Desarticulada a Barcelona una organització dedicada a l'explotació laboral d'estrangers en supermercats La República\nDesarticulada a Barcelona una organització dedicada a l’explotació laboral d’estrangers en supermercats\nACN Barcelona.-La Policia Nacional, en col·laboració amb la Inspecció de Treball, ha desarticulat una organització ubicada a Barcelona dedicada a l’explotació laboral de ciutadans estrangers en situació irregular en supermercats. […]\nACN Barcelona.-La Policia Nacional, en col·laboració amb la Inspecció de Treball, ha desarticulat una organització ubicada a Barcelona dedicada a l’explotació laboral de ciutadans estrangers en situació irregular en supermercats. La policia ha detingut els cinc màxims responsables de la trama, que regentaven una xarxa de supermercats franquiciats i magatzems compartits a Sant Adrià dels Besòs i Barcelona. Han quedat detinguts com a presumptes autors de delictes contra els drets dels treballadors, contra els drets dels ciutadans estrangers, per afavorir la immigració irregular i per pertinença a organització criminal. Per controlar les víctimes disposaven d’una sala de videovigilància amb unes 100 càmeres de televisió que emetien en temps real.\nLa investigació va començar gràcies a una inspecció feta el novembre passat en un establiment comercial de Granollers. Aquesta va posar els investigadors sota la pista de l’existència d’una organització que, presumptament, explotava laboralment ciutadans estrangers en situació irregular, majoritàriament originaris del Pakistan. Més tard van saber que els investigats comptaven amb una sèrie de supermercats franquiciats a Barcelona i dues naus o magatzems a Sant Adrià del Besòs. Els caps de la trama imposaven condicions laborals abusives, mentre ells aconseguien grans beneficis econòmics. Això els va permetre ampliar el negoci en un període breu de temps. La situació de vulnerabilitat de les víctimes va quedar constatada en comprovar que totes estaven en situació irregular, sense arrelament social o familiar al país, amb escassa o nul·la formació i, en algun cas, amb fills a càrrec. Tot això les convertia en persones vulnerables obligades a acceptar jornades de feina extremes, sense descans legal entre jornades, sense descans setmana i sense segur mèdic ni alta a la Seguretat Social. Finalment, la Policia va desplegar un dispositiu conjunt amb la Inspecció de Treball i es van inspeccionar 14 supermercats de Barcelona i les dues naus de Sant Adrià. Es van identificar 86 treballadors al lloc de feina, dels quals 43 sense autorització de residència ni treball. En una de les naus inspeccionades, a Sant Adrià del Besòs, és on hi havia la sala de control i videovigilància, amb més de 100 càmeres. Des d’aquestes controlaven totes les botigues que regentaven i controlar així els treballadors explotats.


Jordi Sevilla aborda en la UA l'actual crisi política i econòmica. VEU Revista cultural de la Universitat d'Alacant\nJordi Sevilla aborda en la UA l'actual crisi política i econòmica\nL'economista i exministre d'Administracions Públiques, Jordi Sevilla, analitzarà la crisi econòmica i política i com aquestes situacions "minven el benestar col·lectiu i quarteren la convivència democràtica". La conferència, titulada La doble crisi: política i econòmica, se celebrarà el pròxim dilluns, 11 de març, a les 20.00 hores en la Seu Ciutat d'Alacant, emmarcada dins del cicle de debat Seu Oberta.\nTal com apunta el mateix Sevilla, "el model polític de la Constitució Espanyola, malgrat l'èxit històric que ha tingut, presenta símptomes evidents d'esgotament i d'haver sigut abducït per la partitocràcia. Les dues crisis, econòmica i política, es retroalimenten en un bucle que minva el benestar col·lectiu i quartera la convivència democràtica. Per això, davant una nova situació paramètrica han d'abordar-se les dues crisis simultàniament mitjançant un ambiciós Pla de reforma i regeneració democràtica que no tema modificar la Constitució".\nEl cicle Seu Oberta naix com un espai de trobada i debat creat per a analitzar els temes d'actualitat gràcies a la col·laboració de la Universitat d'Alacant i El País. Durant la trobada hi intervindran el rector, Manuel Palomar, i Josep Torrent, delegat del diari a la Comunitat Valenciana.


Web oficial del Villarreal CF - El Villarreal i el CEU promouen un protocol mèdic pioner\nEl projecte té com a objectiu ajudar a la salut mental dels jugadors i es realitza en el marc del conveni Aula Endavant\nEl Villarreal CF i la Universitat CEU Cardenal Herrera (CEU UCH) s'han unit per a iniciar un projecte pioner sobre salut mental. L'objectiu d'aquesta aliança, en la qual participarà l'equip mèdic 'groguet', és detectar les situacions que poden afectar la salut mental dels jugadors i al joc net en el seu comportament sobre el terreny de joc. Aquesta investigació, fonamentada en els valors de la sociabilitat, companyonia i estil de vida saludable, es realitza en el marc del conveni Aula Endavant signat en 2015.\nAquest estudi és de caràcter voluntari i anònim per als jugadors. Inclou, a més, la realització de diversos qüestionaris que han sigut validats internacionalment per a l'avaluació d'aspectes com la impulsivitat, la sensibilitat al càstig i a la recompensa, l'ansietat i la depressió o la conducta alimentària, entre altres. Les respostes als mateixos seran tractades de manera confidencial.\nUn projecte pioner en el futbol\nEl cap dels serveis mèdics del Villarreal, Adolfo Muñoz, destaca aquest nou protocol mèdic, pioner en el món del futbol, en el qual treballarà amb l'ajuda dels investigadors del CEU UCH: “Ens ajudarà a millorar el benestar general i el rendiment esportiu de la plantilla i de la cantera, tant al començament de la carrera esportiva, com en la fase mitjana i en finalitzar la seua etapa professional, incloent la retirada. Només en Països Baixos, hi ha un 7% de clubs de futbol que avaluen la salut mental dels jugadors. Per això estem davant un projecte pioner en el nostre entorn, perquè els equips mèdics dels clubs puguen vetlar per la salut integral dels esportistes, també la mental, durant tota la seua carrera esportiva”.\nPer part seua, Isabel Almodóvar, investigadora principal del projecte i coordinadora del Grau en Infermeria de la CEU UCH de Castelló, assenyala també la importància d'aquest projecte: “La salut mental dels esportistes és necessària per al joc net i la pervivència dels valors de l'esport. L'objectiu d'aquest projecte és identificar marcadors de salut mental en esportistes d'elit que permeten detectar precoçment possibles alteracions de salut mental en els reconeixements mèdics als jugadors dels clubs de futbol, per a abordar-les a temps”.\nTambé participarà la Cantera Grogueta\nA més, els investigadors d'aquest nou protocol prestaran especial atenció als joves de la pedrera del Villarreal CF amb edats compreses entre els 14 i 19 anys. El propòsit en aquest cas serà fixar biomarcadores de risc de depressió, problemes d'inclusió o autoestima que poden desenvolupar-se en l'adolescència. És per això que l'infermer i nutricionista de l'equip mèdic del Villarreal, Héctor Usó, centrarà la seua tesi doctoral per a l'Escola CEINDO CEU en les adolescents i les jugadores dels equips femenins, en relació al seu major risc de desenvolupar trastorns de salut mental relacionats amb la conducta alimentària.\nSis professionals mèdics formaran l'equip investigador\nAdolfo Muñoz i Héctor Usó participaran en el projecte per part del Villarreal CF. Una investigació que està liderada per la doctora Isabel Almodóvar, de la Universitat CEU Cardenal Herrera (CEU UCH) i en la qual també col·laboren el doctor Gonzalo Haro, director del Grup d'Investigació TXP, professor de Medicina i psiquiatre responsable del Programa de Patologia Dual Greu de l'Hospital Provincial de Castelló; les professors i investigadores, Paula Sánchez Thevenet i Isabel Aleixandre; i el professor investigador Antonio Real, per al tractament estadístic de les dades.


06 març 2021 00:19\nQuan les ofertes i les promeses dels polítics es converteixin en realitat, tendrem totes les dessaladores que ens facin falta. Curiosament, aviat tendrem tantes dessaladores a les Illes Balears com abans teníem salobrars. Abans el negoci era treure la sal per vendre i tirar l'aigua, i ara és tira a la mar el brou salat i es conserva l'aigua per vendre. I això passa també amb molts altres negocis que s'han capgirat a les Illes. Però si arribam a tenir tanta dessaladora, potser algú pensi aprofitar allò que es tira a la mar, que com tot el que es tira a la mar, sempre té un valor i una utilitat, basta aplicar-s'hi. Els balnearis del futur, per posar un petit exemple, tenen al seu abast una font inesgotable de brou per a banys que ho curen tot.


Dos alumnes de Girona i un de Figueres passen a la final d'un concurs d'escoles d'hosteleria catalanes - Empordà\nDos alumnes de Girona i un de Figueres passen a la final d'un concurs d'escoles d'hosteleria catalanes\nEn la primera semifinal territorial hi participen vuit joves de diversos centres de la demarcació\nACN 24.03.2021 | 18:53\nEls tres finalistes gironins ACN\nEls tres finalistes gironins\nJosep Lozano i Aleix Omedes de l'Escola d'Hostaleria de Girona i Ferran Repullo de l'Institut Olivar Gran de Figueres han estat seleccionats aquest dimecres al matí per a la final dels Premis Gastronòmics Josep Lladonosa. Es tracta d'un concurs pensat per a alumnes de les escoles d'hostaleria catalanes en què hi ha participat vuit joves provinents d'arreu de la demarcació de Girona.\nAquesta ha estat la primera semifinal territorial que s'ha fet. El 13 d'abril serà el torn de Lleida i el 20, el de Tarragona. Les semifinals es tancaran el 27 d'abril a Barcelona. La final es farà al maig a les Borges Blanques. Els premis estan apadrinats pels germans Torres i pretenen posar en valor la figura de Josep Lladonosa, una figura cabdal en la cultura gastronòmica catalana.


Psicologia - Escola Xaloc : Escola Xaloc\nActualment tenim en concert 1 psicòleg, que per organització interna nostra la funció recau en dues persones (horari reduït que compaginen amb la de tutor): un ubicat en l’etapa d’Educació Infantil, Primària i ESO, i l’altre en l’Etapa 16- 21 anys.\nL’atenció psicològica a l’escola inclou uns àmbits d’actuació generals, i d’altres propis de de l’etapa concreta.\nEl treball amb l’alumnat, les famílies, el treball intern i en xarxa amb altres entitats forma part de la funció principal del psicòleg (independentment de l’etapa).\nFamílies i alumnes són acollits des que són matriculats a l’escola. A partir d’aquest moment es fa un acompanyament terapèutic i seguiment escolar al llarg de la seva escolaritat, fruït de les coordinacions i valoracions amb tot el personal que intervé amb l’alumnat: tutors, educadors, logopedes, psicomotricista, fisioterapeuta, monitors de menjador…\nS’ofereix atenció terapèutica als alumnes, en grups reduïts, per a entrenar les habilitats d’interacció social i gestió emocional, atenció terapèutica individual a aquells que presenten problemes de salut mental associats, TGC, conductes dissocials, TGP… bé sigui amb intervencions puntuals o més sistemàtiques.\nAmb l’alumnat que presenta una alta intensitat de suports, la Comissió de Suport Conductual Positiu (coordinada pels dos psicòlegs i formada per diferent personal docent) elaboren el Programa Educatiu de Conducta, l’Informe de Progrés Diari i consensuen els protocols d’actuació adients a cada alumne, establint els suports necessaris per a satisfer les necessitats emocionals, socials i personals.\nL’atenció a les famílies s’inicia des que són derivats a l’escola, acompanyant-los en aquesta nova etapa i recollint informació per a elaborar l’historial clínic. Amb ells es realitzen reunions periòdiques per comentar el procés d’adaptació i evolució dels seus fills, acompanyament terapèutic donant orientació i pautes educatives, assessorament sobre el temps de lleure dels seus fills i d’altres temes com incapacitació, incapacitació, tutela…\nSeguiment i contacte constant amb famílies amb més necessitat de suport (a nivell conductual, gestió emocional, etc.)\nTambé dinamitzen xerrades tècniques per a les famílies, tractant temes relacionats amb l’educació dels seus fills o en conferències de temàtica diversa en l’àmbit de la discapacitat.\nParticipació en les entrevistes amb les famílies que siguin proposades pels tutors i depenent de les necessitats de l’alumnat.\nRecull, buidat i arxiu dels documents d’inici de curs.\nElaboració de diversos informes i certificats pels CAD, per les incapacitacions, EVOL, salut mental, processos d’incapacitació……\nParticipació, conjuntament amb direcció en elaboració Pla estratègic, organització dels grups classe, distribució anual de l’alumnat, etc.\nCoordinacions -Entrevistes i seguiments- amb el professorat segons demanda.\nSeguiment (lectura i propostes d’esmenes, si cal) dels informes escolars realitzats pels mestres i professionals del centre.\nSeguiment dels progressos individuals i propostes de canvi i/o flexibilització curricular.\nCoordinació amb altres especialistes (logopedes, Educació Física…).\nPropostes i elaboració conjunta amb el professorat de treballs pedagògics per participar en premis, jornades i altres.\nEl treball en xarxa amb professionals d’altres entitats: EAP, ONCE, SSB, professionals de la salut (neuròlegs, psiquiatres, psicòlegs), permet actualitzar informació i consensuar pautes d’actuació amb tots els professionals d’atenció directa als alumnes. Actualment l’escola col·labora amb la corporació sanitària Parc Taulí juntament amb altres escoles d’educació especial de Sabadell en el Pla Integral d’Autisme.\nParticipació en la Comissió Social que es reuneix mensualment, en la qual intervé la directora de l’escola, la treballadora social de l’EAP, la psicòloga de l’EAP, l’educadora social de zona, EAIA…. En aquestes reunions es treballa per donar solució a la problemàtica de les famílies amb necessitats educatives específiques derivades de situacions socioeconòmiques desafavorides (NEEDS).\nESPECÍFICS D’EDUCACIÓ INFANTIL- PRIMÀRIA- ESO\nEn aquesta etapa hi ha alumnat amb escolaritat compartida amb altres centres escolars amb els quals es fa un seguiment psicopedagògic a partir de les reunions tant amb els professionals dels centres de referència com amb la família, elaborant la documentació pertinent per fer un seguiment acurat i el pla individualitzat, programant activitats conjuntes per tal d’afavorir la relació i la coneixença entre l’alumnat d’ambdues escoles i fent les valoracions cada trimestre i a final del curs escolar.\nL’atenció directa als alumnes en aquesta etapa també va dirigida a:\nEntrenament del procés cognitiu de planificació en els grups de primària i secundària, utilitzant la metodologia de la teoria PASS del processament de la informació i seguint la teoria del processament de les emocions.\nImplementació juntament amb la logopeda del sistema de comunicació per intercanvi d’imatges PECS.\nValoració de les capacitats adaptatives dels alumnes que ho requereixen amb la bateria ABAS II.\nSeguiment de les intervencions a l’aula multisensorial de l’alumnat amb més dificultats juntament amb la fisioterapeuta\nESPECÍFICS DE L’ETAPA 16-21 ANYS\nPRÀCTIQUES AMB SUPORT I INSERCIÓ SOCIOLABORAL\nGestió dels Quaderns de Pràctiques, matrícules PFI i avaluacions.\nSuport inicial i seguiment a les pràctiques alumnes PFI i dels alumnes de TVA.\nProposta de sortida de l’escola a d’altres serveis (EO, CET, TO, Residència, CAE-centre de dia.) Seguiment del protocol de derivació del Departament d’Ensenyament i de Benestar Social i Família.\nInserció laboral i seguiment d’exalumnes (que van finalitzar el curs i van accedir a altres serveis o a empreses ordinàries).\nSeguiment de la formació dels altres nois que van ser derivats a Serveis d’Inserció Laborals externs (TAINA i ANDI).\nCoordinació amb altres responsables de pràctiques de PFI adaptats.


Schoberhof Filzmoos Àustria - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nSchoberhofNeuberg 15 , Neuberg, Filzmoos, Àustria, 5532 - Veure al mapaExcepcional9,9Basada en3comentarisSchoberhofVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 28 fotos\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Schoberhof és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Filzmoos. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. El Schoberhof, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos habitació familiar. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de parc infantil, jardí. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Filzmoos, faci de Schoberhof la vostra llar.


MANUAL DE PRÀCTIQUES CLÍNIQUES DEL GRAU D'INFERMERIA. ESTADES CLÍNIQUES I. 9788491684749 Librería Cámara\nMANUAL DE PRÀCTIQUES CLÍNIQUES DEL GRAU D'INFERMERIA. ESTADES CLÍNIQUES I\nLes pràctiques clíniques són un component important del pla d'estudis de la Universitat de Barcelona: serveixen per adquirir les competències específiques i les transversals en el pla docent, relacionant la teoria i la pràctica; faciliten la incorporació de l'alumnat als diferents centres i entorns hospitalaris reals; fomenten la responsabilitat, els valors i la conducta ètica, i afavoreixen el pensament reflexiu. El volum Estades clíniques I, el primer dels dos que formen el Manual de pràctiques clíniques, se centra en els contextos de les pràctiques clíniques que l'estudiant ha de conèixer i que es desenvolupen durant el segon curs del grau d'Infermeria. Els temes que tracta són: objectius, àmbits, calendari, agents, oferta, difusió, sol·licitud i adjudicació de les pràctiques, així com la metodologia i el pla docent de l'assignatura Estades Clíniques I. A més, presenta informació específica vinculada a la pràctica clínica del grau i enllaços d'interès. Inclou, també, el Quadern de pràctiques per a l'autoavaluació de l'alumnat. Didàctica i exhaustiva, aquesta obra és una guia imprescindible per als estudiants d'Infermeria de segon curs.\nVista previa: MANUAL DE PRÀCTIQUES CLÍNIQUES DEL GRAU D'INFERMERIA. ESTADES CLÍNIQUES I


Eufòria a Podem i MÉS, cares llargues al PSIB i consternació al PP\n08 maig 2021 09:54\ndBalears | 25 maig 2015\nNit de contrast de reaccions entre els diferents polítics, l’eufòria arriba de la mà de Podem que ha entrat al Parlament amb 10 diputats i de MÉS per Mallorca amb 6 i Més per Menorca amb 3; l’altra cara de la moneda arriba per part dels socialistes que han perdut 20.000 vots en relació a fa quatre anys, però sobretot del Partit Popular que ha obtingut un dels pitjors resultats de la seva història a les Illes, ha perdut un total de 15 diputats. També destacar l’estrena del PI que entra al Parlament amb 3 diputats.\nEl candidat del PP al Govern, José Ramón Bauzá, ha assegurat que el resultat de les eleccions, el pitjor de la història de la formació després de perdre 15 escons respecte al 2011, ha estat «dolent» i, «encara que s' emmarqui en un resultat d'àmbit nacional, és dur i difícil».\nDavant els mitjans de comunicació a la seu de la seva formació, Bauzá ha asseverat que seguirà al capdavant del PP i ha dit que assumirà la seva «responsabilitat«i que hi serà «a les dures i les madures». «Assumesc totes les responsabilitats i estaré al capdavant de la meva formació», hi ha afegit. Al costat de les candidates a l'Ajuntament i al Consell, Margalida Durán i Maria Salom, respectivament, Bauzá ha dit que «és evident que alguna cosa hem fet malament perquè molts ciutadans no ens han donat la seva confiança».\nAixí ha recordat que, com ja va dir, «només optaran al Govern» si són la força més votada, com ha passat, de manera que «ara toca parlar amb la resta de partits». Tot i això, no ha entrat en detall de amb quines formacions podria pactar i que han d'«analitzar els resultats amb tranquil·litat». En aquest sentit, ha assenyalat que seguirà «treballant per l'estabilitat de les institucions» i per recuperar la confiança. Segons ha afegit, «acceptem el resultat que ha triat la societat perquè els ciutadans no s'equivoquen».\nFrancina Armengol, del PSIB, ha manifestat que amb aquests resultats s’obre un nou temps polític i que la gent ha apostat pel canvi cap a les esquerres, amb tot però, el partit socialista ha perdut un total de quatre diputats al Parlament i ha rebut més de 20.000 vots menys. Per part dels socialistes, Cosme Bonet ha destacat que el principal objectiu del PSIB s’ha complert: «derrotar al Partit Popular» i ha expressat que la seva agrupació està a disposició de dialogar per fer front des de l’esquerra i «que Bauzá se’n vagi».\nAmb el 100 per cent del vot escrutat el candidat de Podem Balears al Parlament, Alberto Jarabo, ha assegurat que són un partit «senzill i responsable, que té voluntat de govern i que farà tot el possible per governar», al mateix temps que ha apuntat que «per fi la gent normal ha entrat en les institucions de les Balears».\nDesprés mostrar-se molt content amb els resultats obtinguts aquest diumenge, Jarabo ha remarcat que «el mapa polític és un altre a partir d'avui», ja que ha quedat demostrat que «la gent vol canvi». «Hem arribat per quedar-nos i no ens trauran», ha dit davant nombrosos militants i simpatitzants de la formació després de conèixer les dades que els atorguen 10 diputats al Parlament balear.\nDes de MÉS per Mallorca es mostren completament eufòrics amb els seus resultats a les eleccions al Parlament de les Illes Balears, on han passat de 4 a 6 diputats. A més, cal tenir en compte que sumats als diputats de MÉS per Menorca, arriben als 9 escons. Entre les reaccions dels diferents líders de la formació ecosobiranista, cal destacar la de Biel Barceló, que ha proclamat: «d'aquí a uns mesos tendrem dos diputats al Congrés de Madrid». D'altra banda, Margalida Capellà, segona a les llistes de MÉS al Parlament de les Illes Balears, ha confessat que ella creu que el canvi polític era necessari: «ens el mereixíem; han estat quatre anys devastadors».\nEl PI ha agafat força a diversos municipis de les Illes a més de Palma i l’impuls ha arribat fins al Parlament, on l’agrupació liderada per Jaume Font ha aconseguit 3 diputats. El líder de Proposta per les Illes ha valorat la feina feta tant a Menorca com a Eivissa (a l’illa pitiüsa han aconseguit 1 diputat) i ha fet especial ressò en el treball realitzat pel candidat Toni Fuster a Palma\nPer Futur, fa mes de 5 anys\nHa guanyat l'esquerra a Balears. A la fí tindrem un govern decent. Però alucin amb el titular: "cares llargues" al PSIB???? Si estaven riguent!!\nEnhorabona a Ses Illes Balears!\nAixequeu les catifes, però primer de tot poseu-vos la mascareta!!*!!\nBauçanet, no te llevis mèrits!\n«encara que s' emmarqui en un resultat d'àmbit nacional, és dur i difícil» Flipant!!\nPer progre, fa mes de 5 anys\nPerdona cucurrú, pero ha ganado la izquierda, no los fachas catalanistas.\nConsternació? No sé de què s'extranyen... tothom sabia que això passaria. Tothom menys JRB. A veure si el partit, el seu partit, el posa al lloc que li toca per la seva xerequíssima gestió. Militant de base i expulsat. Què menys...\nAra toca posar la nostra llengua al lloc que li toca. Davant de tot: Escoles, funcionariat, carrer...Requisit indispensable.\nAquests bons mallorquins si que ho faran!


BONIC PIS AL COR DE SITGES | Living Sitges\nBONIC PIS AL COR DE SITGES\nIdentificador : VSIT1135\n150 m24 Dormitoris2 Banys Imprimir la pàgina\nBonic, ampli i lluminós pis en ple centre del cor de Sitges. Menjador sala d’estar lluminós, amb lar de foc i sortida a balcó amb meravelloses vistes a la plaça del Cap de la Vila, cuina independent, safareig, tres amplies habitacions dobles, una habitació individual i dos banys complerts amb dutxa. Armaris encastats i aire condicionat en una de les habitacions dobles. El pis va ser reformat al 1973 i fa un parell d’anys es va rehabilitar la façana. En ubicació immillorable, en ple centre a dos passos del centre comercial, a pocs minuts de la zona historica i dels museus, a 5 minuts de l’estació i de les platges.


YAMAHA NIKEN Sofisticada | ElMotordeGirona.cat\n8 gener, 2019 albertalsina 0\nEn el món de les motos està tot inventat. O gairebé. Perquè després arriba Yamaha amb la Niken i ho trenca tot. Models amb dues rodes al davant n’hem vist en escúters, com el mateix Tricity de Yamaha, però no en una moto. I si li afegim que compta amb el motor tricilíndric de 115 CV el tema promet.\nVisualment la presència de les dues rodes al davant ens pot transmetre la falsa sensació de ser una moto voluminosa. La realitat és que podrà passar entre cotxes com si fos un model normal i només els retrovisors, que sobre surten, et poden posar algun límit a la ciutat.\nLa Niken és una moto còmoda i disposa de les ajudes electròniques de la MT-09 o Tracer 900 com el control de tracció i els modes de conducció. Però com va? Doncs com una moto del seu mateix pes i dimensions. A la carretera oberta embastar les corbes serà cosa de nens.\nLes dues rodes davanteres aporten un plus de seguretat, sobretot si plou. La veritat és que es pot inclinar bastant i els canvis de direcció es fan amb naturalitat tenint en compte que pesa més de 250 quilos en marxa. Només quan la portes al límit notaràs que la roda del darrere sembla que et vulgui avançar donat el gran suport del tren davanter. Algun ‘però’ hauria de tenir, no?\nMotor: Tres cilindres, 4T\nCubicatge: 847 cc\nPar Motor: 87,5 Nm / 8.500 rpm\nDistància entre eixos: 1.510 mm\nPneumàtic davanter: 120 / 70-15\nPneumàtic del darrere: 190 / 55-17\nPes en marxa: 263 quilos\nPreu: 16.349 euros\ntags: escúter Niken sofisticada Yamaha Yamaha Niken\nprevious FANTIC CABALLERO El ressorgir d'un mite\nnext BMW SÈRIE 8 Luxe esportiu


Illa de Melville (Canadà) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nL'illa de Melville (en anglès Melville Island) és una gran illa deshabitada pertanyent al grup de les illes de la Reina Elisabet, a l'arxipèlag àrtic canadenc. Administrativament, l'illa està dividida en dos: la part occidental, quasi la totalitat de l'illa, pertany als Territoris del Nord-oest, i una de molt petita, la part més oriental, al territori autònom de Nunavut, sent la separació el meridià 110 W.\nIlla de Melville\n75° 30′ N, 111° 30′ O / 75.5°N,111.5°O / 75.5; -111.5Coord.: 75° 30′ N, 111° 30′ O / 75.5°N,111.5°O / 75.5; -111.5\n120 km ( ) × 341 km ( ) default\nCanal del Vescomte Melville i estret de Lancaster\n2 Vegetació i fauna\nL'illa de Melville es troba envoltada d'illes pels quatre vents: al sud hi ha les illes Victòria i Banks; a l'est les illes Cameron, Vanier, Bathurst i illa de Byam Martin; al nord les illes illa Emerald i illa de Mackenzie King; i a l'oest les illes illa Eglinton i Príncep Patrick. Amb una superfície de 42.149 km², és la quarta més gran de l'arxipèlag, la vuitena del Canadà i la 33a més gran del món.\nL'alçada màxima de l'illa és de 762 m.\nL'illa té una forma força irregular, quasi dividida en dues parts per un profund entrant en la seva costa septentrional, la badia d'Hecla i Griper, que deixa a la part nord-oriental la península Sabine i en la sud-occidental, la península Dundas; i el golf de Liddon al sud. La seva llargada, en direcció E-W és d'uns 340 km i en sentit N-S d'entre 200 i 240 km, tot i que en el seu punt més estret sols hi ha 45 km.\nL'illa té una vegetació escassa. Als únics indrets aptes per a la vida vegetal es poden observar líquens, molses i herbes com les de la família de les ciperàcies. L'única espècie llenyosa és la salenca herbàcia. Malgrat això, l'illa disposa d'una important colònia de vida animal, composta principalment per óssos blancs, caribús, bous mesquers, guineus àrtiques, llops àrtics, llebres polars i erminis. El 2003, una expedició de la Universitat d'Alberta hi va veure un ós bru, per la qual cosa és on més al nord s'han trobat rastres d'aquesta espècie animal.\nMapa de l'Illa Melville de 1862\nL'illa de Melville fou visitada per primera vegada per l'explorador britànic William Edward Parry en la seva segona expedició de 1819-1820 a l'àrtic en busca del Pas del Nord-oest. Parry ja havia estat a l'àrtic amb John Ross, però el 1819 organitza una nova expedició formada per dos vaixells, el HMS Hecla, de 375 tones, i el HMS Griper, de 180 tones. Van sortir d'Anglaterra el maig de 1819 i el 4 d'agost arribaren a l'estret de Lancaster, que lliure de gel, els va permetre avançar ràpidament cap a l'oest. En aquesta travessia van descobrir nombroses illes totalment desconegudes fins aleshores, entre les quals hi havia l'illa de Melville. Al conjunt de les illes anomenaran arxipèlag de Parry, però des de 1953 es diuen Illes de la Reina Elisabet. Parry es veié obligat a passar l'hivern a l'illa, podent marxar l'any següent, després d'explorar-la a peu. L'illa porta el nom de Robert Dundas, segon vescomte de Melville (1771–1851), que en aquella època era Primer Lord del Mar («First Sea Lord»).\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Illa de Melville\nIlla de Melville a oceandots.com (anglès)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Illa_de_Melville_(Canadà)&oldid=25722672»\nDarrera modificació: 18 des 2020 a les 11:44\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 18 des 2020 a les 11:44.


(S'ha redirigit des de: Selinunte)\nSelinunt (en grec antic: Σελινοῦς, llatí: Selinus, italià Selinunte, també Torre dei Pulci) fou una de les principals ciutats gregues de Sicília a la costa sud-oest, a la desembocadura del riu Selinunt, a uns 6 km a l'oest d'Hipses (Belici).\nSelinunt, en el període clàssic, va ser un ric centre comercial de la Magna Grècia. Va tenir un conflicte permanent amb Segesta, ciutat aliada d'Atenes. No obstant això, els atenesos van ser vençuts pels siracusanos i Segesta va demanar ajuda a Cartago. Diodor Sícul explica que el comandant cartaginès Anníbal Magon, en el 409 aC, va destruir Selinunt després d'un setge que es va saldar amb 16.000 morts i 5.000 presoners. La ciutat va ser assetjada durant nou dies per un exèrcit de 100.000 cartaginesos. Després d'aquest desastre, Selinunt va tornar a ser habitada fins que durant la Primera Guerra púnica, cap al 250 aC, els cartaginesos van traslladar la seua població a Lilibea.\nEl lloc arqueològic, en el qual destaquen les restes de les fortificacions i nombrosos temples d'ordre dòric, es considera el més extens d'Itàlia i també d'Europa.\nEl 454 aC, eren altre cop probablement en guerra (Diodor diu que Segesta estava en guerra amb Lilibea, que encara no existia). El riu Mazaros, a uns 20 km a l'oest, era la frontera entre Segesta i Selinunt, i aquesta darrera tenia un empori a la seva desembocadura. Per l'altre costat, s'estenia fins a l'Halycos (Salso), a la desembocadura del qual es va fundar Heraclea Minoa.\nLa derrota dels atenencs va deixar Segesta en mans de Selinunt i els seus aliats. Segesta va cedir sense condicions el districte fronterer objecte de disputa, però Selinunt aviat es va considerar insatisfeta i va fer nous atacs a Segesta, que va haver de demanar l'ajut de Cartago, ajut que finalment fou concedit; segestans i la força expedicionària cartaginesa van derrotar Selinunt en una batalla (410 aC), i a la primavera següent un fort exèrcit cartaginès dirigit per Anníbal (nét d'Amilcar que havia mort a Himera) va desembarcar a Lilibea i d'allí va passar a Selinunt. La ciutat no estava ben preparada per a la defensa, amb les fortificacions en mal estat, i no va rebre ajut a temps de Siracusa, Agrigent i Gela, com esperava. Selinunt va fer una defensa desesperada, primer a les muralles i després casa per casa, però els cartaginesos, després de 10 dies de lluita, van ocupar la ciutat i bona part dels defensors foren executats (uns 16.000 habitants van morir, uns 5.000 foren fets presoners i només 2.600 es van poder escapar cap a Agrigent sota la direcció d'Empèdion).\nEra possessió cartaginesa en començar la Primera Guerra púnica i el seu territori fou teatre d'operacions militars. Vers el 250 aC, quan els cartaginesos van decidir concentrar la defensa en alguns punts concrets, els habitants foren portats a Lilibea, i Selinunt fou destruïda. Probablement mai no fou reconstruïda.\nEn el lloc arqueològic de Selinunt, es conserven les restes de diversos temples d'ordre dòric a l'entorn de l'acròpoli (A, B, C, D, O, R i Y) i altres tres situats en el turó Marinela, cap a l'est (E, F i G). A més, a l'oest del riu Selinunt, en el turó Gaggera, hi havia una sèrie de santuaris, entre els quals destaca el santuari de Demèter Maloforos, on es van trobar milers de figures votives. Al nord d'aquest, es trobava l'anomenat temple M28 i al sud un santuari d'Hera. S'ha suggerit que aquesta proliferació de temples és deguda a un desig d'afirmació de la identitat de polis hel·lènica davant la proximitat de la ciutat a territoris no grecs de l'illa de Sicília.\nEn el Museu Arqueològic de Palerm es conserven multitud d'objectes trobats en el lloc arqueològic, entre els quals destaquen diverses mètopes dels temples on apareixen representades figures mitològiques en relleu, així com peces de ceràmica i de terracota. També s'exhibeixen monedes de Selinunt, que va ser una de les primeres ciutats de Sicília a emetre-les, ja que les més antigues pertanyen al segle VI aC.\n↑ David Montanero Vico, David Asensio i Vilaró, Puertas fortificadas del Mediterráneo: Orígenes y evolución, pp.194-195, en Revista d'Arqueologia de Ponent 19, 2009, 177-204, ISSN 1131-883X.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Selinunt&oldid=26314619»\nDarrera modificació: 10 feb 2021 a les 13:55\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 10 feb 2021 a les 13:55.


El Terrassa FC organitzarà un torneig de FIFA19\nEl torneig, que compta amb el patrocini de MAXLED, repartirà premis als tres primers classificats: 100 euros i una trofeu per al guanyador, una samarreta oficial del Terrassa FC per al subcampió i un pack de marxandatge del club per al tercer. Els dos millors classificats de la fase de consolació s’enduran cadascú una samarreta de l’afició. La mecànica serà molt senzilla. Els setze primers classificats de la primera ronda tindran accés a uns vuitens de final que donaran pas als quarts de final i unes semifinals que decidiran els dos finalistes del torneig. Els eliminats a la primera ronda jugaran el diumenge una fase de consolació prèvia a la gran final que començarà a les 19.30 hores.\nEl preu de les inscripcions és de només 5€ i inclou l’accés i participació al torneig, pica-pica i beguda i una entrada per al Terrassa FC-UE Figueres de la sisena jornada de lliga. Durant la competició també se celebraran diferents activitats i haurà musica que ambientarà en tot moment la competició. La participació està limitada a 32 jugadors.\nLes inscripcions ja estan obertes a les oficines de l’Estadi Olímpic de Terrassa. Per a més informació, el club disposa de dues vies de contacte: esportsterrassa@terrassafc.com (correu electrònic) i @eSportsTerrassa (Twitter).


Izan Baños, Ona Blasco i Nacho Fajardo, campions de Catalunya Júnior d’Esquaix | Canal Terrassa\nPodi del Campionat de Catalunya Júnior d'Esquaix (Font imatge: Federació Catalana d'Esquaix)\nEl passat cap de setmana al Centre de Tecnificació Marconi que la Federació Catalana d’Esquaix disposa a Terrassa va ser la seu del Campionat de Catalunya Júnior en les categories sub-19 i sub-9. En aquesta darrera, la victòria va correspondre a l’andorrà Izan Baños (Getsquash), mentre que l’egarenc Pau Herms (CT Marconi) va finalitzar segon. Va completar el podi Ariadna Rivero (Esquaix Igualada).\nEn categoria sub-19 femenina triomf per a Ona Blasco (Squash Project de Lloret de Mar), seguida de Montse Fajardo (Esquaix Igualada), mentre que les locals Ivet Isern i Joana Rodoreda (CT Marconi) van acabar en tercera i quarta posició, respectivament. En l’apartat masculí, Nacho Fajardo (Esquaix Igualada) es va imposar en la final al jugador búlgar Philip Georgiev (Ciudad Diagonal d’Esplugues de Llobregat). Hugo Lafuente (Squash Project) va completar el podi, mentre que el terrassenc Oriol Herrero (Esquaix Malibú de Sabadell) va ser quart.\nAquest campionat, on es va posar en marxa tot el protocol Covid, va servir de prova pilot per al Campionat de Catalunya Absolut, en categoria femenina i masculina, que tindrà lloc el dies 23 i 24 d’abril al Centre de Tecnificació Marconi i a l’Squash 4.\nTags: Campionat Catalunya JúniorCentre Tecnificació MarconiesquaixFederació Catalana Esquaixterrassa


Seguiu la ruta del pacífic sender nord-oest al gearjunkie durant tot l'estiu - Motxilla\n- Informe número 1: 'Pista cap a Eureka'\n- Informe número 2: 'Ferry d'Eureka a Bonners'\n- Informe núm. 3: 'Idahos Panhandle i la serralada de Selkirk'\n- Informe núm. 4: 'Solament amb lleons'\n- Informe núm. 5: 'Remot, en solitari, no parlat ... Wilderness Act vive on PNT'\n- Informe núm. 6: 'Els darrers passos a la PNT: La caminada de 1.200 milles arriba a la fi'\n- Informe d'engranatges: 'Ultra-Light Yent Tent'\nEL PACÍFIC TRAVEST NORD-OEST PASSA 1.200 MILES del Glacier National Park a Montana fins al punt més occidental dels Estats Units contigus a la península Olímpica de Washingtons.\nTravessa tres estats, tres parcs nacionals, set boscos nacionals i infinitat d'àrees salvatges mentre travessa les muntanyes rocoses, les muntanyes Selkirk, el desert de Pasayten, les cascades del nord, les muntanyes olímpiques i la costa del desert.\nAquesta setmana, vaig fer el meu primer pas per fer una ruta a través del camí. És un pas que ha estat molt de temps en la presa de decisions.\nEl 1970, un home anomenat Ron Strickland tenia un somni. Va ser dos anys després que la Llei del Sistema Nacional de Rutes designés el Pacific Crest Trail i l'Appalachian Trail com a dos primers senders escènics nacionals i la popularitat de la motxilla creixia.\nStrickland va preveure un nou rastre. Començaria com una gota de pluja als flancs del Continental Divide i es dirigiria cap a l’oest com un riu que desemboca a l’oceà Pacífic. Recorreria algunes de les terres més paisatgístiques i salvatges del país i mostrarà l’esplendor del nord-oest.\nEs va seleccionar acuradament l’equip per a la caminada del sender nord-oest del Pacífic\nVa costar molt que es convertís aquell somni en realitat. El nord-oest del Pacífic nord-oest (PNT) es va incrementar per primera vegada el 1977, el mateix any que Strickland va fundar l'Associació Pacific Northwest Trail Association. A continuació, es dirigiria al propi PNT el 1983, donant lloc a la creació del primer manual complet per a la ruta.\nsegell de cremallera duffle\nPassarien altres 25 anys, però, abans que el PNT s’unís oficialment a les files del National Scenic Trails el 2009.\nKish posarà a prova les noves botes Durand de KEEN per als primers 125 quilòmetres del sender\nAvui, 44 anys després de la seva concepció, el PNT continua sent només el 70%. El 30% restant comprèn des de muntanyes de creueria a passejades per carretera i, fins i tot, inclou un passeig en transbordador pel Puget Sound.\nEl recorregut és en gran part sense marcar, notablement difícil de navegar, i té la fama de ser el més difícil dels senders escènics nacionals entre els pocs que han excursionat tots els contendents.\nL’organització és essencial per tenir èxit\nEstic emocionat per emprendre la meva pròpia caminada del sender nord-oest del Pacífic. Al llarg del camí, vaig a provar un munt d’engranatges nous, escrivint ressenyes i documentant les meves experiències. Estic encantat de compartir-ho tot a GearJunkie, i espero que continuï. Ens veiem a la pista! -Jeff Kish és un escriptor que col·labora.\nEmpaquetat i llest per anar!


La Tercera que ve (i 4) | Esport Blanc i Blau\nPosted on 19 Agost 2016 by Esport blanc i blau\nNo va poder ser. El pas per la Segona B del filial del Nàstic va ser més breu de l’esperat. Tanmateix els tarragonins s’han aixecat amb vitalitat i de nou de la mà del Cholo Martín Posse han confegit una plantilla renovada i potent. Del curs anterior només segueixen tres futbolistes: Jesús, Vadillo i Gil. La resta: jugadors joves però amb molt bona trajectòria, que ja han despuntat a Tercera i que auguren una bona temporada. Entre les cares noves destaquen Álex Campos i Roger Bonet (Olot), Sergi Gestí (Vilafranca), Adri Gimeno (Terrassa), Rayco (Betis B), Roger Brugué (Figueres), Perales (Binissalem) o Rodri (cedit Atl Balears).\nTemporada nova i era de renovació. Miguel Rubio va tancar un cicle magnífic a la Ribera de l’Ebre -ascens a Tercera, campionat i promoció a segona B- i arriba a la banqueta un altre tècnic amb molt de nom: Santi Castillejo. I certament el projecte convida a l’optimisme ja que les incorporacions són de luxe. Continua una part de la plantilla de la temporada passada: Sergi López, Socias, José Ramón, Gerard Roigé, Dani Argilaga, Artur Gòdia, Víctor Bertomeu o Andreu Guiu. I com apuntàvem, les cares noves són més que notables i mirant el mercat de classe mitjana de la Segona B i Tercera: Osado (Sabadell), Héctor Rodríguez i Jonatan Toledo (Hospitalet), Sergi Masqué (Cornellà), Jordi Martí (Formentera) o Jean Marco (Villaralbo).\nI de Tarragona a terres vallesanes. Tres equips del Vallès Occidental -Terrassa, Sabadell B i Cerdanyola- i un de l’Oriental -Granollers- es posen a prova en dues comarques amb molta tradició futbolística.\nTerrassa FC, l’ascens a Segona B és obligat\nPlantilla espectacular. L’arsenal de què disposarà Toni Rodríguez a les seves mans és de traca. I és que a Terrassa volen girar el cicle i començar a mirar la vida amb entusiasme i el primer pas, un pas obligat, és l’ascens a Segona B. Qualsevol altra circumstància serà avaluada com una decepció. Només quatre jugadors han resistit la transformació: Txapi Arnau, Borges, Marc Vilajosana i Joan Grasa. I els nous, una antologia del bo i millor del futbol català i espanyol que comença per Cristian García (Tenerife) i continua amb Amantini (Badalona), Raúl Torres (Hospitalet), Dani Pujol (Castellón), Alberto Górriz (Formentera), Fran Ochoa (Arandina), Manolo Raíllo (Gavà), Álex Fernández i David López (Europa), Sergi Tienda (Sabadell) o Roger Martínez (Granollers).\nUn projecte molt ferm. Toni Carrillo s’ha fet fort en un dels equips més estables de la categoria que ja suma quatre participacions consecutives a Tercera i obtenint molt bones notes. Quan les coses van rodades més val no tocar-les i per això el nucli dur de la temporada passada continua: Carlos Avilés, Aitor, Víctor Duran, Raúl Barriendos, Pitu Plazuelo, Oriol Molins, Álex Torres, Juli, Valderas, Jota, Javi Sánchez i Daisuke. I les incorporacions molt selectives i amb el segell de garantia del bon rendiment: l’ex porter santfeliuenc Óliver, Jonathan Collado i Elhadji (Prat), Ramon Rovira (Europa) o Gueri (Júpiter).\nEl filial del Sabadell comença un cicle nou amb el record dolç de la magnífica temporada anterior. Un entrenador de la casa, Ignasi Senabre, serà l’encarregat de dirigir un col·lectiu que buscarà resultats i que mirarà al primer equip en cas de necessitats. Només tres jugadors continuen: Álex Alba, Guillem Pujol i Ñito. Les cares noves maldaran per fer un equip sòlid i competitiu: Sergi Aguilar i Eric Pujol (Gavà), Juampi (Rubí), Guillem Palanca (Masnou), Pau Otero (Sant Ildefons), i debutants com Gonzalo Pereira, Adrián Edo i Adrián Lledó (Damm) o els juvenils del planter com Sergio Montero, Arnau Casals i Víctor Martínez.\nUff!! va anar d’un pèl. El Granollers 2015-2016 es va salvar de manera dramàtica, agònica i inefable del descens. Ara cal tocar de peus a terra i de la mà d’Albert Cámara oblidar un passat tan neguitós. Per això l’ex entrenador del Vic ha fer un híbrid entre els jugadors més destacats del curs anterior: Roger Bellavista, Sergi Valls, Roger Font, Ramón Suárez, Héctor, Riki, Carlos Cano i Álex Gil, i cares noves de procedències molt diverses: Iván Fuentes (Sant Andreu), Jaume Serra (Vic), Javi González i Burgos (Terrassa), Dani Erencia (Celaya), Mur i Álex Cañadilla (Horta), Fran Fuertes (Martinenc), Joshua i Éric Martínez (Manlleu) o el repescat i sense equips la temporada passada Roland Garrós.\nI dels vallesos a dues ciutats, Vilassar de Mar i Castelldefels, que retornen al futbol de Tercera després d’un pas feliçment breu a Primera Catalana i amb el títol de campions de grup a la butxaca..\nUE Vilassar Mar, amb ganes d’un bon retorn\nEl Xevi Ramon tornarà a acollir futbol de Tercera. L’experimentat Manel Moya dirigeix una nau que s’ha reforçat prou bé tot mantenint la base de l’equip de l’ascens: Imanol, Peque, Adrià Blanchart, Jimmy, Lluís Tejero, Alberto Manga, Sergio Ginés, Àlex i Soufiane. Els fitxatges, interessants i amb majoria de veterans a Tercera: Pacheco (Lleida Esportiu B), Jaime (Gavà), Manu Viale (Sant Andreu), Roger Matamala (Masnou), Turu (Cerdanyola) o Roberto Camacho (Santboià).\nLa tercera etapa a Tercera. L’equip mariner, l’únic baix llobregatí que acompanyarà al Santfeliuenc, inicia un curs amb moltes esperances d’estabilitat i amb el segell de garantia de Miki Carrillo a la banqueta. Els grocs han mantingut part del bloc ascensor: Juanito, Javi Calvo, Alegre, Jorge Sánchez, Miki Gustà, Marc Martínez, Patrick, Mario i el golejador Jairo Conesa que tan bé recordem a Sant Feliu. I entre els nous destaquen apostes interessants i ben seleccionades com Adri Alonso i Carlos Contreras (Vilanova), Ion Vázquez (Prat), Isaac Maldonado (Terrassa), Javi Morales (Girona B) o Óscar García (Igualada).\nEl Vilafranca, l’edat daurada que vol seguir eixamplant-se\nLa capital del Penedès viu un idil·li amb el seu equip. Un dels equips que més han progressat al futbol català en els últims anys buscarà que l’edat daurada no s’acabi, i per això Iván Moreno ha aconseguir format un grup poderós que parteix, sense fer escarafalls, entre els favorits. La plantilla de la promoció segueix en bona mesura: Miguel Ramos, Joan Castillo, Fontanils, Marc Duran, Medina, Eric Via, Gerard Boira, Fermí Recasens, Guti, l’etern Santi Triguero, Víctor Oribe i Bernat Puig. I les cares noves reforcen encara més el projecte: Guzmán (Europa), Munta (Ascó), Josu (Júpiter), Óscar (Terrassa) o Aday (Arroyo).\nL’equip d’Osona buscarà una temporada tranquil·la. Si el curs passat Alberto Fernández va donar estabilitat tot i que la segona volta va tacar una bona feina, ara Miquel Muñoz, que arriba després de fer una segona volta de matrícula d’honor al Farners, mirarà de construir un projecte per viure còmodament. Segueixen del Manlleu 2015-2016: Ot, Canal, Seuma, Martí Soler, Aumatell, Manel Sala, Pol Coll i Óscar Uroz. I entre les cares noves destaquen futbolistes amb minutatge a Tercera i que maldaran per seguir creixent: Mate i Iván Fernández (Peralada), Jandro (Montañesa) o Marc Garcia (Rubí).\nEl Pobla de Mafumet torna a Tercera amb ganes de Segona B//Foto: @CFPoblaMafumet\nEl Granollers vol oblidar la paraula patiment//Foto: Félix Sancho\nEl Castelldefels inicia la tercera etapa a Tercera//Foto: Àngel Garreta, Torneig dels Històrics\nEl Vilafranca vol la segona promoció//Foto: Àngel Garreta, Torneig dels Històrics\n« La Tercera que viene (y 3) La Tercera que viene (y 5) »


Impuls al servei d’atenció a les persones emprenedores - Ajuntament de Taradell\nImpuls al servei d’atenció a les persones emprenedores\nL'any 2014, des de l'àrea de Desenvolupament Local es va posar en marxa el servei de suport i assessorament per emprenedors, adreçat a totes aquelles persones dels municipis que formen part de la Mancomunitat la Plana que tenen una idea de negoci i/o volen crear una empresa. Enguany s'ha apostat per donar un impuls a aquest servei.\nEn el cas del municipi de Taradell, des de l'any 2015, s'ha atès 19 emprenedors, s'ha gestionat 21 consultes i s'ha organitzat 4 accions formatives al municipi a les quals han participat 26 emprenedors.\nEn el marc del pla estratègic del Nou model d'atesa l'emprenedoria a la comarca d'Osona, liderat per Creacció, Agència d'Emprenedoria, innovació i Coneixement, des dels serveis de promoció econòmica de la comarca s'ha desenvolupat un nou model d'atesa a l'emprenedoria amb una visió comarcal i de treball en xarxa, que tingui un impacte social així com també en el món rural.\nL'objectiu és ajudar les persones emprenedores a desenvolupar el seu projecte empresarial, les seves competències emprenedores i donar impuls a un ecosistema emprenedor aportant-hi valor afegit i qualitat.\nÉs d'acord amb aquest nou model que els ajuntaments mancomunats han apostat per dotar el servei de més recursos tècnics especialitzats i oferir més qualitat en l'atesa de les persones emprenedores i a les empreses de menys de 5 anys de vida.\nAixí, totes aquelles persones residents als municipis mancomunats que tinguin una idea de negoci i/o vulguin crear una empresa poden accedir a aquest servei enviant un correu electrònic a sdl@mancoplana.cat o trucant al 93 812 54 45.


Mirades a l'esport infantil (III) de Mauro Valenciano | Blog Espai de Llibertat\nMirades a l’esport infantil (III): El valor d’acord al producte\nLlicenciat en Ciències de l’Activitat Física i l’Esport i entrenador de bàsquet. Autor del llibre Aprender a ganar (Editorial Inde, 2012), entre d’altres.\nL’octubre de 2015, quan enllestia les primeres versions de les reflexions dins la sèrie “Mirades a l’esport infantil” pel Blog Espai de Llibertat, em vaig assabentar de l’aprovació de la RESOLUCIÓ PRE/2095/2015. Considero que en aquesta Resolució s’hi han dipositat bona part dels arguments –certament febles, sota el meu punt de vista, però tanmateix arguments– sobre el potencial educatiu dels valors dins de l’esport, punts de vista que al meu entendre mereixen que fem una crítica vigorosa.\nEn els anteriors articles de la sèrie he enraonat sobre educació i escola, inevitablement, tot i no voler-me sortir gaire dels marges de l’esport infantil. L’esport és l’àmbit en el qual treballo de fa temps, i sobre el qual m’agrada reflexionar i donar a conèixer el que penso. Sóc conscient que era inevitable ficar cullerada sobre el tema pedagògic en aquesta sèrie d’articles que vaig encetar amb la publicació del primer escrit el 29 de setembre de 2015. Penso que la trajectòria del món de l’esport infantil i la de l’educació a nivell escolar corren força en paral·lel.\nEn el primer dels articles em vaig centrar en una figura particular: la dels profetes del procés. Gràcies a les idees de Terry Orlick sobre jocs cooperatius vaig tractar de mostrar que hi ha quelcom de contradictori, i fins i tot mentider, en allò de dir-li als nens: fareu una activitat en la qual tots sereu guanyadors. Aleshores, a partir d’aquest punt de partida, en el segon article vaig fer ús de l’expressió de Vicenç Villatoro de “culte al procediment” per parlar d’un dels eixos vertebradors de l’esport infantil, segons el veig jo: el que posa per davant seguir certs procediments abans de complir amb les normes, amb el reglament. Això em condueix, un pas darrere un altre, a continuar la mateixa línia de reflexió.\nD’acord als raonaments que he criticat amb anterioritat, lliga amb tot plegat el fet de pensar que es pot fixar l’ordre i l’entesa en el món més per les lleis que no pas per l’educació. El discurs de l’educació en valors i els càlculs de diferents menes, d’aquelles conductes dels jugadors titllades de “positives”, inunden les consideracions de la Resolució, i en especial cal atendre el seu Annex 1, i concretament l’apartat 2.3, referit als sistemes de puntuació i classificació. És un apartat que mereix tota la nostra atenció.\nTrobo necessari recordar el següent: cap llei educa en el sentit més profund i sincer del mot. En el millor dels casos, pot ser que redreci una mica el món, però la norma no ofereix garanties pedagògiques. Sembla que aquesta consideració, per a mi al nivell de certesa, és quelcom que s’ha passat per alt darrerament. Considero que ens hem begut l’enteniment en refiar-nos que amb les normes es podrà educar, quan qui educa sempre és algú. Aquest esdevé el rerefons i el punt de partida, doncs, per aquest tercer article de Mirades a l’esport infantil.\nEn els dos articles anteriors he mencionat les meves sospites al voltant del fet que aquells que estan del bàndol dels profetes del procés són, així mateix, defensors del discurs dels valors, i de l’educació en valors més concretament. Aquest era, precisament, un indicador fiable de si aquella persona amb qui hom enraona cauria del costat dels profetes, o bé algú de proper a aquestes posicions (vaig mencionar la posició dels profetes i una altra, la dels acòlits, que no serien tan radicals, integristes). Tanmateix també vaig poder lligar, mentre escrivia els dos anteriors articles, el culte al procediment amb el perfil dels profetes del procés. L’articulació, tal com vaig avançar, seria aquesta: el que fan els profetes del procés és rendir culte al procediment. Però, aleshores, si els profetes del procés rendeixen culte al procediment, quin paper reserven als valors en tot plegat?\nPenso que els valors funcionen com a justificació pedagògica de cadascun dels passos que donen els “profetes”. D’un temps ençà se li dóna als valors una enorme rellevància social, política i mediàtica. Segons Gregorio Luri, un autor que aporta interessants punts de vista sobre el món educatiu, fruit de tota una vida de professor i també per la seva tasca com a filòsof, la pregunta que podríem fer-nos és lleugerament diferent: “Com es que parlem tant de valors i tan poc de virtut? La resposta és senzilla: els valors són oferts al consum cívic, la virtut és la construcció de la persona. Cap institució sembla tenir avui més autonomia que l’individu per orientar aquesta construcció. Qui vulgui entendre amb radicalitat el que passa dins de les nostres escoles anirà molt ben encaminat si comença plantejant-se les raons d’un doble oblit en el vocabulari pedagògic, l’expressat pels conceptes de virtut i de voluntat.” (Luri, 2004, p. 29) Així, si donem per bo el posicionament de Luri, pensar sobre la rellevància del discurs dels valors ens hauria de fer ballar el cap sobre què és el que hem deixat de nomenar, què és el que hem deixat de donar importància quan hem passat a omplir els discursos del terme ‘valors’ i també d’un altre que, potser, ha fet més fortuna i tot: ‘educació en valors’.\nPels profetes del procés, els valors són la seva salvaguarda moral i pedagògica. Això comporta cert convencionalisme, ja establert: a falta d’una justificació més ferma i rotunda, com a societat celebrem públicament que la solució als problemes educatius rau en que resulta imprescindible portar la bandera de valors, o de l’educació en valors. La cooperació, el fair-play, la tolerància, la integració o la solidaritat és la munició amb la qual els profetes del procés carreguen el seu discurs benintencionat. Anomenen dins del seu discurs el tema dels valors, i sembla que s’aixequi automàticament un blindatge que no pot travessar cap crítica. Com es troben del costat dels valors, sembla que no s’hi pot estar en contra. I si fins ara la presència d’aquest discurs dels valors havia estat notòria en l’educació i també en l’esport infantil, ara augmenta i es consolida en la RESOLUCIÓ PRE/2095/2015.\nL’articulació d’un projecte d’esport escolar a nivell català que comprèn, fil per randa, les iniciatives sobre les que he denunciat les meves sospites, em sembla, sens dubte, un toc d’alerta. Em fa pensar que això d’agermanar carinyosament esport i educació ha arribat, tot plegat, a un punt certament perillós. Penso que estem davant d’una allau incontrolada de mesures normatives a les quals, com he comentat amb anterioritat, se li atorguen una munió de virtuosismes sense tenir-los. Al cap i a la fi són, ras i curt, normes, i no pas persones. Aquells que poden incidir en les joves generacions a nivell pedagògic es veuen allunyats, mediatitzats per la norma que no garanteix prou claredat.\nMalgrat que aquest sigui el projecte institucional, cal tenir clar que la construcció de la polis no es pot fer exclusivament per les lleis. Això ja ens ho feia saber Plató. L’estratègia dels profetes és, si fa no fa, aquesta: s’agafen a aquest discurs aparentment laic dels valors –que en el rerefons convoca, no ho podem deixar de costat, la tradició cristiana– per tal de vestir millor la seva proposta, i justificar-la. Costa molt d’acceptar, per a qualsevol ciutadà comú sense un especial interès per l’anàlisi de l’assumpte, que parlar dels valors abans mencionats, o bé de respecte, justícia, equitat o tolerància, fos quelcom que difícilment ens hagués de fer pensar en una conxorxa per esbudellar l’educació i l’esport infantil. Tot semblava anar sobre rodes quan sentíem a parlar de valors, oi?\nAixí, pels que s’afanyen a defensar la validesa de l’educació en valors, sembla que la seva manera de pensar –així ho veig jo– s’estructura a través d’un esquema on prima una visió mecànica, de garantia absoluta i rotunda. Dóna la impressió que, per fixar les accions humanes en un horitzó de valors, en garantim la bona orientació en l’acció peti qui peti. Però això cal orientar-ho, apuntalar-ho d’alguna manera. Ja hem dit que de per si serà difícil que ens perfilem en contra de la idea de valors, doncs el discurs convencional és unànimement admirador dels valors.\nTot i així, s’ha de vestir la proposta dels valors per fer-la mínimament operativa a la pràctica. És per això que cal acompanyar aquest horitzó de valors d’un reguitzell de procediments pels quals se’ns diu que es poden arribar a satisfer aquests valors. Així, d’aquesta manera, es podrà assolir la fita educativa la qual s’ha marcat tan lloablement. Pels profetes els valors apunten una direcció, una fita que cal assolir. Són, per dir-ho de manera planera i gràfica, uns profetes que assenyalen un punt d’arribada. Però… Com poden ser els valors un punt d’arribada i, al mateix temps, ser la base de l’estratègia educativa que s’empra? Com poden ser el mitjà educatiu per excel·lència d’aquests darrers temps, i tanmateix l’objectiu que cal assolir al final del procés formatiu? Sembla que aquí hi ha alguna cosa que grinyola, així que anem a pams.\nAnem a veure com els profetes posen a l’entrada del procés els valors, i a la sortida també els posen. De fet, al final del camí els profetes del procés volen que els infants tinguin, demostrin tenir aquells valors que els hem indicat que són els correctes. Però per arribar a aquest punt d’arribada, cal que els valors siguin presents de bon principi, també diuen ells. El professor o entrenador aporta els valors que finalment desitja que els alumnes facin seus, de vegades fent bandera de la idea: l’entrenador o el professor com a model. O en aquests temps d’exageració del coaching, l’entrenador com a líder. Aleshores, més que un camí en el qual els infants descobreixin valors, el camí comença marcat d’inici amb un llistat d’allò bo (valors), i un altre llistat d’allò dolent (els contravalors o antivalors).\nA banda del que suposa aquesta dicotomia entre bo i el dolent, al meu parer el propi plantejament suposa una contradicció, doncs els punts de sortida i el d’arribada d’un procés no poden ser el mateix per dir-li, amb propietat, un procés. Per procés entenc que es comença amb unes idees, certeses i… al capdavall del procés, si aquest ha estat reeixit, s’acaben aportant uns arguments diferents que hom ha anat incorporant, construint. És a dir, un aprenentatge, quelcom que continua i quelcom que deixem de costat. Per dir-ho d’una manera més gràfica: si es vol educar, aquells que intervenen en el procés educatiu no acostumen a ser tot just la mateixa persona quan entren a aquell procés que quan l’enllesteixen. Si identifiquem el canvi educatiu com canvi personal, i en això la teràpia i l’educació tindrien punts en comú, la proposta de l’educació en valors ens hauria de fer plantejar quin grau de canvi personal implica resseguir el procés marcat per l’itinerari formatiu de l’educació en valors.\nAleshores, ens trobem que si la persona acaba sent al mateix lloc, poden haver passat bàsicament dues coses: o bé no ens hem mogut ni un pam d’allà on érem, o bé hem estat donant voltes sense direcció, voltes a la rodona, per arribar al mateix indret d’on havíem sortit. Cap de les dues opcions resulta gaire atractiva a nivell formatiu. Dit això, tinc la impressió que l’afany educatiu d’alguns adults fa que pensin que els valors cal inserir-los a dins dels infants, fins i tot, si fa falta, a pressió. Això passa sovint amb l’educació en valors, encara que no només amb ella. Un mantra que sovint sentim, i que amaga part d’aquesta pressió furtiva que s’aplica als infants, és donar per fet que els valors s’han de mostrar, no pas d’ensenyar. Quan es diu que els valors no s’ensenyen sinó que es mostren, sembla que hi hagi una actitud no invasiva, respectuosa per part dels adults. Però només ho sembla. Parlar de mostrar seria com dir: als infants no els fiquem els valors amb calçador, sinó que quan ells ens miren com a models, els mostrem un valor ideal realitzat en nosaltres. Ara bé, aquesta justificació de no ensenyar els valors, sinó mostrar-los, em sembla una veritable tonteria.\nCaldria veure si tot el que mostrem no esdevé, al cap i a la fi, allò que ensenyem als nens, també. En aquest sentit Luri ens adverteix: “Una escola que vulgui educar en valors ha de ser conscient que ja ho està fent i que és possible que no se n’adoni prou de quins són els valors en què educa efectivament. En conseqüència, cap escola que vulgui apostar per la coherència (o sigui, que tingui la coherència entre els seus valors) no pot estalviar-se la interrogació sobre el seu rumb real.” (Luri, 2012:10) Si aleshores parlar de valors és, si fa no fa, com donar voltes i més voltes, i es mostra però no s’ensenya… Com podem entendre què és realment un valor? Anem a mirar de treure’n l’aigua clara.\nEls profetes del procés, en rendir culte al procediment, obliden inexcusablement la importància del resultat. Obliden quelcom de bàsic i fonamental, com és reconèixer que tot valor va lligat a un producte1. Podem dir que el que es valora lliga amb allò que ens importa, amb allò que hem creat nosaltres mateixos. Per tant, podrem valorar un examen la nota del qual reflecteixi si l’hem preparat prou bé o no gaire, però el que es diu valorar, en els termes que ara estem plantejant, no podrem valorar la idea, per exemple, de justícia, al bell mig d’una nebulosa. Hem de tocar de peus a terra. Aquesta concepció de valor relacionat amb un producte l’he exposada dins de dos treballs recents (Valenciano 2016a, 2016b). Faré una breu descripció d’aquesta idea a continuació.\nHi ha sempre un referent, un aspecte de la vida, un producte el qual valorem. Això és el que ancora alguna cosa: valorem quelcom si ens importa. En acceptar això com a punt de partida per conèixer millor què és el valor, per mi s’esvaeixen molts dels dubtes que planejaven sobre el discurs de l’educació en valors, i que sovint confonen molt el camp d’actuació en el qual jo estic avesat a treballar. Si ens agafem fort a aquesta concepció de lligar valor amb un producte, penso que encara que hàgim de travessar una muntanya russa, aquesta idea serà quelcom al que ens podrem subjectar. Serà, per dir-ho així, el pal de paller d’aquest article i d’aquesta proposta de mirada del que envolta els discursos tan recurrents d’educació en valors. Però… Què vol dir, a la pràctica, que tot valor va lligat a un producte? Bàsicament, apuntalar aquesta concepció serveix per adonar-nos que no hi ha valor si no es reconeix un producte, i amb la condició primordial que aquest producte sigui viscut com a propi. Anem a pams.\nQuan li donem valor a algun aspecte de la vida, li donem en la mesura que aspirem a crear quelcom. En el producte podem veure, fora de nosaltres, una part de la nostra feina, i és en el producte que podem veure’ns com a subjectes. El producte (un objecte per a l’artesà, el resultat d’un partit o una marca per a un esportista, el fill mateix que mostra a tothora el segell de la criança d’uns pares) ens permet veure’ns a nosaltres mateixos com a subjectes: allò que reconeixem allà fora, que és, per tant, objectivable, ens fa subjectes, ens fa autors. Ja hem vist abans que si allò que tenim al començament i al punt d’arribada d’un procés formatiu són valors, o qualsevol altre element, no podem parlar que hi hagi hagut una modificació, un canvi de la persona. Allò que es pretenia mostrar, ensenyar de bon començament és el que pretén haver-se assolit al final.\nDe vegades es fa servir un llenguatge que ratlla allò esotèric, i es parla “d’interioritzar valors”. També acostuma a haver-hi altres expressions, com ara “integrar valors”. Sembla que la qüestió seria portar els valors de fora a dins de la persona. Hom sembla que estarà educat en valors si és irradiat per l’educació en valors, que seria una radioactivitat benigna que soluciona la intolerància o la falta de respecte, posem per cas.\nPer si mateixa, aquesta és una visió molt pobre del fet educatiu (em recorda a la tabula rasa i poc més), sigui quin sigui l’àmbit en el qual pensem que es duu a terme. Ara bé, penso que encara podria donar-se quelcom de més preocupant, fins i tot. Pot ser que, en nomenar valors i no vincular-los a cap producte, a l’inici es recobreixi el procés educatiu d’una pàtina de bones intencions (recordem la idea de “blindatge educatiu” que aporta, tan sol en dir-ho, el mot valors), i que en acabat no es satisfaci ni molt menys el propòsit, d’altra banda manifest, d’haver assolit certs valors. És a dir, que podria ser que, al cap i a la fi, no s’arribés al mateix lloc del qual havíem començat, sinó que d’una concepció dels valors sense lligam amb cap producte, després féssim transitar els infants cap a un producte que se’ls fa estrany, i per tant no el visquin com a propi. Cal tenir en compte que un producte el qual no té la firma de l’infant, sinó que el rubriquen els pares (ells es “pengen la medalla”, com diríem col·loquialment fent ús d’una imatge ben esportiva), l’infant no pot sentir-lo com a propi.\nQueda plantejada, doncs, també l’opció d’anar a pitjor amb la cantarella de l’educació en valors: apareix en el moment d’imposar als infants quelcom que no senten com a propi, o bé arrabassar-los el protagonisme en l’experiència esportiva que suposa, per exemple, el fet que el resultat del marcador ja no depengui només dels jugadors i els tècnics, sinó de les votacions que faran els pares i mares, com és ara el cas del Juga Verd Play. Una manera curiosa, aquesta, de parlar d’educació mentre no es fa altra cosa que envair-los descaradament en l’espai de jocs, l’espai en què els infants han d’espavilar-se per crear el seu propi producte en forma de cistelles brillants i defenses anant a robar la pilota per poder encistellar de nou.\nCal considerar que, en el procés de maduració de l’infant, hi hagi hagut o no prou diferenciació dels pares envers els fills, les maniobres d’envair l’espai propi dels nens abunden. De fet, la confusió forma part de les relacions entre pares i fills, com també de les relacions escolars, i les establertes a nivell professional. Veiem aquesta confusió en el Juga Verd Play, i ens confirma aquesta tendència envers la confusió dels productes la Resolució que inclou, com manera “més significativa d’educar en valors”, el sistema de puntuació inspirat en el Juga Verd Play. Considero que pel fet d’haver-los entaforat aquesta particular metodologia educativa en el seu dia a dia, els infants no necessàriament li donaran valor al punt d’arribada. I difícilment tampoc s’hi reconeguin, ni en el procés ni tampoc en el resultat.\nUn cop vist això, podem reprendre això que dèiem que és contradictori trobar valors al començament i al final, com a punt de partida i com punt d’arribada. Si aquest és el disseny educatiu, res no passa d’un punt a l’altre i, per tant, no veiem canvi en la persona. O, com a molt, el que passa és que els valors mostrats, ensenyats, defensats pels docents acaben “entrant”, seguint un exemple biològic, en la membrana de l’infant. Però no hi ha valor entès com quelcom que suggereix, que aporta l’experiència de ser autor de determinat producte. Per tant, es nega la dimensió del valor com producte, o com conseqüència d’haver elaborat un producte.\nEns hem trobat que el producte de l’educació en valors no el crea l’infant per si mateix, sinó que segueix un model que li cau del damunt. Per tant, no s’hi reconeix com autor, sinó com a mer reproductor d’esquemes morals preconcebuts externament a la seva manera de veure el món. Encara que també podria ser que enfront d’una imposició de valors per part dels adults, d’un discurs farcit de bones intencions però sense gaire garanties d’èxit pedagògic, al final trobéssim que degut a la premissa d’imposar-los valors, res d’això és viscut com a producte propi. Per tant, no pot esdevenir l’important lligam entre el producte i el valor que li donem a determinat producte.\nSeguint aquesta mateixa línia de raonaments, no podem consentir dir que al començament de l’educació en valors tenim, allà ben plantats i llustrosos, els valors. Potser tenim idees o conceptes morals; seria agosarat parlar en termes de valors si no vénen lligats o, valgui la redundància, apareixen com corresponents a algun producte viscut com a propi. Doncs l’acció de valorar quelcom resulta com a conseqüència, com a vivència personal d’haver produït un producte més o menys propi.\nEl principal impediment, aleshores, per poder parlar de valors al començament del procés d’educació és que per definició, al començament, tenim un projecte i, al final, en el millor dels casos, un producte del que sentir-nos mínimament satisfets. Seguint fil per randa allò que he defensat en els anteriors articles, i ja que he identificat valor a un determinat producte i el producte apareix al final de qualsevol procés, penso que seria raonable –i també saludable en el sentit del desenvolupament emocional de les persones– deixar de parlar en termes d’educació en valors. Seria més acurat dir-ho d’una altra manera, com ara educació en idees o conceptes morals. Així podríem deixar els valors, o el valor, per allò que se’ns apareix al final d’un procés quan hem assolit un producte, i ens genera segons quin grau de satisfacció i valorem, doncs, allò que hem assolit.\nAra bé, no crec gens ni mica que els profetes renunciïn al rèdit que els dóna vincular tot el seu discurs als valors, doncs els dóna una impenetrable aura de legitimitat. Penso que, tot plegat, aquest és un ús indecent i inadequat del terme. Però com és quelcom que els dóna molts rèdits, doncs funciona fabulosament bé de cara a la galeria, no ho deixaran estar, penso jo. A més a més d’això, està clar que la valoració del nostre producte pot fer-se en termes positius i també negatius. Però quelcom que destaca en tot això és que hi ha bàsicament dues possibilitats: el producte ens el podem sentir prou nostre, o bé més aviat poc quan els altres l’han magrejat constantment, envaint l’espai propi. Sempre seria millor sentir-nos nostre un producte que no ha rutllat del tot bé i del qual no estem 100% orgullosos, que no pas un producte més ben acabat, però del qual no hem estat autors.\nPer exemple: si mirem el resultat numèric d’un partit, el marcador, els jugadors de l’equip podran veure si han guanyat, perdut o empatat. I poden, una vegada identificat el resultat, pensar si estan més o menys satisfets amb allò que han desplegat durant el joc. El producte ja està allà a fora, enllestit en forma del resultat que apareix al marcador, però podem valorar-lo de moltes diferents maneres segons el punt de vista que prenguem. Si rastregem altres dificultats que apareixen en la valoració i anem fins al moment final del procés educatiu, el principal impediment per parlar dels valors de l’infant és que la tria de valors no l’ha feta ell o ella, com ja he dit abans. Al començament l’educador ha marcat certs valors com positius i d’altres com negatius, i això ha fet minvar tot debat possible: hi ha posicions morals acceptables i d’altres que no ho són. A partir d’aquí, resulta difícil –per no dir impossible– que les persones construeixin quelcom com a propi i, per tant, pugui reconèixer el valor que hi ha en el producte que han creat.\nAra bé, tot això portat a l’àmbit del qual passàvem revista, l’esport infantil, com ho podem veure? A la segona entrega d’aquesta sèrie vaig fer esment de dues normes que condicionen sensiblement als jugadors de minibàsquet2 (i també als seus entrenadors, cal dir-ho). Una era la norma d’alineació, la que tipifica que tots els jugadors de l’equip juguen segur cada partit en el que siguin inscrits a l’acta. L’altra era la norma de tancar l’acta, en la qual es deixaven d’apuntar les cistelles a partir d’assolida una diferència de x punts3. Podem veure com el valor que té jugar minuts de joc, entenent-ho com a producte fruit del propi esforç i encert durant els entrenaments de la setmana i, és clar, en el partit anterior i en el que està en marxa, s’esvaeix quan hi ha una ració determinada de temps que tothom ha de jugar obligatòriament. Gairebé ho podem traduir en termes de subsidi de temps de joc adreçat a tots els infants (Valenciano, 2015). Aleshores… Quin valor té un temps de joc del que no ets el productor? Quina vivència a nivell emocional suposa veure “regalat” aquest temps assegurat, fruit d’una norma externa i no d’una norma tècnica que proposa l’entrenador, i que reflecteix treball, esforç i afany de superació?\nSi seguim els raonaments que hem fet servir, doncs, poca vàlua se li podrà donar a quelcom que no hem produït. L’empara de la norma estipulada atorga, segons alguns, un dret bàsic del nen a jugar i divertir-se. I per tant, es formula l’obligació legal que l’entrenador el faci jugar. En canvi, la lectura adient per mi és que es tracta d’un privilegi indegudament assignat, un privilegi que suposa tirar per terra tota exigència que l’entrenador hagi pogut fixar durant la setmana, ja sigui ser puntuals, respectar els companys, esforçar-se al màxim, escoltar i entendre les explicacions, fer cistella a tort i a dret, recuperar la pilota en la defensa i de nou encistellar. Ara bé, això que els jugador “juguin segur” ens fa passar per alt una qüestió crucial: És condició suficient el “jugar segur”, o fins i tot amb garantir un temps mínim de joc encara queda per definir els vincles dels jugadors amb la pràctica, amb els companys, amb l’entrenador?\nAl meu entendre, l’entrenador hauria de poder fixar com a norma pedagògica del seu enquadrament de treball com distribueix el temps de joc. Com en aquest aspecte no es veu recolzat per la normativa, que s’interposa amb l’enquadrament pedagògic de l’entrenador en el moment que fixa un mínim de temps de joc per a cadascú, tenim que si bé un entrenador pot posar a una determinada alçada el llistó d’exigència envers els jugadors, el reglament acaba difuminant aquella feina més o menys ben feta de l’entrenador. La difumina, i també fins i tot la malmet, en el sentit que no és coherent amb que un entrenador digui: jugaran els que més a pit es prenguin els entrenaments.\nEl reglament, segons la norma d’alineació, suposa un subterfugi segons el qual els jugadors no tenen necessitat de conduir-se al límit de les seves possibilitats, i igualment jugaran una bona part dels partits, de vegades fins a la meitat del temps de joc. Aquest escenari no implica, però, que els jugadors hagin de “deixar-se anar” a propòsit. Simplement pot ser que a nivell inconscient els jugadors no premin del tot l’accelerador, o afluixin una mica el ritme, senzillament perquè les condicions de pràctica no els exigeixen més esforç ja que, tant per tant, jugaran segur. Els jugadors saben que tenen un “coixí” de minuts que no perdran. Com ja he dit en d’altres ocasions, això suposa un marge d’indeguda omnipotència que suposa un greu desajust de la persona envers allò que Freud i altres psicoanalistes han donat a conèixer com principi de realitat.\nPel que fa a l’altra norma a la que em vaig referir, la norma de tancar l’acta, el que tenim és que es tapa el producte final i només es reconeix un bocí d’allò que els jugadors dels dos equips han fet. A partir d’un cert punt del partit, el missatge que transmet el reglament és que ja no ens interessa mirar el producte. Arribats al punt que ha quedat palesa la considerable diferència de punts en el marcador, aquest es tanca, es bloqueja, es congela. Això, però, tergiversa el que ha passat ja que, encara que els dos equips aconsegueixin noves cistelles, i això pugui seguir tenint valor pels jugadors com a producte seu, no hi ha un registre oficial d’aquests cistelles. Per tant, a banda de despistar els infants i dir-los que no mirin més el marcador i que el resultat ja ha quedat fixat, inamovible malgrat continuen jugant el partit, la norma de tancar l’acta menteix als nens doncs, de fet, molt probablement s’aconsegueixin algunes cistelles més després d’haver-se “tancat el marcador”. Apareix de nou la mentida com una de les propostes amb la que els adults ens relacionem amb els nens.\nLes normes de joc que els adults hem creat porten a mentir als infants sobre el veritable resultat final del partit, que queda amagat. Això ens hauria de fer reflexionar sobre quin marge de salut estem proposant en aquests contextos. La mentida i la tergiversació ocupen l’espai pedagògic i normatiu, i es fa evident allò que fa notar Massimo Borghesi: “La ética en vez de fundarse en la ontología, en el reconocimiento de la realidad, se convierte una vez más en relativa a su ocultación.” (Borghesi, 2005:43) Comentari certament clarivident.\nA mode de resum: hi ha normes més o menys sofisticades amb les quals mentir als nens sobre el resultat final d’un partit i, per tant, amagar-los la rellevància del producte o resultat final. N’hem vist algunes mostres. Però al cap del carrer, trobem que hi ha molta inventiva, en això dels valors i d’allò que va lligat als valors: l’impuls patològic dels adults de tergiversar el producte dels nens. Tot gira en la direcció contrària la qual apuntava, amb molt de seny i rigor, Winnicott: “Lo importante es que esa persona siente que está viviendo su propia vida y asumiendo la responsabilidad de sus actos y omisiones y es capaz de atribuirse el mérito cuando triunfa y la culpa cuando fracasa. Una manera de expresarlo es decir que el individuo ha pasado de la dependencia a la independencia o a la autonomía.” (Winnicott, 1994:34)\nQuan es proposa modificar la manera com es compten els punts (com ara el Juga Verd Play), o bé directament es fixa una norma per deixar-los de comptar (norma de tancar acta), el que es pren com a veritat sagrada és que cal corregir la imatge que dóna (o que arribaria a donar) el resultat final. No sembla prou ajustat el que ens relata el marcador, i per tant ens inventem un altre resultat, diguem-ne un relat paral·lel. Però passem per alt un punt molt important, i és que aquest relat paral·lel és una farsa, és una mentida vestida de normativa benintencionada. Sembla com si quan el resultat és de determinada manera, alguns –ja siguin els profetes, els seus acòlits o bé d’altres– pensen que allò no fa justícia a la realitat. Així, un resultat amb una victòria de molts punts esdevé candidat a ser “maquillat”. La possibilitat de sentir-se humiliat, que no és ni molt menys l’única possibilitat a l’abast (sí potser la que conceben adults que van de víctimes, i que veuen els nens com a víctimes del món), es mira d’arraconar al preu de ser mentiders i confusos amb els infants.\nNo és cert, per molt que es vulgui canviar la versió dels fets, que la derrota ha quedat en una determinada xifra quan, posem per cas, hem deixat de comptar les cistelles. Si hem deixat d’apuntar els punts, tot i així hi haurà hagut cistelles o gols que no hem comptabilitzat. Tampoc reflectirà fidelment els fruits del joc d’equip un resultat tapissat per votacions de les persones que presencien com juguen els infants, com ara el Juga Verd Play, persones que no han jugat però fiquen cullerada. En tot cas, el que sí que reflectirà tant una situació com l’altra serà el zel absurd per voler modificar comportaments no per l’educació, sinó per decret. I això ens porta de nou a la manera com enfilàvem el camí del segon dels articles de la sèrie Mirades, i que no és altra que denunciar un altre cop, gràcies a l’enginy de Villatoro, el culte al procediment.\nAquestes són reflexions que, un cop fetes, volen convidar tothom a debatre-les. Espero que en aquest seguit de tres articles hagi quedat dibuixat un horitzó per a la reflexió ètica al voltant de l’esport infantil.\nAquesta és una idea que vaig conèixer per la terapeuta Marcela Hernando durant una sessió de teràpia amb ella.\nHi participen els jugadors de menys de 12 anys, és a dir, fins a 6è de Primària.\nLa norma d’alineació segueix vigent en el minibàsquet català. Per una anàlisi més exhaustiva de l’assumpte, podeu consultar un article al respecte (Valenciano, 2015). Pel que fa a “tancar l’acta”, des de 2006 ja no és d’aplicació en minibàsquet en l’àmbit català, tot i que es manté per a les edats de la categoria infantil (reglament Passarel·la).\n– Borghesi, M. (2005) El sujeto ausente: Educación y escuela entre el nihilismo y la memoria. Madrid, Ediciones Encuentro.\n– Luri, G. (2004). El criteri perdut: De l’educació republicana al «zapisme» intel·lectual. Barcelona: Centre d’Estudis de Temes Contemporanis i Angle Editorial.\n– Luri, G. (2012). Per una educació republicana: Escola i valors. Barcelona: Editorial Barcino.\n– Resolució PRE/2095/2015, de 16 de setembre, per la qual s’estableixen els programes d’esport escolar de la Generalitat de Catalunya, per als cursos 2015-2016 i 2016-2017, d’acord amb el Pla Estratègic d’Esport Escolar de Catalunya, 2013-2020. Recuperat de: http://portaldogc.gencat.cat/utilsEADOP/PDF/6963/1445766.pdf 24.2.2016\n– Valenciano, M. (2015) “La norma de alineación en los minideportes como reflejo de una idea predominante de infancia”, Fair Play. Revista de Filosofía, Ética y Derecho del Deporte, 3:1. Recuperat de: http://www.raco.cat/index.php/FairPlay/article/view/291718/380217 5.5.2016\n– Valenciano, M. (2016a) “Rastros del desenfatizar la competición en el deporte infantil. Los cambios de árbitro a Tutor de Juego en el juicio deportivo, y de partidos a encuentros en el formato organizativo”, Fair Play. Revista de Filosofía, Ética y Derecho del Deporte, vol. 1, núm. 7, pp. 68-97. Recuperado de: http://www.raco.cat/index.php/FairPlay/article/view/308207 5.5.2016\n– Valenciano, M. (2016b) “Esport i educació. Notes sobre el concepte d’esport formatiu i la seva relació amb la competició”. Revista d’Intervenció Socioeducativa, 62, p. 58-72, ISSN 1135-805X. Barcelona, Fundació Pere Tarrés. Recuperado de: http://www.raco.cat/index.php/EducacioSocial/article/view/308298/398309 9.5.2016\n– Winnicott, D.W. (1994) El hogar, nuestro punto de partida. Ensayos de un psicoanalista. Buenos Aires, Paidós.\nAgraïments: vull expressar el meu agraïment a les persones amb qui he enraonat dels temes que he tractat en aquests tres articles, que són moltes i no citaré una per una. No obstant, voldria fer una especial menció a les meves companyes de l’Associació Societat Científica Metaescrits, així com també als meus companys del grup d’estudi Esportivàrius, les i els quals m’han ajudat a entendre millor el funcionament del sistema esportiu en el qual treballo i sobre el que reflexiono.\nJosep Sellarès Francesc Trillas Joan-Francesc Pont Javier Otaola Gemma Martín Vicenç Molina Xavier Bretones Santiago Castellà Oriol Illa Eddy Bonte Xavier Domènech Antoni Castells Duran Ferran Escoda David Sempere Txus Sanz Tono Albareda Espai de Llibertat Jordi Serrano Jordi Miralles Hungria Panadero Joffre Villanueva Quique Toledo David Prujà


Blanes. Prop de 1.500 reconeixements lliurats al III Concurs de Dansa Vila de Blanes d’aquest cap de setmana\nPublicat el Dilluns, 10 Febrer 2020 13:35 Escrit per Ajuntament de Blanes\nEl III Concurs de Dansa Vila de Blanes ha omplert durant aquest tres darrers dies el Teatre de Blanes de talent, passió i estimació per una disciplina artística que, especialment en aquest municipi on comença la Costa Brava, compta amb un gran nombre de seguidors i seguidores. Es tracta d’un esdeveniment que, malgrat la seva encara curta trajectòria, ha crescut exponencialment superant i millorant en cada nova edició l’anterior.\nAquest 2020 ha tornat a ser així. D’entrada, perquè el nombre d’escoles ha doblat el de fa dos anys: al 2018 van ser 12 escoles, l’any passat 23, i enguany 32 escoles de Catalunya i València. Conseqüentment, també ha augmentat el nombre de ballarins i ballarines que han actuat al Teatre de Blanes, un total de 481, quan al 2018 van ser-ne 209.\nLa novetat més destacada d’aquest 2020 ha estat la duració del certamen, que ha hagut d’augmentar el nombre de dies necessàriament, davant l’allau d’inscripcions registrades. Per aquest motiu, enlloc de fer-se durant un cap de setmana com en les dues primeres edicions, va començar divendres passat i es va tancar ahir diumenge a quarts d’onze de la nit, durant tres dies.\nMàster Class i Sessions de Coaching i 1.500 reconeixements\nTambé ha estat novetat en aquesta nova edició la incorporació de sessions de Master Class pels Ballarins Pre Professionals, que van actuar diumenge. Les han impartit destacades figures del món de la dansa a Europa, que formaven part del jurat del concurs: Catherine Allard, ballarina i coreògrafa belga i actual directora artística de la companyia IT Dansa, així com la professora de dansa Cathy Martin, de l’Elmuhrst Ballet School i el Royal Ballet School de Londres.\nLa resta de membres del prestigiós jurat l’han format Elias Garcia, director artístic de l’Acadèmia del Ballet de Catalunya; David Campos, del Ballet de Catalunya; Mandy Guidi, de l’IAB d’Escòcia; Anna Pujol, del Corello Centre de Dansa; i Camille Granet, de l’Atteneo de la Dansa Siena, a França. Han estat els qui han decidit els ballarins i ballarines que han rebut les prop de 1.500 reconeixements i distincions lliurades al llarg de tres dies.\nTambé s’han entregat premis econòmics que han sumat 4.000 €, a banda de diverses beques de IB Stage, del Ballet de Catalunya i del Ballet de Siena. Val a dir que en aquesta nova edició també hi ha hagut com a novetat el lliurament del premi al millor ballarí o ballarina de Clàssic i de Contemporani. Els participants, de 8 a 20 anys, han competit en diferents disciplines: fusió, jazz, contemporani, clàssic, i la categoria de pre professionals. En aquesta darrera hi ha hagut 45 ballarins presentats, gairebé el triple que en la primera edició.\nEl concurs l’ha organitzat l’Escola de Dansa Elancé, amb la col·laboració de l’Esbart Joaquim Ruyra, l’Escola de Dansa Daina i Danstudio, i el suport del Teatre de Blanes, l’Àrea de Cultura i Festes de l’Ajuntament i Àudio Selva. L’esdeveniment es va tancar aquest passat diumenge amb l’entrega de guardons als ballarins i ballarines Pre Professionals que van encapçalar els membres del jurat, així com l’alcalde de Blanes, Àngel Canosa, i el regidor de Cultura, Albert Sanz.\nGala del III Concurs de Dansa Vila de Blanes\nAbans d’aquest darrer ingredient, es va oferir la Gala del III Concurs de Dansa Vila de Blanes. Va comptar amb set actuacions del Ballet de Catalunya amb direcció artística d’Elias Garcia, que van oferir un extracte de ‘Rach Pas de Deux’, interpretat per Claudia Faubel i Alfredo Ajarm. Danstudio i l’Escola de Dansa Daina van interpretar la peça ‘Ave Maria’, amb coreografia de Francesco Palmitiesta, seguit per una impactant peça titulada ‘Memoria’, coreografiada i interpretada per Úrsula Urgelés.\nDarrera d’ella va actuar l’Escola de Ballet David Campos, que va interpretar l’animada peça ‘Betty Boop’, a càrrec d’Aroa Garcia, Andrea Loriente, Albina Dorokina i Susana Fernandes. Les tres darreres intervencions van ser de la ballarina Henar Garcia, amb la coreografia Iter; Tanit Cobas i Jaume Luque van oferir ‘Zelenstova’, una coreografia de Marcos Morau de la companyia La Veronal; i per últim Maho Furukawa i Alfredo Ajarm, del Ballet de Catalunya, van interpretar ‘Asaf Messerer’.


Apartamentos Azul Mar Albufeira Portugal - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nRua Oliveira Martins, Praia da Oura, Albufeira Centre, Albufeira, Portugal, 8200-619 - Veure al mapa\nBarri Albufeira Centre Albufeira Centre Albufeira Centre Albufeira Centre Albufeira Centre Albufeira Centre Albufeira Centre Albufeira Centre Olhos de Água Albufeira Centre\nAl visitar Albufeira, vosté es sentirà com a casa a Apartamentos Azul Mar, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Els visitants d'aquest hotel, poden gaudir d'anar a les atraccions més importants de la ciutat: Albufeira Old Town, Praia do Peneco.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Apartamentos Azul Mar asseguren una estada plaentera als seus clients. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, magatzem d'equipatge, habitació familiar, caixa forta.\nL'ambient de Apartamentos Azul Mar es reflexa en cada habitació. calefacció, balcó/terrassa, ventilador, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, cuina americana són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Apartamentos Azul Mar és una selecció idònia per a la vostra estada a Albufeira.\nTots els tipus de viatgers (252) Parelles (110) Viatgers en solitari (18) Famílies amb infants petits (39) Famílies amb infants grans (21) Grups (65)


Treballs previs per a la desconstrucció de l’edifici annex del pavelló de l’Aldosa - FÒRUM.ad\nEl 10/12/19 19:10\nLa Junta de Govern del Comú de la Massana ha acordat encarregar un projecte tècnic de desconstrucció de l’edifici annex del pavelló de l’Aldosa a una enginyeria del país.\nAquest edifici annex, que no forma part del col·legi Àgora Internacional (ubicat al pavelló, al davant de l’annex), fa més de quinze anys que està tancat al públic en general i als usuaris de l’escola. Antigament aquesta estructura acollia les pistes de tennis exteriors i interiors del pavelló esportiu.\nEl projecte de desconstrucció s’ha encarregat perquè s’ha detectat un assentament en un dels pilars, cosa que a mig termini podria afectar l’estructura de l’edifici annex.\nAquesta setmana comencen les accions preparatòries per a portar a terme els treballs d’enderroc, que consisteixen en sectoritzar els accessos i les instal·lacions. En els propers dies també s’aixecarà un mur d’obra al pati exterior i es faran vàries cates al sostre de la coberta i a diferents forjats amb l’objectiu de definir el procediment d’enderroc de l’estructura per trams i fases.\nDurant el mes de desembre es faran els treballs preparatoris i es preveu que al gener i febrer es pugui portar a terme la desconstrucció per fases, segons el projecte d’enginyeria.\nLa planificació dels treballs s’està portant a terme conjuntament amb la direcció del col·legi per tal d’informar els pares sobre la planificació de les obres i evitar al màxim les molèsties.\nAl proper Consell de Comú del pròxim 18 de desembre el cònsol major proposarà al ple aprovar la ratificació del crèdit extraordinari per l’avenç de fons per a portar a terme els treballs, avenç de fons que es finançarà via ingressos propis i tresoreria disponible i, per tant, sense generar endeutament.\nNotícia Anterior: Objectiu Comú vol “dotar el Palau de Gel d’atractius i activitats que el facin més tractiu”\nSegüent Notícia: Detingut un mestre del María Moliner acusat d’abusos sexuals


Troba la teva nova casa a Sant Cugat amb Goldmark!\nLa seva cartera d'immobles a Sant Cugat és molt àmplia FOTO: Cedida\nTroba la teva nova casa amb Goldmark!\nL'immobiliària disposa d'una eina única: el Tour Virtual 3D permet veure diverses cases sense moure's\nper Redacció del TOT 13 d’agost de 2019\nBuscar una nova casa on veure mai és un procés fàcil. Hi ha massa factors que has de tenir en compte per escollir la habitatge on faràs vida durant els anys vinents. Si busques un nou lloc al qual puguis dir-li casa teva a Sant Cugat, estàs de sort.\nGoldmark és una immobiliària ubicada al passeig de Francesc Macià, 77, en ple barri de Coll Favà. Amb una visita a les seves oficines, podràs parlar amb el seu equip d'assessors que buscaran la casa que millor s'adapti a les teves necessitats: per a una gran família, només parella, un llogar per uns mesos, amb jardí... A més, disposen d'una eina única que t'ajudarà a decidir-te abans: un tour virtual que es fa a totes les cases, que et permet visitar-les com si hi fossis a dins sense moure't de les oficines de Goldmark.\nL'objectiu de la immobiliària és fer que els seus clients i clientes quedin satisfets del resultat final alhora que els acompanyen per fer de tot el procés de compravenda d'una llar sigui molt més senzill i fàcil.\nLlar Immobiliària Assessorament


El 9 Esportiu - Notícia: Quasi com calaveres atònites\nQuasi com calaveres atònites\nEls finals de temporada recorden aquella admirable frase de Moncada Escric aquest article sense saber quin dels candidats a baixar de categoria ho haurà acabat fent. M'imagino, però, les imatges, cada any les mateixes: un final de curs on reparteixen males notes i estirades d'orelles i l'estampa agafa un caire de drama terrible en alguns casos. En l'esport en general, i en el futbol d'una manera més magnificada, la pretemporada és aquesta espècie de figura retòrica de tots els somnis possibles, de fitxar-ho tot i més encara, de fer volar coloms i construir esplèndids castells de cartes a punt per fondre's quan calgui. De la mateixa manera, a la darrera jornada, les notes finals són el judici últim, el que quedarà escrit, ja no hi ha marxa enrere. Són hores d'un dramatisme elevadíssim, on es produeixen algunes injustícies sonores, també salvacions poètiques i d'altres de rebots impensables.Més que mai, la darrera jornada fa impossible deixar tothom content. Ni tan sols, probablement, per als equips que han deambulat al mig de la taula és un gran dia. A aquesta cita hi arriben sense res a jugar-se, sense cap patiment, sí, però tampoc sense cap trempera que faci acostar els aficionats al camp. I si és una temeritat jugar amb foc i no haver fet els deures que calia fer al llarg de tota la temporada –“has tingut tot l'any”, diria un consell fraternal a l'infant en aquestes circumstàncies–, també ho és, en certa manera, anar-se passejant pel fil prim de la indiferència, del qui dia passa any empeny i si no passa res greu no ens belluguem.Aquests dies ja hem tingut algunes estampes, en altres contrades i àmbits, d'aquesta visceralitat del darrer dia, que aixeca una posada en escena del dol o de l'alegria que també forma part del futbol. El descens d'un històric de l'ACB com l'Estudiantes, la no-entrada del Roma de futbol a cap plaça europea i l'anunci d'adéu de Luis Enrique... Sigui quin sigui el signe de les cartes que es posen sobre la taula, a la darrera jornada culmina tota una litúrgia que acompanya l'esport i que ara, en una lliga minada de camps amb poc públic i debats gallinacis, no sé si es torna una mica estantissa. Si ens hi fixem, però, té un funcionament natural: esclata l'escenificació d'una nit –o d'uns quants dies si la cosa ha estat molt dolorosa– i després passa i després, sense temps per a gaire més, conscients que el lament perpetu és poc productiu, ens encarem ja cap a l'altra figura retòrica, la pretemporada, reconstrucció, fer volar coloms... Tot això si una certa coherència interna s'aplica, és clar, com a la vida mateixa. El futbol, per dislocat i extraterrestre que sigui, també necessita sentit comú. Manllevant la mítica frase de l'admirat Jesús Moncada, els finals de temporada que acaben dictant qui se'n va i qui es queda, ens recorden, en certa manera, que “en un tres i no res passem d'embrions incerts a calaveres atònites”.\nEL 9 Esportiu 14-05-2012 Pàgina 2 DESA LA NOTÍCIA A:


IHC i FC BARCELONA, HISTÒRIES COMPARTIDES | IGUALADA HOQUEI CLUB\n← TXEMA NOCERA: DE VEGADES LES SENSACIONS D’UN JUGADOR SÓN MÉS IMPORTANTS QUE EL SEU ESTAT REAL\nJ.DONCEL: A HOLANDA ELS CATALANS SÓN CLAU →\nL’Igualada HC RIGAT i el FC Barcelona són dues entitats amb molta història al darrere. Els barcelonins no han baixat mai de l’Ok LLiga (abans Divisió d’Honor) des que es va crear aquesta última l’any 1969. L’IHC també en va ser un dels fundadors i des de la temporada 83-84. 36 anys entre els grans de manera ininterrompuda. De fet el mateix Igualada es pot considerar un dels grans com a mínim en palmarés. Darrera el Barça que és el primer en totes les categories l’IHC ocupa sempre un lloc al podi. Per exemple, en lligues els capitalins en tenen 30 i darrera hi ha el Liceo amb 7 i Igualada i Reus amb 5. En Copes d’Europa els culers tornen a ser primers amb 22 i darrera hi trobem el Reus amb 8 i IHC i Liceo amb 6.\nAmb un passat tant extens amb tants clàssics jugats no és d’estranyar que les dues històries s’entrellacin i de fet s’abracin. És just el que ha passat quan el president de l’associació de veterans d’hoquei del Barça Ramon Pons Vidal ha lliurat a la mevaweb la història de la secció del FC Barcelona, obra ingent del periodista Carles Gallen i que s’acaba de publicar. Ramon Pons va ser el porter que va guanyar la primera copa d’Europa per l’entitat blaugrana i, curiositats de la història, també va jugar amb l’IHC (precisament la temporada 1969-70 quan es va crear la Divisió d’honor. L’IHC va salvar la categoria jugant la permanència contra la Cibeles d’Oviedo).\nEl lliurament d’un dels llibres a la mevaweb te encara una altra particularitat: que una part de l’equip que edita aquesta web també va participar de l’elaboració i publicació del llibre : “IHC, de l’Astòria a les Comes” sobre la història de l’entitat arlequinada. Per tant, històries creuades, lluitades i compartides d’aquest dos grans clubs catalans.