. Za doprovodu říkadel a písniček, z nichž některé se děti během cvičení samy naučí, si nejprve procvičí jednotlivé části těla. Cvičení s Lenkou a Alicí v Sokole. Akupunktura pro osteochondrózu je účinnou metodou léčby. Balanční cvičení bude s balanční čočkou Thera- Band mnohem efektivnější a zábavnější než kdy dřív.\nLFK s osteochondrózou bederní páteře je nedílnou součástí léčby poranění zad. Pouze s přihlédnutím ke všem zacházení dat krční degenerativní onemocnění disk bude bezpečná a účinná. Je nutné uvolnit a protáhnout svaly pánve. První den po operaci by mělo cvičení trvat alespoň 15 minut.\nK odstranění potíží se závratěmi přispívá speciální cvičení, které vás závratiokáže zbavit. S opakováním a zvyšující se intenzitou cvičení dochází k úpravě držení těla. Zpevňuje šíjové svalstvo a přechází tak útlakům, které závrať způsobují. Nezapomeňte jogu, pokud existuje taková možnost. Při cvičení plynule dýchejte, dbejte na pánev vždy v tzv. Různě jsem také zkoušel různé formy cvičení s tím, že mně páteř vždy rozbolela.\nPo císařském řezu je cílem co nejrychlejší obnova kondice pacientky a prevence sekundárních změn. Nestabilní povrch čočky skýtá ideální podmínky pro zlepšení rovnováhy, koordinace a. Správná výživa pomůže výrazně zmírnit stav s osteochondrózou.\nJaké další cvičení pro zvýšení potence lze provést doma? Cvičení pro léčbu cervikální degenerativních onemocnění disk:. Informace o kroužku: Cvičení je určeno pro již chodící děti, které s pomocí maminky zvládnou první samostatné úkoly a začínají si zvykat na kolektiv.\nNa druhou stranu mi moc pomohl pobyt v lázních, kde jsem absolvoval pravidelné koupele v geotermální vodě, masáže a speciální cvičení zaměřené na vnitřní svalstvo páteře. Bandáž v inguinální kýly u žen.\nProstředky zádanky zdravotnické\nTrakční zařízení krční páteře\nNejlepší záplaty pro zádanky\nOsteochondróza bederního oddělení léčby 2 stupně\nLéčba dystrofické artritidy mastných gelů\nMasáž děti roky\nOsteochondróza a její funkce\nDítě kyčelních dysplazií / Hemangiom páteřní obratlům zlomeninou\nTerapeutické cvičení pro posílení svalů zadových


Proč zamezovat používání drtičů kuchyňských odpadů? - EnviWeb.cz\nDrtiče kuchyňských odpadů (DKO) jsou umístěny v odtokovém hrdle kuchyňských dřezů. Tam probíhá drcení odpadů na velmi jemné částečky, které jsou potom odnášeny odpadní vodou kanalizačním systémem až do čistírny odpadních vod. Zde částečky sedimentují v sedimentační nádrži nebo jsou zachyceny v biologickém stupni čistícího procesu, v obou případech dochází ke zvýšení množství kalů. V zásadě se jedná o zajímavou myšlenku, bioodpad z kuchyní neskončí v popelnici a později na skládce, ale stane se z něj kal, který může být použit jako hnojivo.\nRelativně čisté odpadní vody z domácností se však často míchají z odpadními vodami z drobných provozoven, případně i velkých průmyslových podniků, čímž dochází ke znečišťování kalů. Ty jsou pak velmi těžko použitelné na zemědělskou půdu a je nutné je zneškodnit, což přináší ekologickou zátěž. Kontaminace kalů zvýšeným množstvím cizorodých látek může být také způsobena běžným spojením odpadních vod z domácností a vod svedených z veřejných prostranství do kanalizace (především ze silnic s hustou automobilovou dopravou).\nV literatuře se uvádí zvýšení produkce odvodněných a zahuštěných kalů o 0,13 l na osobu a den při používání DKO, tedy 47,5 l odvodněných a zahuštěných kalů ročně, které musí být v horším případě zneškodněny nebo v lepším případě recyklovány. V dalším studiích jsou uváděny hodnoty zvýšení množství primárních kalů o 30-60 % a zvýšení množství sekundárních kalů o 24 %.\nStejně tak bylo dokumentováno zvýšení znečištění odpadních vod o 16-58 % BSK a 1,6-6,6 % tuhých rozpuštěných látek. Vyšší obsah organických látek v odpadních vodách vyžaduje vyšší výkon ČOV a někdy může vést ke snížení efektivnosti čištění.\nPři drcení kuchyňských odpadů v drtičích je vyžadován proud vody, aby odnášel jemně rozmělněné částečky, které by se jinak mohly usazovat v sifónu dřezu nebo v potrubí kanalizace. To sebou přináší vyšší spotřebu vody, a tedy jisté finanční vícenáklady na spotřebitele.\nPři používání DKO hrozí také jisté riziko ucpání kanalizačních potrubí, zejména ve starší zástavbě. Zvýšená koncentrace tuhých látek v odpadní vodě zvyšuje také riziko jejich sedimentace v kanalizaci po dobu nižšího nebo i průměrného stavu a při zvýšení průtoku vody v kanalizaci (přívalové deště) jsou tyto sedimenty zpětně strhávány proudem. Za zvýšeného stavu tedy může docházet na ČOV nejen k výrazně vyššímu hydraulickému zatížení, ale také ke zvýšení zatížení znečišťujícími látkami, což může provozu ČOV způsobovat jisté potíže.\nŘešitelský tým, který zpracovával Realizační program ČR pro kaly z ČOV, vedený prof. Dohányosem, proto doporučil omezovat používání DKO jako jednu z možností minimalizace kalů.\nAUTOR: Jan Habart,


21. prosince 2017, 23:51\n59. ročník ankety Klubu sportovních novinářů ovládly rodačky z Jablonce nad Nisou. Za vítěznou biatlonistkou Gabrielou Koukalovou totiž skončila Barbora Špotáková, její oštěpařský kolega Jakub Vadlejch pak byl při premiéře mezi elitou desátý. Ocenění si odnesla také juniorka Michaela Hrubá.\n217 sportovních žurnalistů rozhodlo, při slavnostním vyhlášení byla pořádně vidět i královna sportů. Atletická hvězda první velikosti Barbora Špotáková má za sebou skvělou sezónu. Ovládla ve svém oštěpu prestižní seriál Diamantové ligy – již popáté – a především se stala mistryní světa – podruhé. „Londýn byl opravdu jeden z nejsilnějších sportovních zážitků,“ zopakovala před vyhlášením.\nPři otázce, které místo by si přisoudila, se ale hodně ošívala (nakonec utrousila „asi páté“), ovšem o vítězi, vlastně vítězce, měla jasno. „Je taky z Jablonce a anketu ještě nevyhrála,“ žertovala nejprve trochu, ale pak vážněji dodala. „Čistě proto, že má nejvíce medailí z mistrovství světa,“ řekla rozhodně na adresu Gabriely Koukalové. Biatlonistka šampionka na MS v Hochfilzenu získala kompletní sadu zlato-stříbro-bronz a anketu vyhrál s náskokem více než sto bodů.\nŽivotní sezónu prožil Jakub Vadlejch, nejenže ovládl po roce znovu Diamantovou ligu, ale především v Londýně získal svou první velkou medaili. V nabité elitní desítce skončil až poslední, smutný však nebyl. „Vždycky jsem na sportovce koukal v televizi a říkal si, to jsou borci, a teď jsem se mezi ně dostal. Je to skvělý pocit,“ radoval se oštěpařský vicemistr světa.\nZa Špotákovou skončila třetí další žena, tenistka Karolína Plíšková, kterou zástupci médií upřednostnili o pouhý jediný bod před nejlepším mužem ankety, veslařem Ondřejem Synkem. Za čtvrtým Synkem opět následovaly ženy, pátá snowboardistka/lyžařka Ester Ledecká a šestá Martina Sáblíková. Sedmý pak skončil sportovní lezec Adam Ondra, osmý a devátý rychlostní kanoisté Josef Dostál a Martin Fuksa.\nJuniorkou roku byla vyhlášena Michaela Hrubá, která spolu se střelcem Filipem Nepejchalem obdržela na prvním místě stejný počet bodů. Talentovaná výškařka z Bořitova v průběhu haly přešla k trenéru Michalu Pogánymu. „Všechno je to nové a doufám, že to přinese ovoce,“ uvedla na adresu změny Hrubá, která pod Pogányho vedením získala titul evropské šampionky ve své kategorii a uspěla už i mezi dospělými: 6. na HME, 11. na MS, 3. na ME družstev i v Diamantové lize.\nJednotlivci: 1. Gabriela Koukalová (biatlon) 1282 bodů, 2. Barbora Špotáková (atletika) 1163, 3. Karolína Plíšková (tenis) 990, 4. Ondřej Synek (veslování) 989, 5. Ester Ledecká (snowboarding a alpské lyžování) 930, 6. Martina Sáblíková (rychlobruslení) 869, 7. Adam Ondra (sportovní lezení) 676, 8. Josef Dostál 649, 9. Martin Fuksa (oba rychlostní kanoistika) 586, 10. Jakub Vadlejch (atletika) 494, … 23. Zuzana Hejnová 70, 24. Petr Frydrych 63, 28. Jakub Holuša 48.\nKolektivy: 1. reprezentace ČR v malém fotbalu 335, 2. SK Slavia Praha (fotbal) 310, 3. HC Kometa Brno (hokej) 298, … 10. štafeta na 4x400 metrů (Patrik Šorm, Jan Tesař, Jan Kubista, Pavel Maslák běh) 25.\nSportovní legenda - Cena Emila Zátopka: Házenkáři, mistři světa z roku 1967.


Velrybí romance - kapsář za postel | Patchworkové výrobky pro Váš útulný domov\nVelrybí romance - kapsář za postel Kapsář za postel lze pověsit na zeď k posteli, kde zabrání oděru zdi a zároveň ochrání před chladem. Kapsář za post... celý popis\nMalované kapsáře jsou originální ruční prací. Maluje je pro mě slečna Lucie Mudráková. Práce začíná výběrem kvalitních barev na textil. Obrázek musí po namalování několik hodin schnout. Poté se musí dokonale zažehlit.Po žehlení následuje namalované kapsy vyprat. Pokud byly obrázky dobře zažehleny, zůstanou obrázky krásné. Pak se musí znovu vyžehlit. Proces je to vskutku zdlouhavý, a proto ručně malované kapsáře jsou o něco dražší. Originalita a kvalita je naše moto. Zakoupením kapsáře si můžete být jistí, že máte doma originál,který jinde nenajdete.I kdyby jste si objednali 2 stejné kapsáře, namaluje je Lucka každý trošku jiný, aby bylo dodrženo - co kus,to originál. Motivy na kapsy si můžete vybrat podle sebe. Fantazii se meze nekladou. Ale rádi vám s výběrem poradíme. Cena se u jednotlivých kasářů může lišit. Vždy záleží na náročnosti obrázků. Cenu vám upřesním po dohodnutých detailech.\nÚdržba : prát v pračce na 30° na šetrný program s co nejmenším počtem otáček. Obrázky žehlete přes bílý pečící papír, nebo přes bílé plátno. Vhodné pro alergiky