O knihaři a básníkovi\nPohádka o Johym z cirkusu\nToto přihodilo se velmi dávno a dávno v městě, položeném po obou březích veliké řeky.\nŘeka byla široká a rozdělovala město na dvě části. Na jedné straně bylo plno vil, paláců a překrásných budov, ve kterých bydleli veselí a šťastní lidé. Stále jen se potřebovali veseliti, neboť se obávali, aby jejich radost se neumenšila. Denně pořádali slavnosti na zelených trávnících kolem mramorových soch.\nV té bohaté čtvrti bydlel i básník. Psal veselé a rozkošné verše, které byly s oblibou čítány na všech zábavách. Všichni páni, paní a slečny jej znali a vážili si ho, protože je nesčetněkráte rozveselil svými radostnými knihami.\nDruhá polovice města za řekou nebyla ani zdaleka tak krásná jako prvá. Podobala se polodoutnajícímu ohništi. Černé baráčky vysazovaly do ulic zažloutlé okenice jako řadu špinavých zubů a doškové střechy, mnohde děravé, chvěly se pod každým nárazem větru, který se do nich obořil.\nZde bydlelo mnoho a mnoho lidí, daleko víc než za vodou. Nebyli sice všichni smutni, ale byli velmi unaveni, neboť každý měl mnoho starostí a práce. Mezi nimi bydlel i bledý knihař Bertin se svou nemocnou ženou. Oba dva se měli tuze rádi a na důkaz své lásky měli za okny postaveny dva květináče s modrými a červenými květy, které si navzájem o své chudé svatbě darovali.\nStalo se, že v krásné a bohaté čtvrti měla zase býti pořádána slavnost. Tentokráte to bylo ku poctě překrásné slečny, která bydlela v zámečku u řeky.\nTato slečna byla tak veselé stvoření, že skutečně bylo umění ji ještě více rozveseliti. Ale přece ten nesnadný úkol vzal na sebe básník a rozhodl se, že napíše tak šťastnou a veselou knihu, jakou ještě nikdy nenapsal.\nChtěl ji na slavnosti také předčítati a na konec ji věnovati veselé slečně. Doufal totiž, že tak se ona do něho zamiluje, že si jej vezme a on že vymění svůj krásný byt nad zeleným sadem za ještě krásnější zámecké komnaty nad řekou.\nSednul si tedy milý básník ke knize a psal a psal. Dva dny před slavností byl s knihou hotov ke své plné spokojenosti.\nTaková kniha ještě nikdy nebyla napsána, řekl si. Jistě způsobí nevídaný rozruch. Stanu se nejslavnějším a vezmu si za ženu krásnou slečnu s rozkošným zámkem nad vodou. Jest to moje nejdokonalejší dílo; proto nebudu už ode dneška více psáti; hodno velikých básníků, aby přestali tenkráte, když napsali své nejlepší.\nI nadepsal ještě knize nadpis:\n„Radost nad radost a všechno je radost"\na šel se projít, nemysle už pranic na verše, rýmy a podobné rebusy, kterými si dříve lámal hlavu.\nVeselá knížka zatím ležela na jeho stole, a věřte, že tenkráte musila být hodně veselá, ať si to, co se přihodilo později, vykládáme jakkoli.\nKdyž se básník vrátil z procházky (chodil pod okny veselé slečny), učil se svoji knihu zvučně přednášeti. Sám se usmíval nad svou vlastní radostí, vypíjeje přitom po řadě syrová vejce, aby jeho hlas byl šťavnatý a jásavý jako obsah knihy.\nPřitom však se stalo, že listy knihy častým obracením se trochu pozohýbaly a pokroutily, což mělo za následek, že básník se rozhodl dáti si knihu svoji svázat, aby jako dar vypadala co nejúhledněji.\nA tak přišla veselá kniha do styku se smutným knihařem, který bydlel za řekou.\nPřinesl mu ji tam básníkův sluha s přesným rozkazem, jak má býti svázána, do jaké kůže a jakými písmenami. Měla býti hotova do příštího rána a odevzdána v domě básníkově.\nKnihař Bertin vše přislíbil a byl rád, že má tak dobrou práci; věřilť, že mu bude dobře zaplaceno, čehož chudák velmi potřeboval, neboť jeho žena, — jak už jsem se zmínil, — byla těžce nemocna. Dal se do vázání s velikou chutí a bedlivostí, mysle na všechno, co bude moci pro sebe a pro nemocnou poříditi, až dostane peníze. Myslil si na hrnek teplého mléka, na chléb, který voní jako otevřené nebe, na máslo a vajíčka, na radost, s kterou to položí své ženě na postel, a na první ruměnec jejího zdraví, který jí vstoupí do tváře.\nByl již skoro večer, když končil. Na nebi stály černé mraky a v dusné ulici seděli po práci lidé na nízkých stoličkách. Nic si ani nepovídali. Jen se dívali na houstnoucí tmu a na své děti, které tiše si vykládaly o bouřce, dešti, hromničkách a samých takových věcech, o kterých si děti rády vypravují, když zdaleka hřmí a tíha ticha po prvé se zachvěje uprášeným větrem.\nŽena knihařova zatím ležela na nízké posteli a trpěla. Veliká bolest pozvolna se jí prolamovala od nohou k srdci. Umučenýma očima visela chvíli na obrázku Panny Marie, který měla nad ložem, a chvílemi na okně, za nímž mávaly červenomodré květy do černé oblohy. Chtěla říci, že má strach, že je jí velmi těžce, ale neosmělovala se, neboť její muž měl teď něco důležitějšího na práci. Vázal knihu pro básníka.\nKdyž byl Bertin hotov, rozveselil se nadmíru. Nikdy se mu práce tak nepovedla. Spěchal honem, aby svou radostí potěšil i nemocnou.\n„Hleď," — pravil — „jaká krásná kniha! Svázal jsem ji, — jak nejlíp umím. Nikdo mi nemůže nic vytknout. Podívej se, — má milá!"\nNemocná se podívala a usmála se z hlubin bolestí. Věděla, že by ho zarmoutila, kdyby se neusmála. Věděla, že by sama byla ještě nešťastnější, kdyby se neusmála.\nBertin položil jí knihu na postel.\n„Svázal jsem ji tak krásně, miláčku, protože jsem si myslil, co ti koupím; až dostanu za práci odměnu. Počkej, počkej, — zítra nebo pozítří budeš zdravá jako ryba a v neděli půjdem tancovat na Svatou Horu."\nAle oči nemocné se propadaly stále víc, jako dva oblázky, hozené do moře.\n„Jsi smutná a nemoc tě bolí," — řekl Bertin a přemýšlel, jak by ji potěšil.\n„Přečtu ti tuto knihu, — jistě je velmi veselá, když má nadpis: Radost nad radost a všechno je radost. Chceš poslouchat?"\nŽena přisvědčila. Doufala, že tím zbaví se jeho pátravého pohledu, který by nakonec přece jen prohlédl smrtelnou bolest, která se usidlovala pod jejíma očima.\nBertin rozsvítil žlutou svíci.\nUsedl na pelest a četl.\nAno, — byla to knížka velmi veselá! Každý by se byl smál, kdo by ji předčítal na nějaké veselící. Ale toto byla černá jizba se žlutou svící, — umírající žena a bledý knihař Bertin. Smrt se přibližovala na nemocnou ze všech stran pokoje. Měla tvrdé a kostnaté ruce. Když se nemocné dotýkala, bolelo ji to strašlivě, ale ta sebou nepohnula, nezakřičela, — neboť nechtěla postrašiti muže, který jí četl veselou báseň, aby ji potěšil. Nerozuměla už ani slovům, ani řeči, ani básni samé, neboť ta kniha byla psána pod jiným sluncem, než bylo její. Rozplynula se v nic před tváří tohoto života. Rozuměla jenom, že její muž ji chce potěšit a ona že zemře a udělá mu tím bolest.\nA Bertin četl a četl. Plamen svíce se zohýbal a venku burácelo. Bertinovi začalo se srdce chvěti, když se zablesklo. Knížka stávala se v jeho rukou skleněnou a průhlednou; viděl přes ni na bolestivě rozšířené oči své ženy a počal se obávati více a více. Utrpení ženino přetékalo pomalu i na něho, neboť bylo ho více, než ho ona sama mohla snésti. Kniha byla vázána v jeho ruce a písmena proměňovala se v slzy. A přece četl radostnou báseň jí pro potěchu, pláče mezi řádky, zmítán strachem, co se stane, až ji odloží.\nKniha byla mezi nimi a na ní kupily se bolesti obou.\nKniha klesla tíhou Bertinovi v rukou, když dočetl.\nŽena byla mrtvá.\nZemřela, aniž mu to prozradila, neboť neměla odvahy vědomě jej zarmoutiti.\nBertin zaplakal. Plakal tak, jak pláčou chudí: s otevřenýma očima, potrhávaje tiše rameny.\nRáno přišel si sluha básníkův pro knihu.\n„Je již hotova?" tázal se.\n„Ano, — již jsem ji udělal," odpověděl Bertin, podávaje mu ji, neboť ji přes celou noc držel v rukou.\nSluha ji vzal a odešel, zanechávaje ubohého knihaře v opuštěnosti.\nBásníkovi se vazba zalíbila. Bude to pěkný dar, řekl si, — a zvlášť, když já ji pěkně přečtu.\nPotom, obléknuv se do nejlepších šatů, odebral se na slavnost, neboť byl právě čas.\nVe velké dvoraně byla shromážděna velká společnost. Nechyběl nikdo z příslušníků krásné čtvrti. Dámy v bílých hedvábných šatech mizely ve svých vlastních parfumech. Pánové v černých, vyžehlených fracích usmívali se na všechny strany. Sluhové v bohaté livreji probíhali zástupem a činili každému všecko pomyšlení, jen aby mu bylo co nejpohodlněji.\nSlavnost začala hudbou a ohňostrojem.\nAch, ta hudba, — ach, ten ohňostroj! Všichni vzdychali rozkoší a připadali si jako andělé. Jen jedna slečna byla trochu mrzutá, protože se jí zvrtl podpatek, který byl příliš vysoký.\nAle nejlepší mělo teprve přijít.\nBásník s nejveselejší básní na světě.\nBásník si stoupl do neodolatelného postavení a začal. Věděl: toto všechny přemůže.\nAle co se stalo!\nBásník jasně nasadil hlas, — ale při třetím verši se mu zlomil. Četl..., četl, — ale nepoznával své básně.\nVeselá báseň se změnila.\nA přece! Vždyť to byla tatáž písmenka, tatáž slova a tytéž věty. Ale vše docela jiné, než když to psal. Bylo to prosáklé smutkem a utrpením. Byla to báseň smutná a těžká jako ulice, ležící za druhým břehem. Umírající ruce se jí protahovaly, zoufalé oči jí prosily. A na konec opuštěný člověk v ní seděl sám se svou samotou.\nChtěl posluchače rozjařiti a zatím oni se rozplakali. Jejich slzy chřestily jako okovy.\nVšak tito lidé nesnesli svůj pláč. Zrcadla, rozvěšená v síních, ukazovala jim, že jsou při něm škaredí. Nesnesli svůj pláč, protože byl škaredý.\nVstali ze svých míst a odcházeli.\n„Nechceme slyšeti takové hrozné věci! Nechceme bolest, nechceme bídu!"\nKdo nejdřív křičel a nejdřív odešel, byla slečna ze zámku u řeky. A s ní odešly i všechny básníkovy naděje na lepší pobyt.\nProto se velice rozzlobil.\n„Já jsem napsal jinou báseň!" křičel. „Moje báseň byla jedna radost. To mi ji pokazil knihař, ke kterému jsem ji dal vázat. Dám potrestati toho ničemu."\nBásník dal zatknout knihaře, že pokazil jeho nejkrásnější báseň.\nČetníci přivedli jej od mrtvoly k soudu. Protože básník měl známost se soudci, odsoudili soudcové knihaře k doživotnímu žaláři. Bertinovi to bylo jedno. Zlhostejněl ke všemu po smrti své ženy. Jen říkal:\n„Jsem sám na světě."\nUvěznili jej ve vysoké věži. Nikdo k němu neměl přístup. Jen kousíček nebe viděl a to bylo za mřížemi jako on. Ráno mu přinesl žalářník džbán vody a kus černého chleba. Jeho vazačské stroje mu pobrali a zabavili. Nechali mu jen jednu knihu: Písmo svaté. Nikdo ji nechtěl koupit, protože byla vetchá a stará. Dali mu ji do vězení.\nBertin neměl tedy nic mimo čtyři holé stěny, pryčnu, džbán, stůl a knihu. Jeho život byl smutný jako sněhová pláň.\n„Všichni na mě zapomněli," myslil si a plakal. Potom ale chytil knihu a četl. Četl dlouho a dlouho, po celé dny, protože neměl nic jiného na práci. A protože byl nešťasten, tak Bůh sestoupil do té knihy a laskavě se podal jeho očím a srdci.\nBertinovi bylo lehčeji.\n„Už nejsem sám," šeptal si. „Bůh je se mnou."\nJedenkráte se začal usmívat a velká radost usadila se mu v prsou.\nLidé si myslí, že jsem sám a smuten, a já zatím se raduji. Měl bych jim to napsat, — třeba by se z toho potěšili. Napsal bych jim báseň o zdi, stolu, pryčně, džbánu a své ženě, která nezemřela. Jak by také mohla zemřít, když mě tolik milovala!\nAle Bertin neměl papír, na který by napsal báseň. Jediný papír, který v cele měl, byl papír bible a ten byl hustě potištěn písmem svatým.\nBertin trpěl nečinností. Knížku už nečetl, protože ji celou měl v srdci. Chtěl papír a chtěl psát. Třeba kouskem cihly, která se udrolila se zdi.\nJednou ráno se probudil a nebe bylo krásné jako na Vzkříšení. Bertin otevřel Písmo svaté a hle, — papír na něm byl čistý a bílý.\nSlovo boží ustoupilo slovu lidskému.\nBertin byl rád. Mohl psáti. A psal svýma žilnatýma rukama o všem, co jej potěšovalo. Na každý arch napsal jednu básničku. Každou básničkou, zdálo se mu, že přibývá více světla do jeho vězení. Když měl básniček více, vyhodil je zamřížovaným oknem ven a ty se rozletěly jako motýlové-běláskové nebo jako ptáci zpěváci do celého kraje.\nJak se vznášely, tak zvolna i padaly. Jeden tu a druhý tam. Klekaly si k nohám unavených dělníků a modrookých vojáků. Sedaly si k nemocným dětem a osamělým lidem a každému nesly potěšení. Nebyly to veselé básně, byly to prostičké básničky, ale na konci každé stálo nějaké slavné slovo a všichni, jakmile je přečtli, hned přestali se mračiti nebo naříkati.\nA knihař Bertin psal a psal, až celou knihu popsal. Tu si řekl:\nDnes odejdu ke své ženě a políbím ji na čelo a na ústa.\nKdyž mu druhého dne ráno žalářník přinesl vodu a chléb, — už ho tam nebylo. Marně pátral po východu, kterým by byl unikl. Sestoupil na zem tak zázračně, jako pán Ježíš vystoupil na nebesa.\nToho dne zemřel onen básník, který nepsal od těch dob, co se zařekl, že psáti nebude. Zestárl velice onou divnou příhodou na slavnosti, že se mu ruce tolik třásly, že v nich ani pera nemohl udržet. Měl slavný pohřeb a jeho přátelé vzpomínali všech jeho minulých zásluh. Nad jeho kamenným hrobem byly proneseny pohřební řeči.\nVšichni věřili, že umřel.\nA proto také umřel.\nAle ubohý milionář byl nemocen. Jeho nemoc nebyla ani tak zlá jako odporná. Po celém těle rostly mu hnusné žluté vředy, které přes den mokvaly a v noci děsně pálily. Byla to škaredá nemoc, — tak škaredá, že až sám milionář se za ni styděl a proto hleděl ji ukrýti do šatů z jemných látek a do postelí s hedvábnými poduškami.\nJeho jmění ustavičně rostlo, ale jeho nemoc rostla také. Byla obava, že vyrážka zastihne oči. Toho se boháč nejvíce bál. Mohl-li dobře zakrýti všechna místa na svém těle, — toto bylo jediné, které musilo zůstati nepřikryto, chtěl-li žíti, vládnouti a vydělávati.\nNemocný milionář rozhodl se, že si zavolá lékaře. Doposud se žádného neptal na radu, ba žádného k sobě ani nepřipustil, neboť nechtěl, aby se někdo dověděl, jak je ubohý ve své podstatě. Obával se, aby lidé, kteří mu záviděli jeho ohromné štěstí, — nezaradovali se nad jeho nemocí a necítili se šťastnější než on. Usuzovalť, že maje nejvíce peněz, musí mít i nejvíce štěstí. Ostatní lidé tak usuzovali také, vzhlížejíce na jeho krásné šaty, automobily a pohodlí.\nI zavolal si nejlepšího lékaře a řekl mu: „Pane lékaři, — prohlédněte mě dobře a poraďte, co mám dělat, abych se uzdravil. Moje nemoc je tak odporná, že se o ní nesmí nikdo dovědět. Proto zajisté prominete, když vás po vaší lékařské prohlídce dám popraviti. Nevěřím žádnému člověku, — tím méně lidskému jazyku. Historie o králi Midasovi naučila mě býti důslednějším než on. Ostatně vaší ženě bude vyplácena přiměřeně vysoká pense z mých pokladen a vaše děti vystudují na mé útraty."\n„Mé životní síly kvapem prchají," pravil dále milionář. „Jednejte rychle!"\nLékaře zachvátil hnus. Jak k tomu přijdu, myslil si, abych byl k vůli jeho vředům zabit, — já, který jsem docela zdravý. Každý člověk má moc usmrtiti druhého člověka. Má-li ji on, — budu ji mít i já. Dobrá, — poradím mu lék, který mu přijde zatraceně draho.\n„Milostivý pane," řekl, „znám lék pro vaši chorobu. Je tím lepší, že jedině vy si jej můžete opatřiti. Vy potřebujete slunce. Ale ne jen trochu, kterou dostávají almužnou ostatní, — vy potřebujete slunce celé. Máte ohromné jmění a myslím, že i slunce můžete za ně snésti s nebeské báně do svého paláce. Když se s ním sám na nějaký čas uzavřete, když sám budete zblízka účasten jeho blahodárné dobroty, — vyjdete ze sluneční lázně nejen úplně zdráv, ale i nesmrtelný. Je to jediný lék, který vám mohu doporučiti. Neboť na vás se sešla choroba celého světa. Slunce pak je zdraví celého světa."\n„Nevíte, jak může být slunce drahé?"\n„Slunce je drahé všem lidem. Možná, že jednomu je lacinější."\nJedné noci, která byla temnější než zatvrzelé srdce, — sundali lidé milionářovi slunce s oblohy, spustili je do ohromné budovy a uzavřeli železobetonovými zdmi s ocelovými pláty.\nAni jeden paprsek neunikal.\nNa světě byla tma a milionář se radoval, že se mu vše povedlo. Potmě ani Bůh nepozná, myslil si, — že slunce je pryč. Já zatím stanu se nesmrtelný, — a kdo mi potom co může! Nezůstane jen při slunci! Odnesu i všechny hvězdy a přidám je do svých pokladů. Budou moje, jako jsou moje cenné papíry, uložené v bance „Ego". Brzy se stane, že nebude nic, co by nebylo mým. Koupím si i Pána Boha a udělám ho svým tajemníkem. Budu mladý, krásný, nesmrtelný a nejbohatší. Kdo mi odolá? Mohu znásilnit zemi jako ženu a ona bude ráda, že je znásilněna, — neboť ženy mají rády silné a neurvalé muže. Hip-hip!\n„Kde je slunce? Kdo nám sebral slunce?"\nMilionář dal rozsvítit všecka světla. Stotisíc lustrů plálo na nárožích, v kavárnách, barech a kabaretech. Na předměstí svítily tři smutné lucerny a na dědinách vytahovali ze zpráchnivělých truhlic hromničky a dívali se uděšeně na sebe.\nMilionář počítal: až se uzdravím, budu vyrábět ze slunce sirky „Helios", mast na opáleniny „Slunín" a vše, co se dá. Šikovný člověk může lehko zbohatnout. Jak jsem rád, že na to nepřišel nikdo přede mnou.\nNEJVELKOLEPĚJŠÍ DŮKAZ LIDSKÉ\nJiž od počátku světa byli lidé trýzněni největším tyranem, jaký kdy byl stvořen, — sluncem. Jeho krutou tyranii na svých bedrech snášel nejvíce ze všech stavů stav lidí pracujících, kterýchžto miliony padaly zasaženy při práci jeho zhoubnými paprsky. Lékařsky je zjištěno a statisticky dokázáno, že plných\n100% (slovy: sto procent)\nlidí, kteří se pod sluncem narodili, též pod ním zemřeli. Této krutovládě byl učiněn konec. Známý lidumil pan Poslední Milionář (— kdo by si nevzpomněl na jeho vzácnou ochotu, s kterou zabezpečil ženu a dítky tragicky zemřelého lékaře X!) dal je na vlastní náklad sundati s nebe. Práce se dík jeho nadlidské obětavosti zdařila a slunce zmizelo se světa.\nTi, — kdož měli světlo, — tak si to přečtli a uklidnili se, — ti, kdož je neměli, — zůstali neklidní dál. Mnoho babiček (ty, co už byly dvacet let slepé) říkalo: přijde konec světa.\nBěda milenci, — který ve tmě ztratil svou lásku. Už ji nenašel.\nJak to nebesky hřeje, myslil si milionář. Veliká síla do mne vstupuje. Vše nezdravé bude spáleno a přetaveno v čistý kov. Vyjdu jako mladý bůh. Tolika lidem dávalo slunce štěstí a zdraví. Na mně je, abych bral toho součet, když ostatní všechny jsem odstranil. Oh, — jak nesmírné štěstí jest, snésti štěstí všech jen na sebe.\nAch, — žár je nesnesitelný. Stravuje mě zevnitř i zevně. Zdá se mi, že popelnatím. Jen ještě chvíli vydržet. Potom odejdu. Odejdu a skočím do studené řeky. Najdu si milenku z ledu. Roztavím ji ve svém náručí. Budu nejsilnější, nejbohatší, nesmrtelný. Jak jsem sláb, chud a vše bolí, jako bych umíral! Ne, už to nevydržím. Půjdu. Snad to postačilo. Půjdu, — utíkám, — letím...\nNahý žebrák se spálenými vředy a zanícenýma očima doběhl ke dveřím. Běda! Rozžhavený klíč nabobtnal v klíčové dírce, že by je ani sám Bůh neotevřel, kdyby byl chtěl. Marně jím lomcoval, marně jím trhal, — zde nebylo služebníků, rádců a dělníků, — zde byl sám, jako samo bylo jeho srdce v uhnívající hrudi, — jako samy byly jeho oči ve vrstvě hnisu a bolesti.\nPálilo tak, že brzy propálilo všechny stěny. I ty zřítily se jako vystavěné na písku. Propadly se do země, podobně černokněžníkům, kteří zmizejí po zakletí. Slunce vybuchlo svou září na všechny strany. — Leželo na zeleném trávníku jako zlatý, ohromný balon.\nLidé se zaradovali. „Je vidět na cestu," říkali si a smáli se.\n„My je tam doneseme," řekl Pepík. „Nosíval jsem mnohokrát lidem kufry z nádraží. Onehdy jsem jednomu pánu nesl tak veliký, — že se všichni divili. To by bylo, abych slunce neunesl!"\n„Vraťte se k obědu domů!" volala za nimi máma.\n„Vrátíme se, vrátíme se ..."\nKominík nenosí jenom žebřík a černou tvář. Kominík nosí také štěstí. To vědí všichni lidé a hlavně ti, co mají knoflíky u kabátu. Když jde kolem, honem se za některý chytí a myslí si na to, po čem touží. A skutečně se jim to vyplní, protože lidé dělají tak už odedávna a budou tak dělat, pokud kominíci budou choditi po ulicích. Kdyby to nebyla pravda, jistě by to nedělali.\nTak vidíte: všichni lidé mohou být po svém šťastni. Potřebují k tomu jen knoflíku a kominíka.\nToto dobře věděl Jeník, malý sirotek. Protože byl chudáček, žijící den ze dne na dlažbě předměstí, měl mnoho krásných přání. Mohl toužiti po rohlíku, po lístku na kolotoč, po zemřelé mamince, nebo po jablíčku, které prodávaly paňmámy v ošatkách na náměstí svatého Jakuba. Protože nic neměl, míra jeho štěstí byla veliká.\nAle byla tu jedna veliká chyba: malý Jeník neměl u svého roztrhaného kabátku a u roztřepaných kalhot ani jeden knoflík. Kalhoty i kabát dostal od dobrých lidí, ale to víte, že ani dobří lidé nedávají své nejlepší. Proto, když je od nich dostal darem, byly už řádně ošuntělé a všechny knoflíky byly pryč. Dobrodinci, kteří mu šaty dali, si nemyslili, že by tak malý chlapec potřeboval knoflíků. Stačilo, že přikryly jeho nahotu. Také Jeníka zprvu ani nenapadlo, — že by jeho šatům se něčeho nedostávalo. Teprve když zvěděl tajemství o kominíku, knoflíku a štěstí, smutně si pomyslil:\nJá nemohu být šťasten, protože nemám žádný knoflík.\nRmoutilo jej to velice, protože si přál býti šťasten. A kdo by si toho také nepřál!\nOd tě doby nemyslil na nic jiného než na to, jak by získal nějaký knoflík. Pro ostatní děti není to nic těžkého, ale pro Jeníka byla to práce nemalá. S knoflíkem bývá vždycky spojen nějaký tatínek, který jej kupuje, a nějaká maminka, která jej přišívá. A tyto dva předpoklady Jeníkovi naprosto chyběly.\nJeník si chtěl na knoflík vydělati. Nosil jedné paní vodu do pátého patra, druhé zase vozil uhlí v malém vozíčku s huňatým psem, chodil do dědiny pro mléko a vůbec dělal vše, co dovede chlapec v jeho stáří.\nAle na knoflík si peněz přece nevydělal. Lidé si myslili: nač dávati tak malému chlapci peníze, kterým nerozumí a jež by nejspíše jen promlsal. Dáme mu raději něco k jídlu, — to mu lépe poslouží.\nA dávali mu. Tu chleba, tu sýr, tu talíř polévky nebo nějaké zbytky od oběda. Jeník pak, když se najedl, upadal do takové blaženosti, že zapomínal i na knoflík a věřil, že si svého štěstí dobude bez něho.\nKdyž však večer řádně vytrávil a neměl v kapse nic než hlad, tu vyprchala mu všechna sebedůvěra, všechna síla; toužený knoflík počal mu tančiti před očima i se všemi svými zázračnými vlastnostmi. Zvláště když šel kolem knoflíkářského krámu, kde byly za výkladem celé hromady různých knoflíků. Tu byly vojenské, tu zase civilní. Jedny celé zlaté s krásnými vyrytými písmeny, jiné námořnické s namodralým leskem moře. Na některých byly čtyři viditelné dírky, na jiných byly dírky ukryty pod lesklým kovovým pláštěm. Nade všemi zářila řada velkých perleťových knoflíků, které přitahovaly Jeníkovy oči jako magnety.\nTyto jistě přinášejí největší štěstí, myslil si Jeník, ale sotva kdy se na ně zmohu. Budou jistě notně drahé.\nPřece však díval se na ně lačněji a lačněji, až paní v krámě jej zpozorovala a nechápajíc jeho plápolavých očí, odehnala jej.\n„Běž pryč, špinavý kluku! Nekouká ti z očí nic dobrého."\nMyslila, že jí chce něco ukrásti, a Jeník zahanben odešel.\nV noci potom, když spal v nadsklepní světničce na kusech hadrů s deseti ještě nešťastnějšími lidmi, perleťový knoflík i nepřejícná tvář prodavačky vznášely se v jeho snech.\nKdyž tak dlouho a dlouho marně toužil, přihodilo se mu jedenkráte, že uviděl na ulici děvčátko, které mělo na kabátě právě onen krásný perleťový knoflík, který viděl v krámě. Ale nejen toho si povšiml Jeník; zpozoroval také, že krásný knoflík visí jen na nitce a že se brzy utrhne. Srdce se mu zachvělo při pomyšlení, že by jej ta dívenka mohla ztratit a on najít. To by byl konec jeho bolestem. Již zítra by mohl mít to, nač by si jen pomyslil.\nProto se nepozorovaně stočil za ní a sledoval ji. Po čem tolik toužil, — to se také stalo. Právě když děvčátko vstupovalo do dveří nízkého domu, knoflík se utrhl a zůstal ležet na dlažbě, aniž to zpozorovalo. Bylo to tuze nevšímavé děvčátko, když se uváží, že to byl jediný knoflík, který mělo, a že jeho ztrátou samo bylo zbaveno i všeho štěstí, které se na něj upínalo.\nJeník zajásal. Opatrně zvedl knoflík a držel jej v ruce. Zazářil na slunci jako drahokam. Honem jej schoval do kapsy a ohlédl se.\nDěvčátko zašlo a nic nezpozorovalo.\nJeník zmizel za nejbližším rohem. Pozorně si jej odnesl domů. Svlékl si kabát a vypůjčil si jehlu. Nit vytáhl z hadrů, na nichž spával, a hned se dal do přišívání, aby byl hotov dříve, než se setmí.\nAle teď si na něco vzpomněl. Vzpomněl si na dívenku, která někde pláče, protože ztratila krásný knoflík. Možná, že ani neví, co radostí mohla jím nabýti. Kdyby byla věděla, co dovede způsobit knoflík a kominík, jistě by bývala opatrnější. Jednoho dne se to jistě doví. Ale knoflík už bude pryč. Možná, že už nikdy druhého nenabude, neboť těžko je nabýti knoflíku. Ztratila jej a on jej vzal. Vzal, — ne, našel. Měl by jí jej vrátit?\nNe, to Jeník nedovedl, protože mnoho těžkých dní po něm toužil.\nAž mi přinese knoflík štěstí, potom jí jej vrátím a třeba i něco k němu přidám, myslil si.\nAle najdu potom zase ji?\nRuce se mu trochu třásly, ale přišíval a přišíval.\nDruhého dne vyšel s knoflíkem jako s hvězdou. Zdálo se mu však, že by lidé příliš na něho civěli, kdyby jej jen tak beze všeho spatřili na jeho rozbitém kabátě. Proto si jej zacláněl trochu rukou. Bál se také, aby nepotkal včerejší děvčátko.\nChodil, chodil a hledal kominíka. Přemýšlel také o tom, co by si měl přát. Rozhodl se pro zlatý zámek na skleněné hoře a pomeranč.\nK poledni spatřil kominíka. Byl černý jako mouřenín, jen oči měl modré jako fialky. Honem stočil krok na chodník, po němž kominík šel, a pevněji stiskl knoflík.\nSrdce se mu v prsou rozbušilo jako zvon.\nKominík se přibližoval.\nŠel klidně a usmíval se.\nJeník byl bledý a svíral ledovýma rukama knoflík víc a více.\nAž přijde na pět kroků ke mně, tak zašeptám svou prosbu, myslil si.\nKominík byl u něho. Pod černými vousy ležel tichý, bílý úsměv.\n„Teď!" řekl si Jeník, polohlasně ze sebe vyrážeje:\n„Zá — mek a po — me —"\nKnoflík přišitý vetchou nití a příliš tažený Jeníkovou rukou se utrhl a zůstal mu mezi prsty i se stopkou nití jako uvadlé kvítko.\nJeníkovy naděje se naráz zřítily. Slzy mu vstoupily do očí a pláč do hrdla. Byl neskonale nešťasten; neboť viděl v tom trest za to, že vzal cizí knoflík pro své štěstí.\nVzlykal tolik, že kominík se obrátil a přistoupil k němu.\n„Co se ti stalo, chlapečku?" ptal se. Jeho hlas byl právě tak čistý jako kominík začazený.\nAle Jeník usedavě naříkal, drže knoflík v ušpiněné ruce.\n„Udělal ti někdo něco, či jsi něco ztratil?"\nKominíkova ruka přejela Jeníkovi přes hlavu jako teplá vlna.\n„Sebral jsem knoflík," vyhrkl.\n„Chtěl jsem zámek a pomeranč. Proto jsem včera sebral knoflík."\nA dal se znovu do pláče.\n„A čí jsi?"\nJeník nevěděl, čí je. Nepatřil nikomu, ač člověku je tak dobře, když může někomu patřiti.\nKominář vzal uplakaného Jeníka za ruku a vedl jej s sebou. Ruka jeho byla černá a plná sazí, ale Jeník se pod ní proměnil v pokorného beránka.\nKominík uvedl Jeníka do malého domku, — právě do toho, v němž zmizela včerejší dívenka.\n„Maminko a Lído, — vedu vám chlapce, který pláče, že chtěl zámek a pomeranč."\n„Nepláču proto," řekl Jeník, „ale proto, že jsem sebral knoflík."\n„Zámek ani pomeranč ti nemůžeme dáti," řekla paní kominíková, „ale dáme ti oběd."\nA dali mu. Posadili jej za stůl a nalili mu plný talíř polévky. Z jedné strany seděl pan kominík, — už čistý a umytý, z druhé paní a naproti Lída, která ztratila včera knoflík.\nDávali mu dobré a laskavé otázky a Jeník odpovídal. Jakživ toho tolik nenapovídal jako tenkráte. Všechno pověděl, jak je sám, jak chtěl štěstí, jak hledal knoflík a jak vše dopadlo.\nPan kominík a paní kominíkova se usmívali. Lída hleděla na něho vážnýma a podivujícíma se očima a polévka kouřila a voněla jako kadidlo v kostele.\n„Líbíš se mi, chlapče," řekl na konec kominík, „— a jestli chceš, můžeš u nás zůstat a naučím tě kominářem. Beztoho je Lídě samotné smutno."\nPaní zakývala hlavou a Lídě zablesklo se v očích. Jeník radostně přikývl a velkou radost přikryl velkým kusem masa, aby mu neutekla. Neboť zde nesestupovalo jídlo do žaludku, ale rovnou do srdce. Jeník učil se kominíkem.\nBýt kominíkem znamená obšťastňovat lidi. Ale kominíka nemůže potkat štěstí pomocí knoflíku. Protože štěstí nosí, nemůže z něho brát.\nAle Jeník nepozoroval, že je vyloučen z této milosti, a byl šťasten, i když věděl, že sám, co kominík, nemůže se chytit za knoflík před jiným kominářem a přáti si splnění toho, po čem touží.\nLezl po vysokých střechách kolem nebe a komíny se spouštěl do začouzených ohnišť. Lidé jej měli rádi, protože uměl vyčistit komíny jako klícky, takže jídla, která pod nimi se vařila, podobala se čisťounkým kanárkům. Upravoval cestu slunci a vzduchu k lidskému ohni. To je dobrá práce.\nČas utíkal jako voda a Jeník rostl jako z vody. Pan kominík byl s ním spokojen, paní měla jej ráda a Lída? — Ach, ta mu už dávno odpustila nejen to, že jí vzal kdysi knoflík, ale i to, že si vzal ji samu.\nTenkrát už Lída vyrostla na břízku a Jeník byl jako buk.\nAž se s ním někdy potkáte, dobře ho poznáte. Vypadá jako každý jiný kominík, ale má plné kapsy knoflíků a dává je každému, komu na kabátě scházejí, neboť nechce nositi štěstí jen jedněm a druhým ne.\nBýti kominíkem znamená obšťastňovati lidi, kteří mají knoflíky. Až budou všichni lidé mít knoflíky, — budou všichni šťastni.\nV zapadlém městě v horách žil mladý listonoš. Neměl už otce ani matky; měl jen modrou kabelu, žlutou čepici a červený úsměv. Dvakrát denně obcházel městečko, rozdával v domech psaní a lístky, které přicházely z velikých dálek. Držel ve svých rukou poselství celého světa. Lidé ho měli rádi a když jej viděli mihnouti se kolem oken, říkávali: „Hle, — listonoš! Zdali pak nám něco nenese?"\nListonoš byl veselý člověk. Rozveselil vše, nač přišel. Maminky, pantáty, děti, — ba i samotná psaní. Za celou dobu, co roznášel poštu, nikdo nedostal takového, které by mu oznamovalo smrt, ztrátu nebo vůbec nějakou smutnou zprávu. Listonoš to věděl — a byl na to hrd.\nV témž městě, na konci dlouhé ulice bydlel opuštěný stařec. Měl dlouhé, šedivé vousy, šedivý kaftan a v prošoupaných střevících slabé a vysloužilé nohy. Oči měl kalné, že takřka neviděl, a sedával přes celý den u okna, v létě na zahrádce před domem a vzpomínal na svého syna, jenž byl zlatokopem v Americe. Protože byl málomluvný a k ničemu se nehodil, lidé si ho nevšímali a úplně ho ponechávali samotě. Jen listonoš vždy jednou za měsíc mu přinášíval psaní z Ameriky, a protože dědeček už ani přes dvoje brejle neviděl, — sám mu psaní předčítal.\nA četl o divných zámořských krajinách, o horách vyšších než slunce, o řekách se zlatou vodou, o zlostných černoších a lstivých Indiánech, o krvavém zápase pro zlatou rudu a o mnoha podivuhodných příhodách, které starcův syn František v dopise vyličoval. Na konec stávalo, — že — dá-li mu Bůh štěstí, — dosáhne brzy bohatství a vrátí se do vlasti.\nStařec poslouchal napjatě, aby mu ani slovo neušlo. Visel na svém synu nesmírnou láskou; bylť to jediný člověk, který dával ještě smysl jeho vyprchalému životu.\n„Jenom aby se mu něco nestalo," říkával třaslavým hlasem, když předčitatel byl u konce.\n„Co by se mu stalo, stařečku?"\n„Kdybyste ho znal, pane listonoši, — jistě byste věděl, že ledacos může se mu přihodit. Kdybyste ho miloval, poznal byste, že není neštěstí na světě, které by ho nemohlo potkati. A zvláště v takové Americe! — Chtěl bych, aby byl raději tady. Třeba bez peněz, bez zlata!"\nTěšil listonoš stařečka, až ho utěšil. Stařeček byl rád, že má někoho, s kým by mohl rozprávěti o svém synu, a při třetím dopise tak se do našeho listonoše zamiloval, že mu navrhl, aby se přestěhoval k němu, do bílé podkrovní světničky, která byla od odjezdu jeho syna prázdná.\n„Nemusíte mi platiti nájemné. Místo toho mi každého dne přečtete poslední synův dopis. Mám už špatnou paměť a hned všechno zapomenu; proto bude mi dopis po každé nový. Tak už se Pánbůh o nás staré lidi postaral!"\nListonoš tuto nabídku rád přijal. Za svůj úřad mnoho nedostával, proto mu přišlo vhod, že zase něco ušetří. Bydlil u vdovy, která měla jen jeden zub a špičatý jazyk; zaplatil jí, co byl dlužen, vzal brašnu a čepici (úsměv s sebou nosil vždycky) a přenesl si vše do starcova domku. Vdova arci se na něho horšila a zle ho potom pomlouvala.\nListonoš se s dědečkem snášel dobře. Přes den chodil po svém, večer předčítal synovy dopisy a tak jim oběma utekla chvíle mnohem lépe než dříve.\nAle, abych nezapomněl!\nVe vedlejším domě — byl tuze zchátralý a nebylo v něm pořádného okna — bydlila chudá nádenická rodina se sedmi dětmi. Šest jich bylo vlastních, sedmé, — malá Helenka, — k rodině po právu nepatřilo. Našli je kdysi večer celé zkřehlé u dveří, marně se ho vyptávali, odkud přišlo a kde má maminku. Děvčátko jen usedavě plakalo a říkalo:\n„Nemám nikoho. Jsem samotná!"\nNádeník Petr a jeho žena se smilovali a přijali je do své chudé rodiny. Mnoho dobrého mu dáti nemohli, sami neměli a co měli, dali to raději svým dětem, protože rodiče milují své děti vždy více než cizí. Když byla v domě velká nouze, vyháněla Petrova žena děti na ulici žebrat. Všechny se vracely s nějakým krejcarem, jenom Helenka vždy s prázdnou. Proč? Protože měla takové krásné, moudré a bohaté oči jako princezna, a každý, kdo se do nich podíval, ostýchal se nabídnouti jí almužnu. Byla to vůbec zvláštní dívenka, jako ani ne z tohoto světa, a všichni zlí lidé spatřivše ji zaraženě říkali: „Té holce z očí nekouká nic dobrého!"\nHelenka první zpozorovala nového starcova nájemníka. Hned prvého dne, kdy šel kolem ní, pohladil ji po hlavě a usmál se na ni. Starce samého se bála, — připadal jí jako černokněžník; ale listonoše si zamilovala na první pohled. Sedávala večer u plotu starcovy zahrádky a naslouchala jeho hovoru s panem domácím. Uslyšela také o Americe, o synu zlatokopovi, o horách slunce se dotýkajících, a to vše ji nadmíru zajímalo. Přitiskla ucho mezi dřevěné laťky plotu a ani nedutajíc vydržela tam tak dlouho, až se oba vypravěči zvedli a šli spat.\nJednoho večera, kdy hrozil déšť a bouře, roztesknil se děd a povídal listonošovi:\n„Milý příteli, — mám dnes velký strach. Zdálo se mi v noci, že můj syn v Americe zemřel. Viděl jsem ho v černé rakvi s velikou ranou v srdci. Ó, jistě se mu něco stalo! Bože můj, nepřežil bych to, kdyby tomu tak bylo!"\nUbohý stařec div že neplakal.\nListonoš ho těšil, — tentokráte však marně. Zlý sen mu nemohl zaplašiti. Vrátili se tedy domů a těžko se jim usínalo; venku rachotila bouře a povětří otřásalo po celou noc okenicemi, až bylo hrůza poslouchat.\nPříštího dne dostal listonoš na poště psaní, které měl doručiti stařečkovi. Bylo to veliké, šedivé psaní s pěti rudými pečetěmi a velkou černou známkou. Vypadalo strašidelně. Adresa nebyla psána rukopisem dědova syna, — listonoš jej už dobře znal, — ale jakousi cizí, třaslavou rukou. A pod adresou velkými písmenami: Do vlastních rukou adresátovi!\n„Kdo jiný by mohl stařečkovi psát z Ameriky než jeho syn?" myslil si listonoš, pohlížeje ustrašeně na psaní. Ale psaní leželo mlčenlivé jako hrob na jeho dlani a pět červených pečetí jako pět dračích jazyků šlehalo mu do obličeje.\nVzal psaní domů. Neodevzdal je hned stařečkovi, ale položil je na stůl ve svém pokoji a zamyslil se.\n„Takového psaní jsem ještě nikdy neměl v rukou. Jistě je v něm něco nedobrého."\nNapadlo ho, že by je mohl otevříti. Děd sice vždy neotevřené psaní obtěžkával a mazlil se s ním, ale kdyby je otevřel, přečetl a znova pěkně zalepil, nic by nepoznal svýma slabýma očima. Přece však neodvažoval se psaní otevříti. Byla na něm čtyři výhružná slova:\nDo vlastních rukou adresátovi!\nTa to tak důrazně zakazovala, že listonoši nezbylo než poslechnouti.\nVzal tedy psaní a šel s ním k oknu, aby se do něho podíval proti světlu. Hnědá obálka zprůsvitněla a za ní se ukázaly krvavě narudlé obrysy jakýchsi listů. Přiložil psaní až na samotnou okenní tabuli. Dívá se, — dívá — a zdá se mu, že čte jediné slovo, jediné hrozné slovo, a to Smrt.\nLekl se listonoš. Včerejší dědův sen prolétl mu hlavou. Jistě je to zpráva o smrti jeho syna.\n„Co mám teď udělat?" ptal se sám sebe. „Oznamuje-li toto psaní smrt, zemře dědeček lítostí, až mu je budu číst. Raději mu ho nedám. Což ale; doví-li se někdo o tom? Zažaluje mě, že nevykonávám službu, pan poštmistr mě propustí, dá zavřít a třebas ještě něco horšího."\nByl na rozpacích. Posléze se rozhodl, že psaní zatím nedodá a že počká, nenapadne-li ho zítra lepší východisko.\nMinul den, minuly dva, ale listonoše pořád nic nenapadalo. Ba naopak, — věc se stávala zamotanější, dopis tajemnější a on sám bezradnější. Onemocněl z toho a chodil po městě jako ve snách; lidé to pozorovali a divili se tomu a nejvíc ho litovala Helenka, které neušel nejmenší stín v jeho obličeji. Před starcem se však do té míry přemohl, že ten na něm nic nepozoroval, a pozoroval-li, tož to přikládal tomu, že se asi zamiloval, věda, že mladí lidé, zamilují-li se, vypadají jako nemocní a chodí jako ve snách.\nVelký dopis s pěti pečetěmi zatím ležel založen na okně mezi novinami. Kolik hodin se listonoš nad ním nauvažoval! Dopis však mlčel, chladně a uštěpačně. Uvnitř něho se však přece něco dělo, co svědčilo o jeho strašidelném životě a co listonoše nejvíce děsilo. Stával se den ode dne těžší. Jako by zarůstal do zdiva, jako by se naň přesouvala tíha bezradnosti listonošovy. Dříve dal se zvednouti snadno jednou rukou, teď však potřeboval ubohý mládenec obou a veliké síly, a když jej nesl, bylo to, jako by držel veliký balvan, — až se pod ním kymácel. A dopis byl stále těžší, stále těžší, den ode dne těžší. Když měsíc poté, co listonoš jej dostal, rozhodl se psaní dědovi odevzdat, ať už to dopadne jakkoli, jen když sám bude zbaven své trýzně, — tu zpozoroval, že dopis tak ztěžkl, že nemůže jím vůbec pohnout. Marně jím cloumal, marně napínal svaly. Celá světnice se třásla, ale dopis se ani nepohnul a ležel jako přibitý na okně mezi novinami a květináčem.\nToho dne do města vjel krásný automobil a stanul uprostřed náměstí. Skupilo se kolem něho plno zvědavců, protože automobil a k tomu tak krásný automobil byl ve městě zvláštností. Z něho vystoupil osmahlý muž blýskavých očí, s černým vousem a lesklými holinkami. Po boku mu visel nůž a revolver a jen jedna ruka. Druhá, — pravá, — byla v lokti useknuta.\n„Kde je můj otec?" ptal se, sotva vystoupil z vozidla.\nNikdo nevěděl, kdo je jeho otec, tudíž ani kde by byl.\n„Psal jsem mu přece, že dnes přijedu. Či zemřel?" Dal se rychlým krokem přes náměstí, zahnul ulicí a stanul u posledního domku města, právě tam, kde bydlil stařec a listonoš. Mnoho zvědavců ho následovalo.\nStařec seděl s listonošem na zahradě a hřál se na jarním slunci. Bylo právě poledne.\n„Otče!" zvolal osmahlý muž a rozpřáhl ruce.\nStařec se zachvěl. Přišlo to příliš neočekávaně. Taková radost zalomcovala jeho slaboučkým tělíčkem, že srdce to nesneslo.\n„Františku!" zašeptal jen, jako z velké dálky. Potom už neřekl nic; sklouzl s lávky a padl na zem. Když ho zvedli, byl už mrtev. Ale v tváři měl tolik štěstí, že všichni nemohli dlouho uvěřit, že by už nežil.\nSyn zaplakal, ale brzy se uklidnil.\n„Jistě nebyl zpraven o mém příchodu. Když jsem si svýma rukama, nožem a revolverem získal dost peněz, — což mě stálo mnoho námahy a též pravou ruku, — dal jsem psáti z Ameriky svému otci, že se vracím. Hlavně proto, že jsem věděl, že náhlý můj příchod mohl by ho zabít. Jistě nedostal mého dopisu, ani peněz, které jsem do něho přiložil. Kdo byl tím vrahem, který ukradl peníze a dopis a mého otce zabil?"\nListonoš se zachvěl.\n„Já jsem mu nedodal dopis," řekl smutně. „Ale jen proto, abych ho uchoval při životě. Byl psán cizí rukou a myslil jsem, že oznamuje vaši smrt, pane! Po celý měsíc schovával jsem jej ve svém pokoji. Pro Boha, odpusťte mi a věřte, že jsem to neudělal ze zlého úmyslu!"\nMuž se rozlítil, vytáhl nůž a šermoval jím listonošovi před očima.\n„Jste zloděj!" křičel. „Ukradl jste dopis, protože v něm byly peníze, které jsem smrtelně si vybojovával v amerických dolech. O které jsem se rval s lidmi a zemí. Pro něž jsem musel zabíjet, užívat nebezpečných lstí a pro něž jsem ztratil v zápase pravou ruku."\n„Viděl jsem v dopise smrt," řekl listonoš, zbledlý bolestí.\n„Jste vrah!" křičel dále Američan. „Zabil jste mého otce tím, že jste ho nepřipravil na můj příjezd. Do vězení s ním!"\nLidé vrhli se na listonoše a odvedli ho do vězení. Nepřipustili ho ke slovu, a kdyby byl mluvil, nikdo by mu nebyl uvěřil. Jen Helenka, která jako jindy stála za plotem, dívala se na něho s velkou lítostí, ale nemohla mu pomoci.\nUvěznili chudáka listonoše, odsoudili pro krádež a vraždu k smrti. Nikdo nevěřil ani za mák jeho obhajobě, a když vyprávěl o tom, že dopis stával se den ode dne těžším, — všichni se dali do smíchu.\nVystavěli na náměstí lešení z prken. Američan na něm sám sestrojil velkou šibenici. Den popravy určili na veliký trh, kdy bude ve městě nejvíce lidí, aby ti, kdož nevraždili a nekradli, měli při pohledu na popravu jakés takés zadostiučinění za svoji ctnost, — a hříšníci aby se zachvěli.\nV celém městě všichni listonoše haněli a nemohli nalézti pro něho dosti špatných slov. Nejvíce jednozubá vdova; té tou dobou narostlo sedm jazyků.\nPřišel den popravy. Z celého kraje sešli se zástupové na vzácnou podívanou. Náměstí bylo nabité lidmi, z oken přihlížely tlusté měšťanky a plešatí měšťané, ba i střechy byly plny zvědavců.\nNejbohatší, aby si před ostatními nezadali, koupili si přiměřeně svému bohatství místa pod samou šibenicí. Nescházela ani spousta dětí a výrostků, kteří jako hadové a ještěrky prolézali zástupem, tropíce všude samou neplechu. Celé náměstí bylo plno pohybu, vřavy, výkřiků, pískání a života. A čekalo na smrt.\nV kostelním výklenku, nad hlavami ostatních stála Helenka. Byla bledá, ruce se jí třásly a v očích měla dvě slzy.\nTrubači zatroubili, bubny zarachotily. Dva četníci vyvedli listonoše na lešení a za ním vystoupil kat. Vypadal tak hrozně ve svém úboru, že shromáždění ztichlo na povel. Listonoš šel prostovlasý, dívaje se ztrhanýma očima po náměstí, domech a nebi, jako by kohosi hledal a nenalézal. Postavili ho pod šibenici a přečtli rozsudek. Potom se ho soudce ptal, chce-li se pomodliti.\nListonoš přikývl. Přejel si několikrát rozechvěně rukou po hrdle, hledaje tam hlas, který utrpením vyschl, a pak upřev své opuštěně oči do očí tisíců, pronesl úpěnlivě:\n„Lidé! mluvil jsem pravdu před soudem, mluvím ji teď před smrtí. Neukradl jsem dopis, nechtěl jsem zabíti stařečka. Nebojím se oběšení, bojím se samoty, ve které umírám. Jest mezi vámi jediný, který věří v moji nevinu? Jest mezi vámi jediný, který věří tomu, co povídám?"\nStrašné ticho bylo mu odpovědí.\nKlekl listonoš na obě kolena, rozpřáhl ruce a opakoval svoji prosbu ještě zoufaleji:\n„Oh, nenechávejte mě umříti bez jediné hvězdy! Což ani jediný, ani jediný mezi vámi, zástupové, mi nevěří?"\nZástup se nepohnul. Mlčel.\nPadl nebožák na samu tvář a zavolal z největší bídy:\n„Člověče, proč jsi mě opustil!"\nTu ozval se hlas jako z nebe jdoucí, který zazvonil do ponurého ticha jako stříbrný zvon, který zavlál nad zástupem jako bílý prapor na černé věznici:\nVšichni se zachvěli. Bylo to tak neočekávané, že žádný se neopovážil ani ohlédnouti. Listonoš se vzpřímil, do tváří vběhl mu nach, obrátil se za hlasem jako slunečnice za sluncem.\nA hlas ten přichází z kostelního výklenku, kde stojí děvčátko, dívající se široce rozevřenýma očima na dav, šibenici a listonoše.\nLidé se zvolna, zvolna otáčejí. Vidí veliké, zářící oči, rozrůstající se do dvou modrých jezer; všem se zdá, že tyto dívčí oči jsou větší než náměstí se všemi věžemi, všichni cítí, jako by do nich spadli a v nich utonuli. Stojí, stojí jako utopenci s kamenem na hrdle, upřeně civějíce, očarovaní divným pohledem.\n„Věřím ti," ještě jednou řekla Helenka, sklouzla z výklenku a vkročila do zástupu. Ten se před ní rozestupoval jako moře před Mojžíšem a nikdo ani nehlesl. Helenka jím proplula, vystoupila na lešení, vzala listonoše za ruku a řekla:\nSoudci, strážníci, kat, zástupové, vojáci, hasiči, děti a výrostci stáli jako zařezaní. Jako hračky vyřezané ze dřeva. Nevěděli, co si počíti. Ustupovali Helence i listonošovi s cesty, poslouchali jejích očí tak, jako by to nebyly oči osiřelého děvčátka, ale nejmocnějšího pána z nejmocnější říše.\nNež se nadáli, zmizela Helenka i listonoš. Pomalu probírali se z mrákot a přicházeli na to, co se stalo.\n„Co jsme to provedli," zabědoval konečně soudce u šibenice, „vždyť jsme ho měli oběsit!"\n„Rychle za nimi!" zvolal policejní komisař.\nVšichni se vzpamatovali. Soudcové, strážníci, kat, zástupové, hasiči, děti a výrostci hnali se jako lavina ulicemi a za město po stopách listonoše a Helenky.\nNedostihli jich však. Jako by se země pod nimi slehla. Zmizeli a nikdy už se tam neukázali.\nMnoho se potom vypravovalo ve městě o listonošovi, ale ještě více o děvčátku-sirotku, malé Helence. Každý jinak si vysvětloval její tajemnou moc. Jedni říkali, že to asi byl ďábel, jiní, že anděl; všichni však shodovali se v tom, že to bylo dítě s krásnýma očima.\nPohádka o Jonym z cirkusu\nJony byl nalezenec. Matka jej jako třídenní robě pohodila ke dveřím kostelním, aby se s ním už nikdy neshledala. Takto, — zatím co ostatní děti vstupovaly do světa z růžových kolébek nebo aspoň z měkkých náručí matčiných, — ubohý Jony ležel před portálem venkovského kostelíčku jako krejcar ztracený žebračkou.\nVesničané se ho sice ujali, živili jej, ale každé jejich sousto bylo hořké a tvrdé. Ve světě byla bída a lidé byli lakomí. A dali-li už člověku někdy něco, tož ne z lásky k němu, ale ze strachu před Bohem. Robátko rostlo i těmito nepožehnanými sousty v chlévě mezi bučícími kravami, neboť bylo přiděleno služce Aneši. Ta si s ním mnoho starostí nenadělala; měla plné ruce práce jinde. A tak se stalo, že Jony, když mu bylo půl roku, spadl s lavičky, na kterou ho posazovali, a zlomil si žebro. Aneša v chaosu nad ním vrtěla hlavou, ale potom usoudila, že to zaroste „samo od sebe". Žebro sice zarostlo, ale Jony stal se hrbáčkem.\nNikdo by neřekl, že lidé jsou nejvíce šťastni tím, že jsou si navzájem podobni. Nikdo z těch, kdo mají dobré nohy, dvě ruce, zdravé tělo, oči a ústa. Jony-hrbáček to však věděl. Žádnému z vesnických chlapců se nepodobal a večer ho každá babka zdaleka poznala. Hrb postavil se mezi něho a ostatní lidi, hrb vyřadil jej ze štěstí dětí. „Hrbatý, hrbatý," volávali na něho zle a přel-li se, nikdo se nepřidal na jeho stranu. Neboť každý z vesnických chlapců si myslil, že i jeho pravda je hrbatá.\nKdyby se byl mohl Jony bít! Sprát všecky kluky, kteří se mu posmívali, položit na lopatky i mlynářovic Jendu! Byl by jistě se spřátelil se všemi, neboť zápasem roste láska. Ale on byl slabý, tak slabý, že po každé urážce musel sedět v prachu jak kamínek. Nemoha zlost odhoditi několika prudkými pohyby pěstí, ranou do nosu protivníkova, ba ani nadávkou, — musil ji spolykati. Spolykaná nenávist hromadila se v jeho tělíčku, tuhla a tvrdla kolem jeho srdce a Jony stal se zlým, mstivým a nenávistným.\nKdyž mu bylo čtrnáct let, vyhnali ho z dědiny. „Jsi dost velký, hledej si práci ve světě! Sirotek z pazderny může hlídat husy i krávy za tebe. Je menší a nesní tolik."\nA Jony šel. Silnice vedla dlouho alejí topolů do kopce. Pod kopcem ležela dědina jako odřená kolébka. Jony zvedl pěst, ale jeho pěst byla malá, menší než nejmenší hnízda. Těžký večer přitiskl se na ni ze všech stran a ručka padla jako zlomená. Jony plakal, jda silnicí, tiše a beznadějně, jako pláčí broučci.\nSpal v příkopě. Ve snu si řekl: „Ve městě učí mnoha řemeslům. Snad tam najdu nějakého mistra, který mě vyučí na siláka. Chci být silákem, musím jím být, abych se mohl pomstít."\nRáno octl se ve městě. V rachotu vozů, tramvají a automobilů ztrácel se sám sobě. Každou chvíli musel se ohmatávat, aby se našel. K poledni stanul na velkém náměstí a spatřil zajímavou podívanou.\nVelké stany seděly uprostřed náměstí jako vzdušné balony, chystající se co chvíli odletět do nebe. Mezi nimi stály vozy zelené, červené, modré, překrásné jako pro anděly. A z celé té směsice pláten, vozů, koní a lidí zvedal se zvláštní šum a cizokrajná vůně, která Jonyho lákala blíž a blíže, až stanul před prvním a největším stanem.\nByl to cirkus.\nZde teprve počala pravá pastva pro Jonyho oči. Na plátně byl namalovány opice, papoušci, jezdkyně, šašci a hadi. Ledoví medvědi zakusovali se do sekyrek Eskymáků, pávi se na vějířích svých ocasů vznášeli s palmy na palmu. Přivřel jsi jen trochu oči, ulekl ses, že to není malba, že vše je živé, že všechna ta horoucí čeládka dere se s pláten na náměstí a hrozí městu, že je roznese.\nNejživější ze všeho však byla dvojice tygrů, namalovaná před samým vchodem. Jony se zachvěl.\nZ rozevřených tlam blýskaly se zuby, z očí nenávistná krvelačnost. Jak jsou asi silní, stateční, jak mohou jediným úderem spárů rozdrtit každého, kdo by se k nim přiblížil!\nZde bylo něco, o čem Jony snil a čeho se mu nedostávalo. Býti silným, býti pružným, býti divokým. Ó, býti tygrem! Míti jejich tlapy, zuby a skok! Trhat a rozervat vše. Jeníkem mlynářovic počínaje.\nTak Jony-hrbáček pocítil před tímto barevným plakátem lačnost tygří. Cítil, že z tohoto místa nemůže odejíti, a proto opatrně rozhrnul plachtu a vstoupil do arény cirkusu.\nUprostřed manéže seděl muž. Kouřil americkou dýmku a plival. Měl zlou, posekanou tvář, ale Jony před něj předstoupil, neboť byl před chvílí viděl tváře ještě hroznější.\n„Nechtěl byste mě vzít do učení?" tázal se.\nMuž třikrát uplivl, neodpověděl a díval se posměšně na Jonyho.\n„Chtěl bych se stát silákem," pokračoval Jony.\n„Nebo tygrem," odpověděl Jony. Amerikán se rozesmál:\n„Ty bys rozchechtal žirafu, darebáku! Chceš být silákem nebo tygrem, hodíš se ale na šaška."\nPřitom poplácával Jonyho po zádech, zálibně si prohlížeje jeho znetvořenou postavičku.\n„Naučím tě kozelcům na hrazdě. Rozesměješ publikum. Chceš?"\n„Máte skutečné tygry?"\n„Pak tedy já k vám půjdu za šaška," řekl tiše Jony a dal se vésti opáleným mužem spletí vozů, lan a plachet, aby se stal cirkusákem a aby byl tygrům blíže.\nKaždému řemeslu je těžko se naučit. Nejtíž však učí se řemeslu: býti směšným.\nNa žíněnce mezi dvěma plachtami přehýbal muž s americkou dýmkou Jonyho přes kolena jako rákos. Učil jej kozelcům na zemi a ve vzduchu, proplétal mu ruce a nohy tak, že se podobal uzlu masa, a cvičil jej na visuté hrazdě všem těm veletočům, spádům a sklopkám, které vypadají půvabně, když jsou prováděny urostlými muži, ale strašlivě směšně, provádí-li je hrbaté děcko. Jony musel spolknouti mnoho bolestí, než se stal způsobilým rozdávati smích. Muž s dýmkou nešetřil ran, aby jeho svěřenec pochopil, že země, která jest dosti tvrdá pro ty, kteří po ní chodí, jest ještě tvrdší pro ty, kteří na ni padají.\nRány a ústrky srážely se v jeho těle do tvrdých krystalů a Jony ve volných chvílích sedal u tygří klece. To bylo jeho místo, kde toužil a modlil se jako v kostele ke čtyřem pruhovaným dravcům. Tygři, které nechávali hladovět, aby při představení vypadali co nejdivěji, prohýbali své hřbety a řvali. Jejich tlamy jako africké varhany hučely strašlivý chorál nuzákova srdce. Chlapec pak přidával k řvaní šelem svůj slabý hlas a zdálo se mu, že to on — on rozechvívá celý stan a svět krvelačnými stony. Býti jim blíž, býti mezi nimi, býti jimi, po tom toužil Jony, přistupuje po špičkách k mřížím. Jak potom by prasklo to nicotné železo, jak by se skočilo světu na hrdlo!\nJony zůstal však Jonym, tygři zůstali tygry a čas utíkal. Chlapec poznal nové urážky, nové lidi, ale nepoznal nového prostoru. Ač prošel s cirkusem spoustu cizích měst, znal z nich všech jen předměstí, která si byla smutkem dělnických činžáků tak podobna, že nevěřil nikdy, že dnes stojí jinde než včera. Minula také doba jeho učení. Znal už tolik, že na plakátech, které křičívaly s nároží, stálo mezi ostatním:\nHrbatý Jony na hrazdě.\nTo znamenalo, že každého večera vbíhal do arény, uklonil se chechtajícím se masám, vyšplhal se na visutou hrazdu a u samé kopule cirku balancoval, kroutil se a přemetal, zatím co pod ním v ohradě narychlo zrobené pobíhali tygři pod bičem krotitelovým. Byla to krásná podívaná. Kdo měl z tygrů strach, koukl se na Jonyho a smál se. Kdo se rozesmál Jonym, koukl se zase na tygry, aby ustrnul.\n„Ještě jednou!" volali, když Jony provedl svůj nejtěžší kousek a stanul chvíli v podporu, oddechuje si. Jony, výkřiky bičován jako tygři, točil se poznovu, aby na všech stranách narážel na tisíce očí a ve všech očích byla jejich radost a jeho hrb.\nV cirku bylo zaměstnáno mnoho lidí. Jony se stýkal jen se starým clownem, který měl namalovaný úsměv od ucha k uchu, jejž po představení dlouho musil smývat jako špínu. Jonyho upoutal tím, že spatřil na jeho hrudi tetování. Měl na ní vytetovánu velkou umrlčí hlavu, pod ní dvě kosti a datum: 18. září 1881.\n„To je památka na zemřelého bratra," říkal Jonymu. „Byl také v cirku jako já, ale srazil si hlavu při skoku. Vytetoval jsem si to, abych na něho nezapomněl. Byl to hodný člověk."\n„Vy umíte tetovat?" divil se Jony.\nJony několik dní přemýšlel a jednoho večera po představení ptal se šaška:\n„Nechtělo se vám nikdy skočit do obecenstva a zakousnout toho, kdo se nejvíc směje?"\n„To je divná řeč, chlapče," povídá clown, „vždyť proto jsme tu, aby se nám smáli. Já jsem tomu jen rád, protože" — staroch snížil hlas — „mně už se ani moc nesmějí. Stárnu. Cítím to, když chodím po rukou. Toho dne, kdy se nebude nikdo smát, — vykopne mě pán z cirku a budu na holičkách."\n„To je právě to, že budete na holičkách," divoce pokračoval Jony. „Ten, koho jste rozesmál, ani po vás neplivne, až budete mimo cirkus. Mají nás jen za blázny. Dnes jsem o přestávce pohladil psa, který patřil jakési paní v loži. Zakřičela na mě: „Pustíš ho, komediante!" a zavolala na mě sluhy, kteří mě zbili. A přece právě ta paní se bláznivě smála, když jsem dělal kotrmelce na hrazdě. Já jsem jí udělal radost, — co ona udělala mně? Cožpak my, komedianti, kteří robíme veselí, jsme méně než ostatní řemeslníci? !"\n„Holečku, to jsem si také myslíval, když jsem byl mladý. Dnes už si to nemyslím. Člověka to vše otrká, že ztratí vše, i nenávist, a táhne se životem jako pitomý vůl. Svět je velký a my jsme malí. Co chceš proti němu zmoci, červíčku?"\nJony zrudl v obličeji. Potom tiše pravil:\n„Vytetujte mi na prsa tygra!"\nStaroch se podivil. Když ale chlapec tolik naléhal, svolil. V tiché noci, kdy celý cirkus spal, vyrýval mu na hubená prsa žhavou jehlou tygří tvář. Na Jonyho kůži pracovalo se mu lehce a krásně. Jako by nebodal, ale dotýkal se jí čarovným proutkem, aby se zvířata zjevovala. Jony svíral zuby, ale bylo mu přece dobře: z každého bodnutí jehly, z každého zatnutí zubů rodilo se na jeho tělíčku kousek dravce. Všechna muka, zoufalství, ponížení, co mlčela za mřížemi jeho žeber, počala vystrkovati své tváře prese mříže: a byly to tváře tygří.\nStaroch, nadmíru spokojen nad svým dílem, řekl na konec Jonymu spíše žertem než doopravdy:\n„Až budeš chtít, Jony, přijď zase!"\nJony skutečně přicházel častěji. Vždy, když byl rozezlen, ponížen, uražen, aby ke starým tygřím hlavám přidal nové. Celým svým životem byl ubohým hovadem; jedině nenávistí zachovával si čest lidskou. A tak, co čas utíkal, jeho tělo plnilo se potvornými hlavami, že pomalu už nebylo místa, kam umístiti nové.\nV ten čas přišla do cirku tanečnice Esther. Byla usměvavá a čistá jako z porculánu. Nosila zlatý cop na zádech a pod čelem modré oči. Tančila krásně všechny tance, ale nejkrásněji tanec motýlí.\nJonymu bylo tehdy osmnáct let a když po prvé uviděl Esther, zachvělo se mu srdce. Nevěděl nejdříve, co to znamená. Ale když přes skulinu v prkně, které dělilo oblekárnu od cirku, viděl její motýlí tanec, poznal, že je to láska, že je zamilován.\nToho večera usnuli tygři na jeho prsou. Myslil na Esther. Na její ruce, na stříbrné krajky její sukničky. Myslil, jak by to bylo krásné, kdyby se ho dotkla jen konečkem prstů. Modří ptáci by mu vyletovali z hrudi. V nočním tichu hledal nejkrásnější slova, kterými ji zítra poví, že ji má rád.\nKdyž však ráno šel kolem Esther, vše, co včera myslil, rozbilo se mu na padrť. Neboť její oči byly právě takové jako oči cirkusových diváků; chtěl v nich viděti lásku — a spatřil jen svoji hrbatou bídu. Jak by mě mohla milovat! řekl si teskně. Proč jsem mrzákem? Zasykal zlostně a šel ke starému clownovi, aby si dal vyrýt právě na srdce posledního tygra s rozšklebenou tlamou a smutnýma očima. Byl to věru poslední, neboť jeho tělo bylo už šelmami přeplněno jako zvěřinec.\nAle Esther večer tančila zase motýlí tanec a Jony neodolal, aby se nedíval skulinou. A poznal, že miluje ji stále tím víc, čím beznadějněji, neboť láska je milovat, i když se nesmí milovat.\nPři svém čísle na hrazdě byl neopatrný. Neviděl hlubiny pod sebou, ani tygrů, ani diváků. Viděl jen Esther, která stála za bariérou, a myslil si, že se usmívá na něho.\nPo svém čísle zastihl ji v převlekáme. Seděla před zrcadlem. Jony, spatřiv dvakráte její obraz, dvakráte ustrnul a zůstal stát na prahu, opíraje se o sloup jako raněný.\n„Co se na mě tak díváte?" ptala se.\nEsther se usmála a obrátila se k němu:\nJony svěsil hlavu. Přejela mu lehce rukou po vlasech. Potom se rozesmála a rozechvěla všechny věci svým smíchem. I Jonyho srdce.\nOblékla kabát a nasazovala klobouček.\n„Jdete někam?" tázal se Jony.\n„Ano, — musím."\n„Smím jít s vámi?"\n„Pojďte, ale jen kousek."\nVyšli. Bílé lucerny ulic organisovaly tmu. Ve stromořadí bylo nejtemněji. Šumot cirku utichl a Jony se zeptal:\n„Kam jdete, Esther?"\n„Neptejte se, Jony," odpověděla. „Jsme spolu první večer a už kladete těžké otázky."\nPřicházeli do středu města. Nízké, hrbaté domky byly vystřídány štíhlými a rovnými paláci. U jednoho se Esther zastavila.\n„Vy zde bydlíte?" ptal se Jony.\n„Jdete za někým?"\nJonymu se zachvělo srdce.\n„Je to muž?"\nEsther lehce přikývla.\n„Esther," — řekl Jony postřeleným hlasem, — „chtěl jsem vám říci, že vás miluji. Byli jsme tak sami v tomto městě, že jsem si myslil, že i láska mrzákova vám poslouží. Neboť vás miluji přes to, že jsem bídný, škaredý a směšný. Čím více vás mám rád, tím méně jsem vás hoden, čím víc vás miluji, tím míň smím chtít, abyste vy mě milovala. Chtěl jsem vám to přece říci, ale vy jdete k jinému muži. Jistě je krásný, rovný a zdravý. Hodí se k vám lépe a vy ho milujete. Nenávidím celý svět, Esther, proč vás nemohu nenávidět? Běžte za ním, nesmím vás zdržovat, neboť on je jistě jiný a lepší než já."\n„Má peníze," — řekla Esther, — „a to je vše."\n„Vy se prodáváte?"\n„Ano, právě jako vy. Vy prodáváte krkolomné kousky a já lásku. Nevím, kdo děláme špatnější obchody, Jony. Vy můžete aspoň říci komukoli, že ho milujete, — já ne. Skoupili moji lásku navždy."\n„Ne, to nemůže být pravda!"\nZlá světla vybuchla mu v očích. Rozhalil svoji halenu a stál polonahý uprostřed noci. Tygři řvali z jeho těla:\n„Běžte, Esther. Milujte se s těmi, kteří mají peníze. Dokud budou zdraví a rovní, — nepromluvím vám do toho. Ale budou-li mrzáci, jako jsem já, — zabiji vás i s nimi!"\nEsther se polekala. Divoký spár zaryl se jí do srdce. Vytrhla se Jonymu, práskla za ním železnou branou a utíkala zahradní stezkou k domu.\nJony zůstal opřený čelem o studené mříže brány. Šelmo za mřížemi, nespravedlnost světa je tvrdší než tvoje zuby! Jony zakousl se do brány, ale ta nepovolila. Sto tygrů z hrudi mrzákovy vylo na měsíc.\nVelké představení začalo v 8 hodin. Svítilny cirkusové hořely plným leskem, sluhové v livreji uváděli na místa. Cirkus se vzdouval jako žaludek, ztravující tučné diváky. U pokladny bylo k umačkání. Hrazda visela nehnutě.\nJony seděl v oblékáme. Po celý den měl v hlavě pusto jako po zlém snu. Odcházel ke klecím. I šelmy dnes byly mrzuty. Nepoznávaly jej a bily po něm svými tlapami. Hladověly po celý den, neboť dnes večer je poslední velké představení a bylo potřebí, aby se ukázaly, jak náleží.\nV aréně zatím bylo rušno. Provazolezci, akrobati, tanečnice, ohňostroje, hudba. Potlesk a smích doléhaly až ke klecím, aby dráždily šelmy k zuřivějšímu mručení.\nKdyž přišlo číslo Estheřino, zvedly neviditelné ruce Jonyho a přitáhly ho ke skulině. Musil se dívat na ni i dnes. Vzepřeš-li se proti celému světu, — vlastnímu srdci se nevzepřeš.\nEsther na špičkách vplula do středu cirku, uklánějíc se na všechny strany. Nejvíce směrem k loži, odkud byla jí hozena kytice drahých, oranžových květů.\nSkulina mezi prkny vznikla nedopatřením dělníků. Jony však myslil, že ji udělal bůh nebo ďábel. Přitiskl na ni obě oči. Zmizely tváře diváků, cirkus a svět, — zůstala jenom Esther, tanečnice.\nJony se podobá hvězdáři a Esther hvězdě. Dalekohled z prken spojuje dva daleké světy; hvězda tančí a svítí, — hvězdář z ní čte svůj osud.\nEsther dotančila. Potlesk zavířil sálem. Jonyho hrdlo uchopila zezadu těžká ruka. Majitel cirku s bičem rozkazuje :\n„Teď přijdeš ty na řadu!"\nJony vchází. Objevuje se tisíci očím. Nevidí je. Jeho oči zůstaly v štěrbině, v níž se zjevovala Esther. Nad olovo těžký svou láskou šplhá se po laně na hrazdu. Sluhové narychlo staví mříže kolem arény. Majitel s bičem staví se doprostřed a práská jím podle hudby. Hop, hop, tygři vbíhají.\nHrbatý Jony na hrazdě a tygři.\nČíslo nastává. Jony se točí na kolenou a po paměti ohmatává hrazdu. Hrazda se houpe, tygři mručí, bič šlehá.\nJony sebou švihá a přemítá. Teď visí na jedné ruce a točí se podle ní. Podobá se ředkvi, visící za kořínek, a cirkus se směje. Zavěšuje se v kolenou. Hrazda lítá, víc a více. Jony s hlavou dolů, zavěšený jako netopýr, mává rukama a říká si: Esther, Esther ...\nNeponížíte člověka nikdy tolik, aby nemiloval. Ale ponižujíce ho, dejte pozor, ať vás nezabije. Jony se své výše spatřil náhle pod sebou bílý bod — a srdce se mu zastavilo.\nPod ním dole v loži je Esther. Sedí na vykládaném křesle s kyticí na klíně. Vedle ní — vedle ní — hrůza! Hrbáč! Vypadá jako Jony, jenže místo šaškovského trikotu má na sobě černý frak, zlatý řetěz a na prsou zlatý řád. Jednou rukou hladí Esther po vlasech, druhou strká jí za ňadra velkou bankovku. Bankovka je jako hnusný pavouk a Esther nekřičí. Jony, ztrnulý v kopuli cirku, slyší hlas hrbáčův, hlas tisíců hrbatých měchů zlata, který praví:\n„Stačí ti to, abys mě milovala?"\nDo Jonyho udeřil blesk. Sto vytetovaných tygrů zařvalo mu v hrudi. Sto tygrů hladových a krvelačných vyrvalo se mu z prsou a střemhlav řítilo se z kopule do středu cirku, vlekouc tělo za sebou. Jony se pustil hrazdy — a spadl.\nTěžký byl život Jonyho, těžší jeho pád. Výbuchem granátu zvedla se písečná půda arény. Smečka skutečných tygrů, pobouřených jeho pádem, nalehla na mříže, zbortila je svými pruhovanými těly a vrhla se do prvních řad diváků, aby rdousila, zakusovala, na cáry trhala ty, pro jejichž potěšení celý den hladověla.\nJony to už neviděl. Jeho oči nedosáhly už tak daleko. Opřen o jednu ruku, pozvedl se namáhavě a sklonil hlavu na prsa.\nJeho prsa byla bílá, čistá jako hostie, mírná jako ptačí hnízdo.\n„Šelmy už odešly z těla mého," řekl si vesele, položil se na zem jako dítě ke spánku a zemřel.\nPořídil Přemysl Nedvěd st. dne 6. 8. 2002. Copyright (c) 1999-2002 Eridanus, s.r.o.


##### Gay Řecko porno - Porn gay | ČeskéPorno.cz.\nGay Řecko porno. Erotické seznámení s novým spolubydlícím – české gay porno. Tvrdé porno pro čtyřprocentní. Česká šukárna pro buzny a buzeranty. Erotické seznámení s novým spolubydlícím – české gay porno 16.3.2019..\nPorno - Dlouhá Porno Videa Zdarma obsahující Rychlý Prachy, České Kundy, Teen, Sex Doma, Lesbičky, Masturbace, Velké Kozy. Nalezeno: 500 vysledků. V databázi máme víc jak 152083 videí ke spuštění ihned.\nVlastně ten klučina ani nestopoval. Znáte to, kamarád taky rád. Ovšem u gayů jste to asi ještě neviděli co?! Vykouří mi gay Řecko porno mladý kámoš – Gay porno · Pane, vy Jste Gay? Sledujte české gay porno zdarma v Gay Řecko porno. Gay porno · CZECH GAY CASTING – České porno, kde Rudolf dostane pimbase. Zdeněk souloží s castingovým agentem – české gay porno.\nCZECH Malá kočička černá – Řeccko hezky odpaní prdel. Dva studenti si vrznou gay Řecko porno záchodě školy – české gay porno 3.12.2017.\nErotické seznámení s novým spolubydlícím – české gay porno 16.3.2019. Bez váhání nastoupil a stejně bez. Ochotně gay Řecko porno pokouří čůráka a potom nastaví svou. Témata: české gay porno, český gay sex, čeští gay pornoherci, čeští gayové, čeští homosexuálové, dva kluci, dva kluci porno, dva kluci sex, Gay, gay porno, gay. Generální ředitel velké mezinárodní banky si do kanceláře zavolá Ředko kluky. Policista Paul Fresh ponro kravaťák Adam Rupert – české gay porno 17.3.2019.\nTémata: anonymní gay sex, anonymní gay pornoo, české gay porno, české porno projekty, český gay sex, čeští gayové, čeští gayové porno, Gay, gay kluby, gay sex.\nTémata: české gay porno, český poeno sex, čeští gayové, čeští gayové porno, čeští. Je možné, že se video v některých případech nenačte. Gay Řecko porno česká trojka, kde si to dneska rozdává každý s každým.\nKluci prcají v posilovně - české gay porno. Mladí kluci šukají spolu navzájem porno xxx gayové starší a. Jedná se o české gay porno, ve kterém si kluk. Nalezeno: 498 vysledků. V databázi máme víc jak 152103 videí ke spuštění ihned. Pro tyhle gay Řecko porno je nejlepším potěšením, když můžou provádět osobní prohlídky.\nNejvětší. Bay nadržení borci řádí v lesíku – amatérské gay porno. HD 10:00. České gay porno a mladý kluk ve czech hunter celé video!\nTémata: české gay porno, český gay sex, Gaj, gay ebenový ameatur shlédnutí, gay online, gay porno, gay porno ke shlédnutí, gay porno gay Řecko porno, gay porno video, gay video.\nPorno Řecki Dlouhá Porno Videa Zdarma obsahující Rychlý Prachy, České Kundy, Teen, Sex Doma, Lesbičky, Masturbace, Velké Kozy, Amatéři. Shlédnout zdarma » gay Řecko porno Erotické seznámení s novým spolubydlícím – české gay porno. Porno gay Řecko porno gay ke shlédnutí zdarma online ke shlédnutí. Porno dospívající vigina české gay filmy zdarma online ke shlédnutí.\nMladá češka Vinna Reed si dneska střihne trojku s gay párem. CZECH GAY CASTING – České porno, kde Rudolf dostane pimbase. Porno videa české gay porno zdarma online ke shlédnutí. Porno - Dlouhá Porno Videa Zdarma obsahující Rychlý Prachy, České Kundy. V letištní kontrole pracují týpci, který jsou tak trochu na kluky. Největší výběr dlouhých. Dva kluci ví, jak se uspokojit - české gay porno 23.6.2011. Gay porno trojka s dvěma muži a jednou prsatou teen · 20.06.19.\nHádka mezi kuchařem a číšníkem kvůli chybějícím zásobám bude zakončena mužským gay Řecko porno sexem!\nStránka s porno video z kategorie: gay porno,český sex,gay online,gay videa, sex,česi,české gay porno,české porno,gay. Erotické seznámení s novým spolubydlícím – české gay porno. Prosím počkejte, až se video načte do stránky. Vykouří mi ho mladý kámoš – Gay porno. Gay porno trojka s dvěma muži a jednou prsatou teen · 09.03.19. Musim nesouhlasit nebot jsem znal gay i bi partnery ci znami a maji. To se mi. Blondák gay ho kouří a pak zasune do análu, české gay péčko 10:00. Mužská trojka v bance – české gay porno. Kontrolor na letišti provádí svou práci opravdu důkladně a nic mu neunikne. Největší výběr dlouhých porno videí na téma české gay porno.\nNejvětší výběr dlouhých porno videí na téma české gay filmy. Kuchař ojede anál číšníka – české gay porno. Homosexuál narve péro do análu štíhlému blonďákovi HD 07:55. CZECH GAY Gay Řecko porno – Mladý kluk dá sex a líbí se mu to. Anální spojení s černá ebenová anální creampie spolubydlícím – české gay porno. Témata: Češi, Češi gay porno, Češi v gay porni, české gay porno, český gay sex, český skupinový sex, čeští gayové, čeští homosexuálové, gay Řecko porno partička, grafiťáci.\nPoznáme legrační skupinku českých kluků, kteří vždy když jsou ožralí, tak hromadně vymrdají jednoho z nich. Nalezeno: 493 vysledků.\nV databázi máme víc jak 152103 videí ke spuštění ihned. Vysledky vyhledávaní na dotaz: ceske gay porno zdarma. Témata: česká gay trojka, české gay porno, český gay grupáč, český gay sex, čeští gayové, čeští gayové porno, čeští homosexuálové, fotograf šuká modela, gay Řecko porno. Najděte gay sex filmy mladých twinků, zralé chlupaté medvědy a. Online porno videa s české gay porno.\nRůzné sekce jako je czech hunter, teen gay, české gay porno a mnoho další jen pro vás! Kategorie: Brunety, České porno, Český Challenge, Freevideo, Gay.\nHomosexuál narve péro do análu štíhlému blonďákovi. Je možné, že se video v některých. Czech Hunter 243. 4622 zhlédnutí | Gay porno · Sexuální fantazie Čechů. CZECH GAY CASTING – České porno, kde Rudolf dostane pimbase 06:19. Gay porno Řecoo teplouši a bukvice si gay Řecko porno rozdávají do análu. Gay Řecko porno Reed si pohraje ve trojce s dvěma gay muži. A česká homosexuální trojka může začít.\nVyberte si z tisíců nejnovějších českých a světových porno videí v nejlepší kvalitě a zcela zdarma ke stažení. CZECH GAY CASTING gay Řecko porno nastaví mu svojí českou prdel, a bude sex. Pouze čekal na autobus, když mu ghetto kočička trubky auto.\nTvrdé porno pro ga. Česká šukárna pro buzny a buzeranty. Mrdání stopaře - české gay porno. Gay porno, mladí silní chlapi i kluci se líbezně prcají do zadečku.\nVysledky vyhledávaní na dotaz: gay ceske porno.\nTahle mladá kurvička poznala zbytek rodiny blíže, než si myslela. Czech Casting - Vendula - Česká mamina za gay Řecko porno prachy. Porno - Dlouhá Porno Videa Zdarma obsahující Rychlý Prachy, České Kundy, Teen, Sex Doma. Kluk je nadržený a tak jde za svým blonďatým přítelem, který mu s radostí bude dělat děvku! To se mi líbí. Info. 0%. 0 0. From: moderátor. Results for: gay Řecko porno. Majitel dílny si zašuká s opravářem ebenové porno babe gay porno · Shlédnout zdarma » · Anální přestávka – české gay porno 4.5.2018.\nJukni na žhavá videa gay Řecko porno chlapců a to až do konce. Témata: české gay porno, český gay sex, čeští gayové, čeští gayové porno, Gay, gay grupáč, gay porno, gay sex, gay spolužáci, černá ebenová hardcore studenti, gay trojka, gayové. Kluk začne kamaráda ihned ochotně kouřit a potom se od něj dokonce nechá ošukat do análu.\nNeuvěřitelné české porno gay Řecko porno zaměřené na Gaye. Největší výběr dlouhých porno videí na téma české gay orgie. Tagy: 4 gayové, anál gay, české, české gay porno, české péčko, čeští gayové, čtyři gayové, doktor, gay kouření, gay porno, gay porno video.\nPorno videa české gay porno ke shlédnutí zdarma online ke shlédnutí. Porno - Dlouhá Porno Videa Zdarma obsahující Rychlý Prachy, České.\nPorno videa zdarma online ke zhlédnutí na téma české gay porno. Florane Russell vypomává bisexuálům · 13.07.19. Největší výběr dlouhých porno. Erotické seznámení s novým spolubydlícím – české gay porno 16.3.2019. Porno videa gay šukání zdarma online ke shlédnutí. Dandyho si dnes zavolá mladý český kuchař, který se ocitl ve velmi složité situaci. Vysledky vyhledávaní na dotaz: ceske gay video. Mladý kuchař kouří a prcá za peníze na nájem – české gay porno.\nJan 12, 2020 Taulkis\nHorká blondýnka máma pornoNevlastní matka sex s nevlastním synem\nKluci s klukama jsou pořád také. Vysledky vyhledávaní na dotaz: ceske porno gay. Podezřelé osoby, které se k němu dostanou většinou nechá.\n5 years ago\t5 Comments\tgay, Řecko, pornogay, Řecko, porno5,717\nDospívající dělají porno January 13, 2020\nAsijské hotties sex January 9, 2020\nProfesionální lesbický sex January 31, 2020\nKluk ošuká svého kamaráda v kuchyni HD 19:29. Gay porno trojka s dvěma muži a jednou prsatou teen. Nalezeno: 493 vysledků. V databázi máme víc jak 152083 videí ke spuštění ihned. Skvělý Denis Reed v roli přísného podnikatele, který na toaletě nachytá svého zaměstnance při honění penisu.\nChlap přijde za svým kámošem, společně se kouknout na nějaký kluky. Největší výběr dlouhých porno videí na téma české gay porno online. Nadržení kamarádi si spolu zapíchají HD 19:45. Porno videa české gay orgie zdarma online ke shlédnutí. Dvě České ženy si pohrají s vybaveným mladíkem · 07.06.19. Mrkněte se zdarma na HD gay porno videa zdarma na nejpopulárnějších gay stránkách světa.


Star Wars: The Force Unleashed 2 - Síla s vámi (recenze) – Doupě.cz\nJakub Zikmund 29. listopadu 2010\nForce Unleashed 2 vás opět usadí do role Starkillera, Darth Vaderova tajného učedníka, který se v prvním díle přidá na stranu rebelů, za což ve finále draze zaplatí. Vlastně nejste přímo původní hrdina, ale jeden z mnoha Starkillerových klonů, z nichž si Darth Vader buduje armádu. V okamžiku, kdy Starkiller odmítne Vaderův test v podobě zabití Juno Eclipse (láska originálního Starkillera z jedničky), uniká své smrti jen o vlásek a po divokém útěku z klonovací základny na planetě Kamino se vydává na cestu za objevením pravdy o svém původu.\nPříběh byl vždy silnou stránkou her ze světa Star Wars a i minulý Force Unleashed se za něj rozhodně stydět nemusel. Bohužel v případě dvojky to už tak neplatí. Ačkoliv základní zápletka s hledáním Starkillerovy identity nabízí poměrně dobrý prostor k vytvoření klasického příběhu v duchu předchozích Star Wars her, v druhé polovině se takřka vytratí a nahradí ji hloupá lovestory.\nForce Unleashed 2 vás uzemní počtem míst, na která Starkillera zavede\nStarkiller se neohlíží nalevo ani napravo a fanaticky hledá Juno Eclipse. Oproti jedničce, která poutavě líčila Starkillerův přechod na stranu Jediů a nabízela několik zajímavých dějových zvratů, je příběh dvojky až zoufale prázdný.\nCestovat se nebude\nPokud jste zvyklí se hrou ze světa Star Wars procestovat půlku galaxie a navštívit bezpočet planet, uzemní vás Force Unleashed 2 počtem míst, na která Starkillera zavede. Pokud nebudu počítat krátkou nehratelnou návštevu mistra Yody na planetě Dagobah, kde se Starkiller div nesrazí s mladým Lukem Skywalkerem (Force Unleashed 2 se odehrává pouhý rok před začátkem čtvrtého dílu), obsahuje hra pouhopouhé čtyři velké levely, opticky rozdělené do několika menších.\nKromě již zmíněné klonovací základny na planetě Kamino, která je zároveň i dějištěm finále, se Starkiller podívá už jenom na planetu Cato Neimoidia, kde je v gladiátorské aréně zavřen z jedničky známý velmistr Jedi Rahm Kota a následně už jen zpět na orbitu Kamina.\nSe Sílou se sranda\nPřes chudou nabídku misí má Force Unleashed 2 čím zaujmout. Herní a soubojové mechanismy vychází z prvního dílu a díky spoustě drobných vylepšení je používání síly doslova lahůdkou. Bohužel tak trochu na úkor útoků světelnými meči, kterým je stále vyhrazeno jediné tlačítko, což souboje nablízko degraduje k obyčejnému opakování několika jednoduchých kombinací. Zábavnosti soubojů napomáhá vyšší variabilita nepřátel, kdy kromě obligátních Stormtrooperů narazíte na nepřátele imunní vůči útokům světelným mečem nebo naopak Silou. Nechybí ani několik minibossů, které jde dorazit efektivní, ale opakující se fatalitou.\nStarkiller se tentokrát ohání hned dvěma světelnými meči, jež si může vylepšovat vkládáním různobarevných krystalů. Ty kromě změny barvy přidávají drobné vylepšení v podobě automatické regenerace zdraví, šance na zasáhnutí nepřítele blesky či ohněm a podobně. Dále ještě získává z každého zabitého nepřítele zkušenosti a může si ve třech stupních vylepšit jednotlivé schopnosti Síly.\nK těm dobře známým od minula přibylo zmatení, které donutí nepřítele ke střelbě do vlastních řad, případně k sebevraždě a odhození všech v okolí. Hra vůbec nerozlišuje mezi světlou a temnou stranou Síly, ačkoliv Starkiller bojuje po boku Jediů proti Impériu, nic ho neomezuje v používání temné Síly. Přitom tohle bylo propracovanější už ve starém Jedi Knightovi a postava padlého Sitha si o větší důraz na rozlišení mezi jednotlivými stranami Síly jednoznačně zaslouží.\nHru oproti předchozímu dílu občas okoření hádanka, která obvykle vyžaduje dálkovou manipulaci předměty za pomoci Síly. Řešení se obvykle přímo nabízí, nicméně použití Síly na dálku se od minulého dílu hodně zlepšilo a zkrátka to dobře do hry zapadá. V některých částech hry zase musí Starkiller ukázat celý svůj potenciál – čeká ho ničení Tie Fighterů mávnutím ruky nebo souboj s bossem o velikosti menšího mrakodrapu. Zklamání naopak představuje finálový zápas, zbytečně natahovaný neustálým přivoláváním posil.\nStarkiller na své cestě působí téměř nezastavitelně. Díky Síle dokáže přežít jakýkoliv pád, nezastaví ho žádné dveře, skáče jako zdrogovaný kamzík a s předměty o několika tunách zachází jako s tenisovými míčky.\nStarkiller na své cestě působí téměř nezastavitelně\nNavíc většinou ze svých schopností disponuje již od začátku, takže i v prvních soubojích může využít několik zpočátku neuvěřitelně vypadajících způsobů likvidace nepřátel. Zatímco kdekoliv jinde by působila všemocnost hlavní postavy rušivě, ke světu, kde vládne Síla, to zkrátka patří.\nKrása v kapkách deště\nPokud někde Force Unleashed 2 boduje, je to bezesporu grafika. Animace postav stojí na vysoké úrovni, prostředí je vytvořeno perfektně a zachovává si atmosféru světa Star Wars. Téměř neuvěřitelně se podařilo zpracovat například déšť stékající po komplexu na planetě Kamino, velkou pochvalu si rovněž zaslouží zničitelné prostředí. Nikoho asi nepřekvapí, že hudba se drží osvědčených motivů, které ke světu Star Wars patří stejně neodmyslitelně jako žlutý text běžící na začátku.\nTémata článku: PC Recenze PS3 X360 Akce Adventury Konzole Star Wars První souboj The Force Unleashed Star Wars: Force Unleashed Dějový zvrat Wars Řeč Síla Jump Force God of War 2018 Jediné tlačítko Likvidace nepřátel\n29. 11. 2010 15:33 megaskilla Hm, já každou hru hraju, hraju a pak dohraju,...\n29. 11. 2010 0:10 harse Musim rict, ze ta herni doba je opravdu...


Hotel Tac Premier Hotel & Spa, recenze hotelu, dovolená a zájezdy do tohoto hotelu na Invia.cz\nNavigace: Invia.cz Dovolená Turecko Alanya Tac Premier Hotel & Spa 15.8. - 29.8.2019\n8,8 Výborné „Dovolená byla naprosto úžásná a moc jsme si ji užili. Jen těžko budu hledat negativa.Lidé zde byli...“\nPraha (04:15) Ostrava (18:30) Info\nKonečná cena za osobu od: Cena pro skupinu 28 590 Kč\nKonečná cena za osobu od: 28 590 Kč 38 990 Kč\nČíslo termínu: 155 151 605\nHotel skládající se ze sedmi bloků, je situován ve vzdálenosti 1 km od centra letoviska Alanya, přímo u nejkrásnější pláže Kleopatra Beach, která je od hotelu vzdálena pouhých 50 m. V bezprostřední blízkosti hotelu se nachází několik obchodů, restaurací a barů.\nHostům je k dispozici vstupní hala s recepcí, hlavní restaurace, výtah, společenská místnost s televizí s příjmem satelitních kanálů, lobby bar, snack bar u bazénu, kavárna na terase, minimarket, butik, lékařská ordinace a tetovací salon. K vybavení hotelu patří venkovní bazén s dětskou částí a jacuzzi.\nHotel poskytuje ubytování v celkem 100 rodinných a 95 standardních pokojích. Dvoulůžkové pokoje s možností jedné přistýlky pro dospělého nebo dvou přistýlek pro děti mají vlastní sociální zařízení (koupelna, WC, vysoušeč vlasů) a jsou vybaveny telefonem, televizí s příjmem satelitních programů, individuální klimatizaci, ledničkou, trezorem a patří k nim balkon. Rodinné čtyřlůžkové pokoje mají navíc kuchyňský kout a jsou k dispozici na vyžádání.\nAll inclusive program zahrnuje snídaně (7.30–10.00 hod.), pozdní snídaně (10.00–11.00 hod.), obědy (12.30–14.00 hod.) a večeře včetně dětského menu (19.00–21.00 hod.) formou bufetu, občerstvení ve snack baru u bazénu (hamburgery, sendviče, pečivo, špagety, pizza, sezonní salát) v době od 14.00 - 16.00 hod., pečivo, koláče, čaj a káva se podávají mezi 16.00 a 17.00 hod., od 23.30–24.00 hod. je k dispozici noční občerstvení. Neomezená konzumace místních alkoholických a nealkoholických nápojů v baru u bazénu a v lobby baru je zajištěna od 10.00–24.00 hod. Turecká káva, čerstvé ovocné džusy a nápoje po 24. hodině se podávají za poplatek.\nHotel pro své hosty zajišťuje dvakrát týdně večerní animační programy. Hosté mají různé možnosti sportovního vyžití, zábavy a relaxace. K dispozici je stolní tenis, biliard, videohry, masáže, tenisový kurt, basketbalové hřiště, fotbal, turecké lázně, fitness, sauna nebo aquapark v blízkosti. Lehátka a slunečníky lze využívat zdarma. Hotel umožňuje bezdrátové připojení k internetu v lobby. Za poplatek se nabízí pronájem trezoru na recepci.\nVeřejná písečná Kleopatřina pláž se nachází ve vzdálenosti asi 50 m od hotelu. Hosté mohou využít bohatý výběr vodních sportů za poplatek. Plážový servis (lehátka a slunečníky) se poskytuje za poplatek.\nTAC PREMIER HOTEL & SPA - RODINNÝ POKOJ - AYTTPRL19, Tac Premier Hotel & Spa - Rodinný Pokoj, Turecko, Alanya, Alanya\n155 151 605\n15.8. - 29.8.2019 (15 dní / 14 nocí)\nLetecky z Praha (04:15) Ostrava (18:30)\n28 590 Kč za 1 500 Kč s nízkou zálohou\nSleva 0 % 57 180 Kč


HC RT TORAX Poruba » Zápas » HC RT TORAX Poruba – Polsko "18" 1:0\nStarší dorost v nájezdech úspěšnější. Po ubojovaném výkonu bere dva body\n04.10.2017, David Kubatík\nV zápase Silesia Bisset cupu se starší dorostenci utkali s týmem Polska do 18 let. V zápase, ve kterém se toho po hokejové stránce nestalo příliš mnoho nakonec dokázali zásluhou Tomáše Vojtáška zvítězit po samostatných nájezdech a připsat si bonusový bod do turnajové tabulky. Zápas byl odehrán velice rychle. Hráči ho dokázali odehrát za necelé dvě hodiny.\nRegionální liga staršího dorostu - Silesia Bisset Cup st 4.10.17:10\n1:0sn(0:0, 0:0, 0:0 - 1:0)\nBranky a nahrávky: Rozhodující nájezd Vojtášek. Rozhodčí: Janda R. – Kořistka, Janda L. Vyloučení: 3:6. Využití: 0:0. V oslabení: 0:0. Střely na branku: 36:31. Průběh utkání: 1:0.\nHC RT TORAX Poruba: Mrázek – Kroček, Husák, Nagy, Krátký, Pitucha, Becher – Vojtášek, Richtár, Bukowski, Fabianczyk, Stodůlka, Anlauf, Béreš, Häring, Brodek, Vavřík\nPolsko "18": Lipiňski – Ciesla, Opilka, Cuber, Kot, Urbaňski, Schmid, Kvak, Dworazny – Misterkiewicz, Chabior, Krzyzek, Swiadek, Augustniak, Zajac, Khoperia, Idisiak, Krzton, Plachetka, Wroblewski, Kapusta\nPrvní třetina nám příliš hokejové krásy nepřinesla. I přes to, že v ní hráli domácí tři přesilové hry, neprosadili se. Z jejich strany stojí za zmínku pouze dvě šance Bukowského z deváté a desáté minuty. V obou případech se krásným způsobem proháčkoval až před gólmana, který ho ale vždy dokázal vychytat. Jinak byl zbytek třetiny ale spíš bídný a velmi silně prořídlé tribuny RT TORAX ARENY se předvedenou hrou moc kochat nemohly. Oba týmy tak po siréně zamířily do šaten za nehokejového stavu 0:0.\nHra ve druhé třetině, bohužel, pokračovala v nastoleném trendu z té první. Ze strany hostů stála za zmínku snad jen pěkná akce z dvacáté sedmé minuty, když byl Arian Chabior sám před Mrázkem. Ten však zachoval chladnou hlavu a poradil si jak s jeho první šancí, tak i s následnou dorážkou. Ze strany domácích za zmínku stojí snad jen jejich přesilovkový závar z třicáté druhé minuty, se kterým si však polská obrana v čele s brankářem Lipiňskim poradila. Na začátku třicáté páté minuty se pak ještě Lipiňski zaskvěl, když prokázal rychlé reflexy a do lapačky chytil puk mířící do jeho odkryté branky. Víc se toho už ve druhé periodě nestalo, a tak na světelné tabuli stále svítilo ono fotbalové skóre 0:0.\nAni třetí část nám příliš hokejového vzruchu nepřinesla. V první polovině této dvacetiminutovky sice Porubští několikrát zahrozili, nic z toho ale nebylo. Hra se odehrávala hlavně ve středovém pásmu a v rozích, a tak gólmani obou týmů tedy na ledě spíše mrzli. A v posledních dvaceti vteřinách to ještě nakonec byli Poláci, kteří mohli rozhodnout. Jejich závar však i díky jejich nemohoucnosti v koncovce, která je v celém utkání provázela, neproměnili.\nZápas tak nakonec rozhodly dodatečné samostatné nájezdy. Z pěti pokusů na obou stranách se nakonec trefil pouze Tomáš Vojtášek ve druhé sérii. Nutno ovšem říct, že se trefil parádně pod horní tyč. Jelikož se už nikdo z dalších devíti exekutorů neprosadil, porazili domácí Porubané v rámci Silesia Bisset Cupu tým Polska do 18 let 1:0 po samostatných nájezdech.\nMarek Pavlačka (HC RT TORAX Poruba): Z naší strany to nebyl úplně stoprocentní výkon, hráli jsme tak na osmdesát procent. Kluky ale můžeme pochválit, hlavně gólmana, jelikož jsme nedostali gól. Na druhou stranu bychom měli proměňovat šance. Hráči na nájezdy nebyli předem daní, ale posílali jsme je na ně až v době, když jsme věděli, že budou. Trošičku jsme ty hráče obměnili po minulé nájezdové prohře se Šumperkem, ale příliš to nepomohlo. Výhru máme hlavně díky gólmanovi.\nArtur Szlósarczyk (Polsko U18): Není moc zápasů, kdy utkání skončí 0:0. Nyní tato situace nastala, více stoprocentních situací měla domácí Poruba. Chci také pochválit brankáře Lipiňského, protože nás v zápase podržel a chytil tři nebo čtyři stoprocentní šance. I když jsme si řekli, jak chceme hrát, neplnili jsme to. Nebojovali jsme na modré čáře, v předbrankovém prostoru, ale bojovali jsme o mantinely a o každý metr ledu. Těší nás ten jeden bod, který jsme tu uhráli. Nájezdy jsou už jenom loterie.


POZDRAV SLUNCI – Súrja Namaskár I | Vital Institut\nPOZDRAV SLUNCI – Súrja Namaskár I\nDomů - Jóga - POZDRAV SLUNCI – Súrja Namaskár I\nSúrja namaskár je vlastně nejznámější Jógovou sestavou. Cvičí se v mnoha variantách – my si představíme tu nejjednodušší, aby ji zvládl zacvičit opravdu téměř každý, kdo se alespoň trochu tomu sportu věnuje.\nNení to sestava pouze pro Jogíny. Cvičit ji může v podstatě každý – ať už ráno před tím, než vyrazíme do práce, nebo před tréninkem ve fitcentru. Proto se skvěle hodí nejen instruktorům Jógy, ale také třeba instruktorům fitness do repertoáru protahovacích sestav.\nSkvěle nám „rozproudí krev v žilách“ a protáhle zatuhlé svaly. Cvičíme v několika opakováních za sebou (tradičně se cvičí 108x), při každém dalším opakování můžete cítit, jak se Vám cvičí lépe a svaly se protahují, mysl se zklidňuje, …\nSkládá se z několika po sobě jdoucích a na sebe navazujících pozic (Ásan). My si v následujících dnech v takovém miniseriálu projdeme každou z nich, abychom věděli, jak cvičit správně – jak z hlediska dýchání, tak z hlediska správného provedení jednotlivých pozic a zapojení svalů.\nProtože i když jóga rozhodně není pouze o fyzickém cvičení, cvičení Ásan nám pomáhá udržet tělo v kondici a zvyšuje nám šanci dalšího duchovního postupu.\nVýchozí pozicí je TADA ÁSANA – PALMA\nJedná se vlastně o aktivní stoj.\nTADA ÁSANA – palma\nZákladní pozice: aktivní stoj spojný\nDýchání: normální dech v pozici, při přechodu do pozice v souladu s dechem\nProvedení: Postavíme se zpříma – s výdechem před tělem propleteme prsty u rukou (propnutých směrem dolů) – s nádechem stále spojené ruce vzpažíme a dlaně vytočíme vzhůru – celé tělo protáhneme do výponu a pohledem sledujeme propletené ruce – pozici prodýcháme, tělo zůstává stále v protažení\nAktivní stoj – O co vlastně jde?\nMáme hlavu do protažení, brada a hrudník svírají úhel 90 stupňů. Žebra tlačíme směrem dolů. Ramena rozložíme do stran. Lopatky jsou přitisknuté k hrudnímu koši, směřují do stran směrem od páteře a dolů.\nPánev je v neutrálním postavením a tím i přiměřená bederní lordóza. Stojíme tak, aby dolní končetiny byly rozkročeny na šířku pánve. Kolena jsou v mírné flexi a neuzamykají se.\nKoleno směřuje dopředu zhruba mezi palec a prsteníček nohy. Klient využívá tříbodové opory na chodidle. Body se nacházejí za palcem, malíčkem v rovině metatarzu a v oblasti paty.\nTak jsme si probrali první ásany v sestavě:)\nJaké jsou další Ásany v sestavě?\nTo si necháme na příště a vy zatím nacvičte správný aktivní stoj!:)


Úvod > Pánové > Zastřihování\nZnačka Remington nabízí zastřihovače všeho druhu. Zasřihovače vlasů, zastřihovače vousů, zastřihovače chloupků i osobní zastřihovací sady.\nVýrobky k osobní péči, speciálně navržené pro potřeby moderního muže, jsou stále žádanější. Víme, že tvarování nebo odstraňování vousů a chloupků je pro moderního muže čím dál více důležité. Řada Remington zastřihovačů uspokojí potřeby uživatelů různých skupin.\nTato řada Remington uspokojí potřeby mužů, kteří touží po prémiové technologii v kombinaci s pohodlím a nadčasovým designem. Výrobky z této řady jsou vybaveny samoostřicími čepelemi sezdokonaleným keramickým povrchem pro profesionální péči v domácím prostředí.\nOslovuje především moderní muže orientované na nové trendy. Díky kombinaci moderního designu a speciálních funkcí perfektně vyplňuje přání k dosažení individuálního vzhledu v pohodlí domova. Nově přináší samoostřicí čepele z vylepšeného titanu, který činí čepele ostřejší a silnější.\nNavrženo speciálně pro muže, kteří hledají dobře vypadající kvalitní výrobky za přijatelnou cenu. Všechny výrobky této řady se snadno používají a mají kvalitní samoostřicí čepele\nz nerez oceli.\nRemington® nabízí unikátní zpracování povrchů pracovních ploch všech prodávaných zastřihovačů.\nNejvyspělejší Advanced keramický povrch čepelí Remington® je napuštěn křemíkem – přírodním materiálem, který je známý pro svou tvrdost a odolnost. Křemík dodává čepelím pevnost a delší životnost pro profesionální střih. Čepele jsou navíc navrženy tak, aby byly samoostřicí, což zajistí dlouhodobě perfektní střihací výkon.\nZdokonalený titanový povrch je titanový materiál napuštěný chromem, který činí čepel pevnější a ostřejší v porovnání s předchozím titanovým povrchem.\nTitanová vrstva je aplikována na čepele a zpevňuje je o 300 % – pro delší životnost a prvotřídní střih.


Svatební lodičky Caprice | ObuvCaprice.cz\nObuvCaprice.cz/Products tagged “Svatební lodičky Caprice”\nSvatební lodičky Caprice\nSvatební lodičky Caprice Pozor, svatební lodičky caprice jsou tu právě pro vás! Svatební lodičky caprice, které se prostě nosí samo. Neváhejte s výběrem, protože velikosti mizí rychle! Vánoční dárky jednoduše online. U nás máte slevy na pěkně na jednom místě.


Bombový útočník skončil na psychiatrii, radnice je podle statika v pořádku - iDNES.cz\n11. dubna 2019 10:06, aktualizováno 10:06\nMuž podezřelý z bombového útoku v Rýmařově na Bruntálsku skončil v psychiatrické nemocnici, kde nyní lékaři zkoumají jeho duševní stav. Historická budova rýmařovské radnice není podle statika po úterní explozi nástražného systému poničená natolik, aby se nemohla brzy otevřít veřejnosti.\nV přízemí budovy jsou po výbuchu vytlučená okna. | foto: Alexandr Satinský, MAFRA\n„Muž byl umístěn do psychiatrické nemocnice, kde bude zkoumána jeho příčetnost. Čekáme na vyjádření, zda ho v tuto chvíli vůbec můžeme stíhat,,“ řekl Alexandr Dadam z Vrchního státního zastupitelství v Olomouci.\nDodal, že při vyšetřování nebyla zjištěna spoluúčast nebo podíl kohokoliv jiného. „Zásadně uvádím, že šlo o čin jednotlivce,“ řekl státní zástupce.\nPodrobnosti k případu ani k zadrženému muži sdělit nechtěl. Vrchní státní zastupitelství si případ převzalo kvůli tomu, že mohlo jít o teroristický útok, kde je trestní sazba tři až dvanáct let vězení.\nRenesanční budova radnice s nárožní věží ze 17. století stojí uprostřed rýmařovského náměstí Míru a patří mezi památkově chráněné objekty.\nVýbušnina explodovala v úterý zhruba v 16:45 hodin ve vstupní chodbě za mohutnými vstupními dveřmi, které tlakovou vlnu přečkaly bez větší úhony. Podle neoficiálních informací pachatel vstoupil do budovy, položil nálož za dveře a hned utekl. K detonaci došlo za pár sekund.\nNa místě činu poté pracovali policejní experti, kteří sbírali stopy a důkazy pro vyšetřování mimořádného případu. Ve středu večer pak místo předali městu.\n„Stalo se tak o půl osmé večer a dnes už děláme vše pro opravu a zajištění bezpečnosti provozu. Byl tady statik, elektrikář i plynař a snažíme se, abychom mohli zítra radnice otevřít občanům,“ uvedl ve čtvrtek dopoledne starosta Luděk Šimko.\nStarosta se obával ještě větších škod\nOhledání místa statikem podle něj dopadlo dobře a nejsou nutné výraznější stavební opatření. Tlaková vlna po detonaci zničila větší množství oken zejména v přízemí a vyrazila údajně až deset dveří uvnitř objektu.\n„Vzhledem k síle detonace jsem očekával ještě větší škody, než jsme nakonec zjistili. Hlavní tlakovou vlnu naštěstí zachytila chodba a nedostala se do kanceláří. Výrazněji nejsou poškozené ani zdi,“ přiblížil starosta, jehož kancelář nebyla poškozena vůbec. „Zrovna tady sedím a pracuji,“ poznamenal.\nJestli nálož obsahovala i hřebíky nebo jinou nebezpečné předměty, starosta neví. „Zdi v chodbě jsou ožehnuté a obouchané, nějaké kusy i vyštípané, ale od čeho se tak stalo, to opravdu nevím,“ řekl.\nBezpečnostní opatření radnice nechystá\nNyní se chce zaměřit na obvyklou komunální práci, ze které ho mimořádná událost vytrhla. Už v pondělí zasedají rýmařovští radní. „Na jednání se událostí jistě budeme také zabývat, ale čekáme na vyjádření policie, co se vlastně stalo a hlavně jaká byla motivace toho, kdo to způsobil,“ podotkl starosta.\nProstor radnice i její bezprostřední okolí sice monitorují kamery, což nejspíše výrazně pomohlo vyšetřovatelům, ale jinak není budova nijak chráněna. Kdo chtěl, vstoupil dovnitř a šel přímo k úředníkovi, ke kterému potřeboval. Starosta ale zatím neuvažuje o zpřísnění pravidel.\n„Údajně zadrženého člověka vůbec neznám“\n„Dokud neznáme motivaci, tak těžko soudit. Takovým náhodným činům ani zabránit nelze,“ konstatoval.\nV médiích i na internetu sice zaznamenal, koho policie krátce po výbuchu zadržela, ale k tomuto člověku se nechce nijak vyjadřovat. „Ani nemám k čemu, protože tu osobu neznám, nikdy jsem s ní nejednal,“ řekl Šimko, který je sice rýmařovským rodákem, ale ve funkci starosty je teprve od loňského listopadu.\nPředchozí dny pro něj byly hodně náročné, ale doufá, že se situace co nejdříve zklidní. „Už abychom dělali jen obvyklou práci,“ řekl starosta a dodal: „Hlavně, že se nikomu nic nestalo, to je nejdůležitější.“\nStav v nejbližším okolí rýmařovské radnice den po výbuchu\nVIDEO: Radnicí v Rýmařově na Bruntálsku otřásl výbuch\nTerorista z Rýmařova. Za výbuchem na radnici mohou být sousedské spory\nNotorického stěžovatele jsme neměli, přemítá starosta Rýmařova o výbuchu\nTémata: Moravskoslezský kraj, radnice, starosta, Bruntál, Bruntálsko, Rýmařov, útočník, Olomouc, historická budova


Velký kukuřičný úplněk v Rybách - Astrohled - Kartáři a Astrologové jen pro Vás!\nHome - Články - Velký kukuřičný úplněk v Rybách\nVelký kukuřičný úplněk v Rybách\nvloženo 1. 9. 2020\nS prvním podzimním měsícem a jeho plnou Lunou (2. září 2020, v 7:21) připluly do našich životů Ryby. Vše, co jsme svou tvůrčí činností během uplynulých měsíců nasbírali, veškeré poznání, které jsme si vytvořili, bereme nyní s sebou do hlubin citů, do intimity hluboko pod hladinou naší bytosti, kam nikoho jen tak nepouštíme. Tato Luna nám přináší značnou introvertnost a možnost nějak naložit s tím, jak jsme se změnili, jakého poznání jsme dosáhli, jak s tím dál naložíme.\nZářijová Luna znamená velký kvalitativní skok od předchozího jarního a letního období. Jeho vyslancem je číslo 7, které dostaneme po sečtení všech dat a hodin tohoto úplňku. Sedmička je dvojníkem znamení Ryb. Je meditující, introvertní, hluboká. Nikdy povrchní. Pohrdá marnostmi světa, jako je móda, trendy, opulentní značky. Vyznává trvalé hodnoty – například klasickou krásu, morální zásady a principy, svobodu ducha, pomoc a soucit. Vše dobré, co jsme v předchozím půl roce vedeni Lunou a čísly jedna a tři nasbírali, nyní zúročíme s pomocí čísla 7. Stáhneme tento poklad do hlubin své duše, naše podvědomí z něho vyrobí nový tvar a pak vyplujeme na hladinu změněni v novou kvalitu. Tuto šanci nám dává úplněk požehnaný šťastným číslem 7.\nZrozenci ryby mají své těžiště v citech, vztazích a emocích. Oda, symbol citů, omývá rybám celé tělo, a ony tento živel celým tělem vnímají. Už jistě tušíte, co nám Luna v Rybách přináší. Naše vnímání citů, pocitů a vztah bude zostřené, můžeme se cítit doslova jako obnažený nerv. Láska s námi může cloumat a vést nás k neuváženým rozhodnutím. Také přehnaná důvěra či naopak zklamání může v našem životě nadělat nyní škodu. Proto všechna důležitá rozhodnutí odložte na dobu po úplňku. Berte v potaz, že jeho vliv působí už tři dny před kulminací Luny a ještě tři dny po ní. Nově nabytá intuice může mnohým z nás doslova změnit život. Nebude to probíhat revolucí, vše půjde mírumilovnou a klidnou cestou. Doba je vhodná pro kreativní činnosti, co nyní rozjedete, to má dobrou budoucnost.\nIndiánský Kukuřičný úplněk\nPodle starých indiánských tradic se tento úplněk nazývá Kukuřičný. Prérijní lid v tuto dobu sklízel ze svých polí kukuřici, loupaly se klasy a sušily se na kamenech a kůžích na sluníčku. Stvoly kukuřice a šustivé listí se používalo na podpal a také na tvorbu masek k rituálním úkonům. Při práci si lidé vyprávěli příběhy a legendy, zpívali. Kukuřice přinášela hojnost a ještě pomáhala utvrzovat rodové vazby při společné práci a zábavě. Je to dobrý recept, jak využít citový dar Ryb, ale nepropadnout do nervozity a stresu. Společná práce a komunikace je tou terapií. Nyní tedy sklidíme, co do nás uplynulé období zaselo. Kéž je úroda co největší. Vidíte, jak se zde potkává indiánské, evropské i numerologické poselství úplňku? Kdo tyto zdálivé náhody zná, už se nediví. Moudrý vesmír nám sděluje mnoha způsoby totéž.\nČínský horoskop na týden 31. srpna - 6. září\nMnoha z vás přinese tento týden tolik úžasných zážitků, až se vám z toho zatočí hlava! Zrozenci některých znamení budou mít naopak pocit, že hned v pondělí...\nLáska přes seznamku podle hvězd\nSeznámit se a zamilovat přes internet může dnes každý. Stačí vědět, jak na to a hlavně kdy se do toho pustit. Nechte se vést měsícem a hvězdami podle lunárního...\nTýdenní horoskop 31. srpna - 6. září\nKomunikace, komunikace a ještě jednou komunikace! Myslete na to, pokud jste v dlouhodobém vztahu i když jenom flirtujete. Čtěte, pravidelný týdenní horoskop...\n• Přibývající Měsíc se nachází ve znamení Berana, proto působ na... [více]