El documental 'Peiró42' es presenta al Museu de l'Exili de La Jonquera · CLACK\nEL DOCUMENTAL 'PEIRÓ42' ES PRESENTA AL MUSEU DE L'EXILI DE LA JONQUERA\nÉs una iniciativa de la Comissió Ciutadana Joan Peiró produïda per la cooperativa audiovisual Clack que es va estrenar a l'octubre al Teatre Monumental de Mataró\nDesprés d'obtenir una immillorable rebuda el 21 d'octubre passat al Teatre Monumental de Mataró, el projecte escènic documental Peiró42 es presenta aquest divendres dia 16 al Museu de l'Exili de La Jonquera en el seu format de documental de 30 minuts de durada.\nA l'acte, amb participació d'estudiants de la Universitat de Girona, hi prendrà part el director de Peiró42, Eloi Aymerich, el qual participarà també en una taula rodona en companyia de Chris Ealham, professor a la Saint Louis University de Madrid i especialista en l'anarquisme ibèric, que parlarà sota el títol Recuperando la memòria de Joan Peiró.\nPeiró 42 és una iniciativa de la Comissió ciutadana de commemoració dels 75 anys de l'afusellament de Joan Peiró (1942-2017) produïda per la cooperativa audiovisual Clack que compta amb el suport de l'Ajuntament de Mataró i del Memorial Democràtic de la Generalitat de Catalunya.\nA partir d'escenes de ficció, entrevistes, imatges d'arxiu i la recuperació de fonts documentals originals, la versió documental de Peiró42 exposa en primera persona els valors de l'anarcosindicalisme, el cooperativisme i la República.\n"És una proposta multidisciplinar sobre la memòria històrica i els valors d'un dels mataronins més destacats del segle XX", explica Eloi Aymerich, el director del projecte, el qual compta amb el suport de Jessica Pérez Casas a la direcció d'actors, Laura Clos "Closca" i Sergi Corbera a la direcció d'art i Maria Salicrú-Maltas a la direcció musical.\nLa peça audiovisual compta amb intervencions dels historiadors Margarida Colomer, Pere Gabriel, Miquel Garau, Josep Puig Pla i Maria Salicrú-Maltas i amb les actuacions teatrals de Jaume Amatller "Notxa", David Pruna i Izaskun Larrea, tots tres vinculats a l'Aula de Teatre de Mataró.\nPodeu veure més informació sobre l'acte al Museu Memorial de l'Exili aquí.


Taller sobre missioners en el marc de la 11a Jornada de Pastoral Educativa | Bisbat de Lleida\nInici » Taller sobre missioners en el marc de la 11a Jornada de Pastoral Educativa\nD’aquesta manera, mestres i professors de religió es van convertir en alumnes assistint a les ponències i als tallers per aprofundir en l’acompanyament des de diferents aspectes. La jornada d’aquest any es va centrar en les paraules de Lluc. “D’això, vosaltres en sou testimonis”.\nYolanda Otal, professora de religió de Primària i Secundària va encetar la Jornada amb una ponència amb l’objectiu de donar estratègies per acompanyar als alumnes a desvetllar la fe. Després va ser el torn de conèixer les novetats editorials durant la pausa per donar pas als 8 tallers. Aquesta va ser una ocasió per acostar als professors a la tasca que fan les delegacions de Missions i especialment es va aprofitar per donar idees per despertar l’esperit missioner dels alumnes. Tots els interessats poden rebre informació del projecte “Tots poden ser missioners?”, títol del taller, posant-se en contacte amb les respectives delegacions de Missions. La tarda va ser el moment de les visites guiades didàctiques en algun dels temples de Barcelona com la Sagrada Família o la Catedral.\nEl dissabte va començar amb una ponència sobre l’escola com a vuitè sagrament a partir del pedagog de Lorenzo Milani per donar a conèixer la seva proposta educativa així com la presentació que fa d’ell el papa Francesc. Després de la pausa es va celebrar l’eucaristia i seguidament els tallers. El lliurament de certificats va posar el punt i final a la trobada.\nFirma de les fotos: Arquebisbat de Barcelona.


Tito Ramoneda: «Per créixer més hauríem de canviar de model de festival» | NacióDigital\nEl director del Voll-Damm Festival Internacional de Jazz de Barcelona avança que Diana Krall actuarà probablement l'any vinent | La 46 edició del certamen comença divendres amb l'actuació de Jaques Morelenbaum a L'Auditori\nper ACN, 16 d'octubre de 2014 a les 16:22 |\nEl director del Voll-Damm Festival Internacional de Jazz, Tito Ramoneda Foto: ACN\nLa 46a edició del Festival Internacional de Jazz de Barcelona arrenca oficialment aquest divendres amb l'actuació de Jaques Morelenbaum a L'Auditori. No és l'estrena somiada que havia de protagonitzar Diana Krall, però el director del certamen, Tito Ramoneda, manté que aquesta serà l'edició "més potent". Amb o sense la cantant -que estan tancant per l'any vinent-, el cartell està carregat de grans noms del jazz i propostes singulars, amb més concerts i activitats, i més entrades a la venda que mai. Ramoneda ha explicat a l'ACN que el festival no pot créixer gaire més perquè fer-ho implicaria probablement passar a un model de macro festival de cap de setmana que "en aquest moment" no s'ha plantejat.\n-Què el fa l'edició del festival "més potent", com heu dit?\n-D'entrada el festival posa a la venda més entrades que mai, el número d'activitats i concerts també és el més alt. Si a aquestes dades més numèriques hi afegim que el cartell artístic està molt ben treballat, hi brillen els grans noms [John, Wayne Shorter, Chucho, Paolo Conte], tots amb coses noves a dir, i hi afegeixes una bateria de concerts no tant mediàtics però també molt potents, podem parlar de l'edició més potent del festival.\n-Quin és el sostre de creixement del festival?\n-Aquest model de festival, d'anegar tota la ciutat i d'arrelar a tots els espais, sent un festival per a gent de casa nostra, és conseqüent amb l'origen del festival, quan el 1966 es va fer la primera edició era un festival de concerts al Palau de la Música durant la tardor. Volem ser fidels a aquest origen, i per créixer més probablement hauríem de canviar el model, i convertir-nos en un festival de cap de setmana, amb quatre escenaris, etcètera.\n-Això s'ha plantejat?\n-En aquest moment no ens plantegem aquesta possibilitat. El festival està en la ment de la gent, està ben acotat. I ja hem anat creixent any rere any. On és el límit? Ens preguntem si podem aspirar a créixer molt més en nombre d'activitats i de concerts, perquè el públic pot acabar exhaust. I no és fàcil mantenir la flama d'un festival durant un mes i mig, també a nivell comunicatiu.\n-Com us vau reposar a l'anunci de la cancel·lació de Diana Krall?\n-Vam tancar el concert al mes de març, es venien les entrades fantàsticament, i el dia de la roda de premsa va ser el nom destacat lògicament. L'endemà estaven pràcticament exhaurides les localitats... Em vaig llevar amb la repercussió de la roda de premsa, i al mateix moment rebia un correu des de Vancouver comunicant-me que malauradament Diana Krall, per culpa de l'operació a què es va sotmetre a l'agost, havia decidit cancel·lar-ho tot com a mínim fins el mes d'octubre. Va ser una galleda d'aigua freda. Però nosaltres treballem en aquest negoci, on les persones són el 100%, i passen aquestes coses. Malauradament ha passat el què ha passat, perquè hauria estat la cirereta del pastís. Però esperem tenir-la l'any vinent. De fet estem treballant ja amb la realitat que la tindrem a la propera edició del festival.\n-Quins són els imperdibles d'aquesta edició?\n-Hi ha diverses actuacions úniques. Encara que és un nom que coneixem prou bé, el concert de Chucho Valdés on celebra i rememora els 40 anys de la seva banda Irakere, en una estrena mundial, és un concert a destacar. D'altra banda, Wayne Shorter, pel que ell representa en la història de la música, com a un dels últims genis del jazz vius, no s'ha de deixar perdre. Hi ha moltes 'delicatessen' al programa, al marge dels grans noms. Medeski-Scofield-Martin-Wood, a la Sala Barts, un concert amb tota la canya del món; Joshua Redman amb la Trondheim Jazz Orchesra, com a concert exquisit. Jo animo la gent a descobrir els noms del festival.\n-La relació amb Chucho Valdés s'estreny encara més. Enguany és 'padrí' del festival.\n-Hi ha una relació molt propera. És una persona fantàstica, d'una humanitat increïble, com ho era el seu pare, Bebo. Amb els dos hi ha hagut una relació que va més enllà d'allò professional. Que Chucho es presti a ser padrí, ambaixador del festival és un honor, i tots els barcelonins li hem d'agrair.\n-On s'enquadra el programa pedagògic per a joves, amb classes al Conservatori del Liceu?\n-Pel festival és molt important el programa pedagògic. Com ajudem a fer que els músics joves de casa nostra puguin millorar i aprendre molt més, és important. I d'altra banda, hi ha una aposta per la gent jove: cultivar els nous públics és important per tenir futur amb el festival. Volem que els joves se sentin seu el festival. En el cas de les classes, és una ocasió única de col·laborar amb la Fundació Ferrer Salat. La fórmula màgica és la que vam trobar l'any passat: que els recursos que la fundació inverteix vagin a un programa de classes magistrals que imparteixen molts dels artistes que participen al certamen.\n-Quins reptes teniu per endavant?\n-Bé, cada any fem coses noves. Enguany vam fer el 'pòrtic' a l'Avinguda de la Catedral coincidint amb la Mercè, per exemple, i fa dos anys vam presentar el Barcelona Jazz Weekend. Hem fet produccions pròpies, hem donat alternativa i projectes d'estrena a jazzman de casa nostra, com la big band XXL que va muntar el Llibert Fortuny fa uns anys. Estem constantment pensant idees sobre què podem fer l'any seguent. Ja estem pensant en l'any vinent. Però l'únic que et puc avançar és que crec que tindrem a Diana Krall, i que hi ha altres coses projectades. Però tenim una meta, un final d'etapa, que són les noces d'or del festival, els seus 50 anys. Treballem amb la il·lusió d'arribar-hi i amb la convicció de tenir un públic que ens és fidel, que estima el festival i que ens respon.\nCultura, Voll-Damm Jazz Festival, Tito Ramoneda


Ciutadà K: ANTONY / BATTIATO\nAquest final d'any ens ha portat una alegria musical, perquè té a Antony com a protagonista i perquè ens proposa una col·laboració inesperada: Antony Hegarty + Franco Battiato. Mai hagués pensat que aquest dos autors arribarien a unir-se per a compartir escenari... la definició d'autors contracorrent els uneix però les seves trajectòries i material musical els allunya... i força!.\nAquestes dues personalitats de difícil etiquetatge es van unir dalt d'un escenari a finals d'agost i principis de setembre de l'any que ha acabat a Florència i Verona acompanyats de l'Orquestra Filarmònica Arturo Toscanini. El resultat és un disc -Del suo veloce volo- en directe on peces de Battiato i Antony es combinen, s'entrellacen i dialoguen, acompanyats d'una tercera convidada: Alice. El nom del disc és una versió en italià de Frankenstein (inclòs en l'EP Hope There's Someone de l'Antony). Temes coneguts d'ambdós artistes es succeeixen afegint d'algun tema d'altri, com el As tears go by dels Rolling Stones.\nDes del seu treball més facilon (ja fa anys) que incloïa Nómadas o Yo quiero verte danzar el sr. Battiato em té el cor robat... artista de coherència inflexible, força intel·lectual indiscutible i forta personalitat.\nAntony/Battiato és una combinació sorprenent però amb bons resultats que ens ofereix una bona relectura d'ambdós artistes.\nAquí teniu la versió de Frankenstein del sr. Battiato ...


Tárrega Eixea, Francisco - Vilapedia\n1 Guitarrista i compositor (1852- 1909)\n1.1 Infància i formació musical\n2 Cronologia de Tárrega\n3 Arxius sonors\nGuitarrista i compositor (1852- 1909)\nFrancisco de Asís Tárrega Eixea va nàixer a Vila-real, el 21 de Novembre de 1852, en una casa situada segons la partida de bautisme a la plaça de sant Pasqual, número 54, molt a prop del santuari del Sant. Son pare, Francisco Tárrega Tirado, i sa mare, Antonia Eixea Broch, treballaven com a casers per a les Mares Clarisses. Passats els primers dies la mare i la criatura van passar a la vivenda que ocupaven al raval de Sant Pasqual, erròniament considerada la casa natalícia del compositor.\nInfància i formació musical\nA causa de l'ocupació dels seus pares, el xicotet Francesc era cuidat per una assistenta. En cert moment, Francesc es va escapar de la xica que d'ell tenia cura, caient dins de la "sequiola", el canal de reg pròxim a la casa. Açò li va causar un fort xoc que va danyar els seus ulls per sempre. Son pare va pensar que Francisco podria perdre completament la vista, de manera que es van traslladar a Castelló perquè assistira a classes de música i, en cas de quedar cec, poguera guanyar-se la vida tocant algun instrument.\nVa ser curiosament un músic cec, Eugeni Ruiz, el que va impartir a Tárrega les seues primeres lliçons musicals. I un altre cec, Manuel González, també conegut per "El cec de la Marina" va ser qui el va iniciar en el món de la guitarra. Aquest es guanyava la vida tocant tal instrument, i sabia molt bé tots els trucs per a animar la generositat del públic, secrets que va ensenyar al jove Tárrega.\nEn 1862, el famós concertista Julián Arcas donà un concert a Castelló i va tindre l'oportunitat d'escoltar tocar el jove. Va quedar tan impressionat per la seua habilitat que va recomanar a son pare que l'enviara a Barcelona per tal de millorar els seus estudis musicals. D'esta manera, Tárrega es va desplaçar a esta ciutat, però prompte va abandonar la casa dels familiars on residia i es va unir a un grup de joves músics, tocant a tavernes i cafeteries per a guanyar alguns diners, en compte d'assistir al conservatori. Son pare es va assabentar d'açò, i va anar a Barcelona per a portar a Tárrega de tornada a casa.\nLa situació econòmica força a Tárrega a contribuir als ingressos familiars, de manera que després de diversos concerts en pobles veïns, aconseguix una plaça com a pianista en el Casino de Burriana. Durant aquest temps, alterna el seu treball de pianista amb una valenta defensa de la guitarra. Un ric home de negocis, Antonio Canesa, costeja un viatge de Tárrega a Madrid per a millorar els seus coneixements en el Conservatori Nacional de Música. Quan arriba allí, ho fa portant la seua primera guitarra de qualitat, fabricada per Antonio Torres, de Sevilla, i que es convertirà en la seua preferida per sempre.\nEls anys d'estudiant són difícils. El piano és l'instrument de moda, mentre que la guitarra ha perdut el seu anterior prestigi, caient al màxim en l'escala d'instruments. Sent considerada poc adient per als concerts, el seu paper estava reduït simplement al d'acompanyament de cantants. Va ser en el mateix Conservatori Nacional de Música on, havent vist la gran qualitat de Tárrega amb la guitarra en un concert, el seu professor Arrieta el va abraçar i li va dir: "La guitarra et necessita, i tu has nascut per a ella". Des d'aquell precís instant, abandona la seua carrera de piano i es concentra exclusivament en el seu instrument preferit.\nDurant l'hivern de 1880, Tárrega substituïx el seu amic i guitarrista Luis de Sòria en un concert a Novelda (Alacant), ciutat on coneix a la seua futura esposa, Maria Rizo. La seua fama comença a créixer i el seu sentiment interpretatiu captiva a les audiències. En 1881 es desplaça a França. Després d'un meravellós concert a Lió, arriba a París on coneix els personatges més importants de l'època. Actua en diversos teatres, sent invitat a tocar per a la Reina d'Espanya, Isabel II, i prosseguix el seu viatge cap a Londres. D'allí torna a Novelda per a contraure matrimoni amb la seua promesa Maria Rizo.\nLa nova família es trasllada a Madrid, on la seua primera filla, Maria Josefa, naix i, al poc, mor. Després s'establixen a Barcelona, i des d'ací viatgen a multitud de llocs per a oferir els seus concerts. És el període de maduresa musical de Tárrega. Realitza freqüents gires: Perpinyà (França), Cadis (Espanya), Niça (França), Mallorca (Espanya), París, València, ...\nA València coneix una dama que influiria en la seua carrera: Conxa Martinez, rica viuda que el pren davall la seua protecció artística, prestant-li a ell i la seua família una casa en Sant Gervasi (Barcelona). Allí és on Tárrega es dedica a la composició de la majoria de les seues més famoses obres mestres. De retorn d'un viatge per Granada escriu a Màlaga el trèmolo "Recuerdos de la Alhambra", i estant a Algèria li arriba la inspiració per a compondre "Danza Mora". Allí coneix el compositor Saint-Saens i més tard, a Sevilla, escriu la majoria dels seus "Estudis", com el titulat "Adelita". Va dedicar al seu benvolgut amic i compositor Tomás Bretón la bella composició "Capricho Árabe". No obstant, Tárrega no se sentia satisfet amb el so que estava obtenint de la seua guitarra i, als 50 anys, en 1902, decidix jugar-se el seu propi prestigi i comença a tallar les seues ungles a poc a poc fins a fer-les quasi desaparèixer davall la pell dels dits, que s'endurix fins a obtenir eixe dolç so característic de la seua escola.\nContinua els seus grans concerts: Bilbao a Espanya, Gènova, Milà, Florència, Nàpols i Roma a Itàlia. En este país demostra la seua incomparable mestria, tal com reflectixen les cròniques, fent multitud d'amics i admiradors. Però inclús la fama no pot canviar la personalitat de Tárrega. Home sensible i afectuós, continua obrint les portes de sa casa tots els seus amics sense tindre en compte la seua condició social. Tárrega era una persona tímida que preferia els concerts d'ambient familiar, amb un reduït nombre d'assistents, als grans teatres.\nEsta forma de ser li va fer gastar la majoria dels diners que havia guanyat, fins al punt que el seu germà Vicente va ser qui va ajudar a eixir avant a la família donant classes de guitarra als alumnes de Tárrega quan el mestre es trobava de gira. Però la sort no està del costat de Tárrega i al gener de 1906 una hemiplegia deixa paralítica la mitat esquerra del seu cos. La recuperació va ser lenta i penosa. La llarga malaltia va buidar les arques familiars, i els seus molts amics van demostrar que ho eren tornant-li els favors que els havia fet Tárrega en temps millors.\nAixí, organitzen una sèrie de concerts bimensuals, les "Audicions Tárrega", en les que els seus amics pagaven al mestre per les seues interpretacions. Tárrega es recupera i inicia novament les seues gires. A l'Octubre de 1908 sent nostàlgia i torna a Castelló. D'ací es desplaça a Novelda en 1909, tornant a València, Cullera i Alcoi per a oferir alguns concerts. A Picanya compon les seues últimes obres, "Endecha" i "Oremus", datades el 2 de desembre.\nEl següent dia 3 de desembre se sent malament i torna a Barcelona, romanent en sa casa del carrer València fins al 15 de desembre de 1909 de bon matí, quan es produeix la seua mort.\nObtingut de «http://vilapedia.wikis.cc/w/index.php?title=Tárrega_Eixea,_Francisco&oldid=5071»\nDarrera modificació de la pàgina: 6 nov 2012 a les 00:28.


Kazunori Yamauchi: "No sabem el límit del realisme als videojocs"\nInspiració "Per crear jocs has de pensar com és la vida humana, com és la mort, i com pots fer que la primera sigui millor" Reivindicació "Els videojocs són com les altres disciplines culturals"\nÀLEX GUTIÉRREZ M. 01/07/2012 00:00\n260x366 Kazunori Yamauchi ha visitat la fira Gamelab, que ha premiat la seva trajectòria. / MANOLO GARCÍA Kazunori Yamauchi ha visitat la fira Gamelab, que ha premiat la seva trajectòria. / MANOLO GARCÍA\nAmb més de 65 milions de còpies venudes de les seves diferents versions, Gran turismo és un dels videojocs més exitosos de la història. El ganxo principal d'aquesta saga, creada pel japonès Kazunori Yamauchi, és el realisme: els circuits estan reproduïts fins al mínim detall i els cotxes són rèpliques virtuals de models comercials, amb els seus vicis i virtuts. Volkswagen ha fitxat aquest expilot com a assessor i alguns models de vehicles japonesos han arribat al mercat dels Estats Units després d'haver-se fet populars gràcies al joc.\nQuin és el secret perquè el joc sigui tan realista?\nEl més important és conèixer la realitat. Els que treballem a Gran turismo estem la major part del temps en contacte amb el món real . A diferència d'altres estudis de videojocs, passem molts mesos fora de l'oficina, filmant els circuits del món, estudiant els cotxes... Després discutim col·lectivament quines peces poden servir i quina tecnologia pot ajudar a aconseguir aquest realisme.\nHavent competit com a pilot, què hi troba a faltar, malgrat tot?\nEn la conducció de competició real hi ha un factor que ho canvia tot: al següent segon podries estar mort i, per tant, l'experiència és molt diferent. El segon factor és que, en una cursa, tots els cotxes estan connectats entre si per fils invisibles. És una gran comunicació no verbal entre pilots, a una velocitat i una intensitat impressionants. A banda de ser una experiència tremendament física, es tracta d'un enorme procés de gestió de la informació a temps real. És un gegantí Tetris que completes a velocitat de vertigen.\n¿I es podrà cobrir mai, aquesta distància fins al màxim realisme?\nLa indústria té uns 30 o 40 anys d'història, només. Encara està en evolució. Encara no sabem quin és el límit del realisme en els videojocs, perquè encara no hem tocat sostre.\n¿Els mòbils i els seus jocs low cost són una amenaça per als videojocs de gran producció com Gran turismo ?\nNo ho són. És lògic que la gent vulgui poder jugar a qualsevol lloc, ja sigui amb un mòbil o una tauleta. Abans, hi havia la limitació d'haver de jugar a casa, amb les consoles. Però aquest canvi ens sembla inevitable i, per tant, el que hem de fer és adaptar-nos. Fa vint anys, a la cúspide hi havia els jocs dels salons recreatius. Deu anys després, la piràmide es va remoure tota i PlayStation va prendre l'hegemonia. Avui la manté, però ha vist com en segon lloc hi ha els smartphones i les tauletes i, a la base, Facebook i les xarxes socials.\nQuè espera de la PlayStation 4, quan es fabriqui?\nLa innovació de les consoles és important perquè fa que la dels jocs avanci en paral·lel. Una nova generació de consoles hauria de permetre una experiència encara més vivencial a l'hora de jugar. I més intensa.\nQuè li aporta ser creador de vi deojocs?\nSento que puc ajudar les persones a ser més felices. Per crear jocs has de pensar com és la vida humana, com és la mort, i com pots fer que la primera sigui millor. I si sents que pots aportar alguna cosa, és gratificant. Els videojocs són com les altres disciplines culturals, en aquest sentit. En tot cas, jo em sento com un ocell que reposa sobre les espatlles dels grans creadors de videojocs clàssics. Sóc un simple continuador d'aquells gurus que van obrir el camp per a tots.


Institut d´Estudis Nobiliaris Catalans\nLa “Fundación de Casas Históricas y Singulares” és una organització sense ànim de lucre, d'àmbit nacional. L'objectiu principal de la “Fundación de Casas Históricas y Singulares” és propagar el coneixement i manteniment d'edificis d'interès cultural, acompanyats en molts casos de jardins, parcs i espais naturals d'igual valor històric i ecològic, especialment d'aquells que estan en mans privades, així com dels béns immobles que contenen i que formen amb ells una unitat cultural.\nA la web de Castells de Lleida, se li ofereix un ampli ventall de serveis que, mitjançant la web es poden contractar: allotjament i estades en cases de turisme rural, activitats diverses, visites i activitats a castells medievals i compra de productes artesanals.\nTambé ofereix informació sobre diferents projectes que portem a terme per a la gestió productiva del patrimoni: castells, masies, cases, convents,...\nL'Arxiu Nacional de Catalunya recupera tota aquella altra documentació que, d'acord amb la legislació, té una especial rellevància per al coneixement de la nostra història nacional.\nEl MNAC comprèn totes les arts (escultura, pintura, arts de l’objecte, dibuixos, gravats, cartells, col·lecció de numismàtica i col·lecció de fotografia) i té la missió d’explicar un discurs global de l’art català, des del romànic fins a mitjan segle XX.\nEl Museu d'Història de Catalunya té per objecte exposar i difondre la història de Catalunya com a patrimoni col•lectiu, conservar els objectes que s'hi relacionen i enfortir la identificació dels ciutadans amb la història nacional. En compliment de les seves finalitats, el Museu d'Història de Catalunya s'articula com a museu narratiu, amb les funcions següents:\n- Acollir i conservar objectes relatius a la història de Catalunya com a suport de la narració històrica.\n- Promoure i organitzar activitats de difusió i promoció de la història de Catalunya i cooperar en la seva divulgació i estudi.\nRevista d'informació general: cultura, societat, moda, literatura, art, salut, cooperació, dones, etc.\nEl Patronat de Turisme de la Diputació de Lleida és un ens de promoció turística creat l'any 1989 per a la gestió de l'oferta turística de les comarques lleidatanes: una terra privilegiada i amable per gaudir tot l'any d'una gran varietat d'esports, d'una cultura singular, d'una gastronomia autòctona i d'un turisme rural, l'hostatgeria més autèntica de la nostra terra.\nAquesta web vol donar a conèixer tot el patrimoni de castells. Es pretén mostrar totes les fortificacions, tant les que conserven restes importants com les que només tenen evidència històrica. En aquesta web es troba per comarques, la història i descripció de cada element fortificat, acompanyat de fotos i amb referències al municipi on es troba ubicat i a altres llocs visitables de l'entorn.\nEls Amics de l’Art Romànic del Bages és una entitat cultural, dedicada a l’estudi i a la divulgació de l’Art Romànic, amb una especial atenció al de les terres de parla catalana.


Copa Catalunya F.: L’Hospitalet castiga la irregularitat del CBF Cerdanyola i el Granollers manté al Sant Nicolau sense cap victòria | Basket Valles\nCategoría | Copa Catalunya F, Destacado\nCopa Catalunya F.: L’Hospitalet castiga la irregularitat del CBF Cerdanyola i el Granollers manté al Sant Nicolau sense cap victòria\nCreado 12 octubre 2015. Tags: cb granollers, CBF Cerdanyola, CE Sant Nicolau, Copa Catalunya femenina, joventut hospitalet\nLa Jornada 4 de Copa Catalunya femenina es va saldar amb 2/2 derrotes pels equips vallesans, mentres que la JET va aplaçar el seu partit a casa davant el Grup Barna pel 21 d’Octubre.\nEl Sant Nicolau va perdre a pista del Granollers per 57-45 i segueix sense saber guanyar en la seva estrena a la categoria, sent cuer en solitari amb 0-4 de balanç. A més, la derrota va arribar davant un rival també acabat d’ascendir, i que a priori podria ser rival directe en la lluita per la permanència.\nEl CBF Cerdanyola es va veure sorprès per un CEJ L’Hospitalet que va assaltar el Guiera deixant el Cerdanyola sense arguments i demostrant perquè ja va ser capaç de guanyar a pista de la JET en la jornada 2. Un equip molt jove que està convertint-se en la revelació de la categoria per mèrits propis.\nL'Hospitalet va jugar a gran nivell i va endur-se el triomf a la pista del CBF Cerdanyola.\nCBF CERDANYOLA 61 – CEJ L’HOSPITALET 66\nEl CEJ L’Hospitalet va tornar a donar una campanada, aquest cop a la pista del Cerdanyola, al que va causar-li molts problemes fins al punt de derrotar-lo. Les de L’Hospitalet, guiades per unaespectacular Mora (18 punts), van plantejar molts problemes ja durant el 1r temps, amb 30-30 al descans i una situació que ja feia pensar al Cerdanyola en la gran dificultat per guanyar el partit. El joc vallesà no va millorar després del descans, tot al contrari. L’Hospitalet va ofegar l’atac del Cerdanyola (el millor de la lliga en punts per partit), i va deixar a les locals en només 8 punts en tot el quart. Es va arribar al darrer quart amb 38-48 i un +10 que donava molta confiança a les visitants. El Cerdanyola va millorar el seu atac i llavors sí que va estar encertat (23 punts en 10 minuts), pero ja era massa tard, perquè defensivament li van faltar arguments i L’Hospitalet va ser capaç d’anotar en moments clau per evitar la remuntada de les de Cerdanyola. Per part local, només Cynthia Molina (14 punts, 10 rebots) i Marta Arbizu (14 punts i 9 rebots) sobre tot, i els 16 punts de Carla Pérez, van ser els millors arguements pero insuficents. El joc col.lectiu visitant va ser el que va decidir, tant en pilotes perdudes del Cerdanyola (7 recuperades per 16 perdudes), com en la defensa d’un Hospi que va deixar al Cerdanyola en un pèssim 31% d’encert en tirs de 2, apart de 15 tirs lliures fallats. Massa fets en contra del Cerdanyola per optar a la victòria. Les de Pili Bilbao son ara 3eres, amb 2-2 de balanç, buscant una millor regularitat. En la propera jornada, SESE – CBF Cerdanyola.\nCB GRANOLLERS 57 – CE SANT NICOLAU 45\nUn fatídic últim quart, amb 18-5 de parcial pel Granollers, va derrotar al Sant Nicolau.\nEl Club Esportiu Sant Nicolau va iniciar el partit a Granollers, un rival directe, amb molt d’encert ofensiu i fent una bona tasca defensiva que li va permetre agafar les primeres avantatges en el marcador (10-19 min 10). En el segon període van canviar les tornes, les de Granollers molt més agressives en defensa i aprofitant una bona mobilitat de pilota en atac, van anar retallant les diferències. Tot i així al descans el marcador seguia favorable a les vallesanes (26-29) amb una gran Aina Verge (19 punts i 13 rebots). A la represa, el partit es va igualar, intercanvi de cistelles i alternances en el marcador d’un i altre equip. Partit que va entrar en una fase més emocionant que no pas vistosa, degut a les errades en el joc dels dos equips. Al final del tercer període s’arribava amb un 39-40 favorable al Sant Nicolau. Al darrer quart les sabadellenques van sortir molt descentrades, amb atacs amb manca d’inspiració i amb moltes imprecisions que, conjuntament amb les badades defensives, permetien al Granollers anotar amb molta facilitat gràcies a un dur parcial de 18-5 i allunyar-se així en el marcador per acabar sentenciant en un final de partit plàcid (57-45 final). En la propera jornada, Sant Nicolau – Barça CBS, on les de Sabadell reben la visita del líder (invicte) com a últimes classificades amb 0-4 de balanç.


Jordi Sànchez nega divisió entre socis de govern: "Hi ha accents diferents" La República\nJordi Sànchez nega divisió entre socis de govern: “Hi ha accents diferents”\nEl secretari general de Junts assegura que el seu partit serà “lleial” a l’acord de legislatura amb ERC i la CUP\nPla mitjà del secretari general de JxCat, Jordi Sánchez, el 21 de juliol del 2021 (horitzotnal)\nEl secretari general de JxCat, Jordi Sànchez, nega que hi hagi divisió dins del Govern sobre com encarar la taula de diàleg de la setmana que ve. “Hi ha accents diferents que posen voluntat en avançar de manera coordinada per guanyar el dret a l’autodeterminació”, ha afegit. En declaracions a la premsa després de la tradicional ofrena a Rafael Casanova, Sànchez ha dit que Junts és “escèptica” perquè veuen actituds que no els agraden per part del govern espanyol. Tot i així, ha dit que el seu partit serà a la taula per donar “força” al país. En aquest sentit, ha garantit que Junts serà “lleial” en mantenir l’acord de legislatura amb ERC i la CUP. “L’independentisme no queda debilitat per parlar alt i clar”, ha conclòs.\nSànchez ha remarcat que Junts anirà a la taula de diàleg de la setmana que ve però amb una actitud “expectant” per tal “d’aixecar acte de la voluntat del govern espanyol”. I és que, segons el secretari general de JxCat, el govern espanyol no compleix, no té paraula i, per tant, se’n pot esperar “poca cosa”. I com a exemple ha dit que l’executiu de Pedro Sánchez no ha estat capaç de mantenir l’acord per invertir 1.700 MEUR a l’aeroport del Prat.\nDavant d’aquesta situació, Sànchez ha conclòs que “només la força d’un país mobilitzat i la capacitat de ser al carrer permetrà guanyar la possibilitat de ser una nació”. Amb motiu de la Diada, el dirigent de Junts ha fet una crida a la ciutadania a mobilitzar-se ja que en “moments difícils” és quan s’ha de sortir al carrer per dir que no renunciem al dret a ser nació”.


Lluis Quilez, director de cinema\nDirector de cinema. Guanyador del Trofeu Torretes de Curtmetratges amb l'obra "Yanindara"\n- Podries explicar l'origen de la idea de "Yanindara" i com sorgeix el guió?\nLa primera vegada que vaig veure un campament de gitanos de l'est, acampats amb les seves caravanes i furgonetes, va ser fa 6 anys. Per aquell temps, estava treballant en el meu primer curtmetratge com a director i al voltant d'una fàbrica abandonada situada als afores de Barcelona, on estàvem rodant, hi havia un campament de gitanos emigrats de Romania. Cada dia, abans de començar a rodar, passava entre les caravanes i podia sentir com parlaven en una llengua incomprensible per a mi, veure com es aseaban al mig del carrer o fins i tot com preparaven el menjar. Ni la meva presència ni la de cap altre transeünt semblava importar i de cap manera podia alterar el que succeïa dins de la bombolla en la que ells vivien. Una bombolla que avui podia estar acampada a Barcelona, demà a París o passat a Lisboa.\nMentre es va allargar la postproducció del meu primer curtmetratge vaig buscar una feina que em permetés tenir les jornades de dia lliures i que només em ocupés el torn de tarda nit. Vaig entrar a treballar en un videoclub. Allà, cada tarda, rebia la visita d'uns "petits invasors" dels que ja havia estat alertat pels meus companys d'altres torns: un grup de quatre nens gitanos d'entre 5 i 12 anys. Tres nens i una nena encarregada de tenir cura d'un nadó de mesos. Al principi, el seu principal objectiu es basava en entrar, "agafar" algun dels productes que teníem en venda (principalment llaminadures, llaunes de refrescos, patates fregides ...) i sortir corrent. Aquest tipus de petits furts mai es denuncien i era impossible aturar des de la part de darrere del taulell, estant sol a la botiga. No recordo què va ser, però de sobte els nens van preferir deixar de robar i quedar-se a mirar una de les pel · lícules que jo posava a la pantalla d'darrere del taulell, per passar entretingut les hores mortes. Tot i les limitades possibilitats de comunicació que hi havia entre nosaltres, ja que ells només sabien unes paraules d'espanyol, va començar a crear-se un vincle i fins a un cert companyerisme entre ells i jo. Ells em demanaven pel · lícules i jo les hi posava a canvi que no robessin. Aquest era el tracte. Al cap d'uns mesos, vaig deixar aquest treball i vaig deixar de veure aquests nens i aquí va acabar el meu contacte amb els romanesos d'ètnia gitana. Encara conservo el dibuix que em van fer el dia que els vaig dir que me n'anava.\nSis anys més tard, vaig decidir recuperar una idea que sempre m'havia rondat pel cap per a un nou curtmetratge. La idea consistia en una nena adolescent que té un do, una cosa que la fa especial, diferent, única però que en adonar-se que això la esclavitza decideix sacrificar. També parla, d'alguna manera, de la de la pèrdua d'allò màgic que tots tenim quan som nens i que s'esvaeix en entrar en el món dels adults. I finalment, que la tan anhelada llibertat de vegades només és una gàbia una mica més gran que la que hem fugit.\nSobre aquest punt de partida vam començar a treballar amb el meu guionista. De seguida ens vam adonar que tot i el component màgic / fantàstic de la història volíem abordar des del to d'un drama realista. Va ser llavors quan va aparèixer la idea que ens permetia combinar ambdós elements. Enmarcaríamos la història en un campament gitano. Un campament de gitanos de l'est. Nòmades que avui són aquí i demà pot estar acampats a qualsevol altra ciutat. La cultura gitana segueix sent a dia d'avui desconeguda i críptica per a la majoria de nosaltres. Podia ser interessant ensenyar la història que s'amaga darrere d'una de les nenes que demanen almoina al metro amb un nadó en braços. Donar la volta a aquest concepte i entrar dins de la seva bombolla.\nSempre és curiós i impredictible com s'alineen les idees durant el procés d'escriptura. Però un cop presa aquesta decisió tota la resta va sortir només. Les peces van encaixar de forma automàtica.\n- Vas dir que el càsting (i la persona que et va portar) va ser una de les claus importants. D'on sacasteis a tots els actors? Com va ser el càsting? Pots parlar una mica més d'aquest aspecte.\nDesprés sincronitzar una sèrie de factors conjunturals (sempre el finançament d'un projecte, i més d'un curtmetratge, acaba sent una suma de casualitats) i amb el suport d'uns productors que van apostar, des del coratge i l'amor, per la puresa de l'art cinematogràfic, per una pel · lícula de màxim risc, ens vam posar en marxa a la realització d'aquest curtmetratge. Allò que durant un temps només són paraules sobre unes fulles de paper s'ha de convertir en realitat, s'ha de materialitzar perquè es pugui dur a terme la traducció en imatges de la pel · lícula. Partint de la base que aquesta història només tenia sentit si reuníem un elenc de protagonistes i figurants que fossin gitanos romanesos, comencem el procés de recerca / càsting dels protagonistes. Havíem de trobar dos adolescents gitanos romanesos d'entre 13 i 15 anys. El primer pas va ser accedir als nuclis de gitanos romanesos de la ciutat de Barcelona i rodalies. Gràcies a l'ajuda de diversos estaments públics i l'àrdua tasca de Jordi Herreros, el director de producció, trobem els soterranis on vivien amuntegades, amb unes condicions de vida duríssimes, 30 persones en poc més de 60 metres quadrats. A poc a poc ens vam anar guanyant la confiança del nucli gitano romanès i van deixar de veure'ns com a uns extraterrestres que els proposaven abandonar la mendicitat i els furts durant uns dies per enrolar a fer una pel · lícula. El procediment era senzill, primer els preníem fotografies un a un, a casa, ja que era impensable treure'ls del seu entorn per realitzar un procés de càsting convencional. Com em vaig encarregar personalment d'aquest procés, si algú resultava especialment interessant intentava fer la xerrada, comunicar per tal de poder descobrir una mica més de la seva personalitat.\nEn un racó estava ella. Callada i tímida esperant el seu torn. Per descomptat vaig pensar que tenia alguna cosa especial. Només va ser una intuïció. Funciona així com un petit "flechazo". Van passar les setmanes i vam tornar a aquest soterrani per preguntar per aquesta noia. Tenia 15 anys i vivia amb la família del seu "marit". Estaven casats des de feia 3 anys.\nEns fem uns quants nois i noies a la localització que havíem triat per "muntar" el campament gitano que seria el decorat principal de la pel · lícula. Aquí els vaig fer una senzilla prova de càmera per veure com reaccionaven en ser filmats. Com sempre passa, veure aquestes proves en pantalla gran una vegada positivades al laboratori va ser revelador i vaig acabar de constatar l'enorme força que tenien Camèlia i Bulgar. La meva primera intuïció havia estat la correcta en aquest cas. Aquesta nena tenia la màgia en els ulls. Ells serien Yanindara i Jahvè.\n- Creus que algun dels "actors" té futur?\nSincerament ho veig difícil és molt difícil canviar l'ordre de les coses per a ells. Van viure aquests dies com una aventura màgica i van donar el millor que tenien dins per la pel · lícula. Alguns d'ells, com ara la la nena que té un potencial evident si es treballés amb ella i es la polís, però una dona gitana ho té molt difícil per poder sortir-se del camí marcat per a ella.\n- Treballar amb gent sense cap experiència com ells va ser fàcil?\nDesprés d'haver escollit els protagonistes i mesura que ens aproximàvem al rodatge, vaig començar a treballar amb ells. Aconseguim un local per poder assajar prop de casa i cada tarda quedava amb ells per explicar-los la història i fer un simple teatret així com altres exercicis bàsics d'interpretació perquè prenguessin consciència d'ells mateix i del personatge que havien de interpretar. Guardo un bon record d'aquests dies i crec que aquí rau la base d'aquesta pel · lícula. Després, en el rodatge, no hi ha massa temps per provar coses o descobrir nous camins, així que tot el que hagis aconseguit obtenir dels teus actors en els assajos previs (sobretot en aquest cas en el que no són actors) va ser determinant per aconseguir la tan anhelada veritat. Encara recordo els dies en què començàvem tard a assajar perquè la policia havia detingut a algun dels dos nois durant el matí i el haver d'anar a la comissaria per esperar que els deixessin sortir i llevármelos directament al local d'assaig. Davant aquesta situació et planteges, més que mai, quin sentit té fer cinema, i quines són les coses realment importants de la vida.\nUn dilluns començàvem a rodar. Era diumenge a la tarda els vaig anar a buscar a casa. En lloc d'anar a assajar com de costum, me'ls vaig portar al cinema. Vam anar a un gran centre comercial a veure la pel · lícula guanyadora de l'Oscar d'aquest any. Era la primera vegada en la seva vida que entraven en una sala de cinema. Els va encantar l'experiència i, d'alguna manera, crec que van acabar d'entendre que d'això anava el que anàvem a fer els propers dies.\n- Suposo que estàs content amb l'impacte de "Yanindara". Quin recorregut més creus que pot tenir el projecte?\nDe moment està funcionant bé en festivals. Crec que no és un curt fàcil per al públic per la seva durada, per l'idioma (gitano romaní) i per la duresa del final, però tot i això està sent premiat i això sempre és motiu d'alegria. Crec que la història és universal i per això arriba. Espero que segueixi la bona ratxa durant els mesos que encara li queda al circuit nacional i internacional.\n- Pots explicar alguna anècdota o algun moment curiós del rodatge?\nVa ser complicat rodar les escenes amb el gatet, treballar amb animals sempre és difícil. A part d'això les coses van ser més fàcils del que podríem haver pensat. L'escena en la qual els dos joves fan l'amor va costar bastant i vaig haver de tornar a repetir un altre dia ja que no estava satisfet amb el material rodat. Així que un dia després d'acabar amb la fotografia principal em vaig anar al camp amb un equip super reduït, en pla cinema de guerrilla a rodar aquests plans. Els nens en un ambient d'intimitat i sense la pressió de tenir a tot un equip de rodatge pendents complir i em van donar el que esperava d'ells.\n- Finalment, preguntar també pel Festimatge i què et sembla. Si vas tenir temps de veure alguna exposició de fotografia, què et va semblar?\nLi tinc un especial afecte al Festimatge. Ja havia estat al festival 3 anys enrere amb la meva anterior curt AVATAR que també va guanyar. El tracte amb l'organització és excel · lent i aconsegueixen crear un clima de familiaritat i companyonia entre participants i el poble de calella que crec que és molt valuós. Espero que el festival segueixi treballant en aquesta direcció per molt temps ja que pot esdevenir un festival de referència a Catalunya.


Stark Hostel Belgrade Sèrbia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 2.651 allotjaments a Belgrade.\nKaradjordjeva 91, Savski Venac, Belgrade, Sèrbia, 11000 - Veure al mapa\nMés informació sobre Stark Hostel\nConvenientment situat a Belgrade, Stark Hostel és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Stark Hostel asseguren una estada plaentera als seus clients. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Stark Hostel és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Belgrade.


Liberal.cat — La virtut de la llibertat\n— La virtut de la llibertat dissabte, 5 maig 2012\nTaxing wages-OECD Paris 1999\nFa unes setmanes França anunciava que apujaria l’IVA i reduiria les cotitzacions socials en un intent d’aconseguir una devaluació fiscal. En un dels seus articles, el Xavier Sala Martín, feia aquesta explicació de la devaluació fiscal: “una reducció de les cotitzacions laborals compensada amb una pujada de l’ IVA. Al reduir les cotitzacions socials s’abarateixen els costos NOMÉS de les empreses espanyoles… i l’augment de l’ IVA encareix les importacions sense encarir les exportacions… En aquest sentit, la mesura pot contribuir a generar una demanda pels productes espanyols (que no existeix al mercat interior) i pot ajudar a treure Espanya de la crisi.”. El lema sembla ser “si la demanda interior no ens treu de la crisi que ho faci la demanda exterior!”.\nMolt sovint tendim a pensar sobre els impostos com quelcom fix, inamovible i només revisable a l’alça, doncs tinc notícies, no ho és! D’ençà que el discurs independentista ha anat adoptant arguments de caire econòmic he sentit, malauradament, moltes propostes d’increment de la despesa i molt poques de reducció dels impostos, amb els diners de l’espoli fiscal. El cas més simptomàtic és el de les pensions, que augmentarien 2.500 euros per jubilat i any perquè Catalunya genera més volum de cotitzacions socials per jubilat que Espanya. La pregunta que em faig, i que m’agradaria que es fes més gent, és: “I si destinéssim una part d’aquests diners a abaixar les cotitzacions socials?”. Com ja hem vist, una rebaixa de les cotitzacions socials fa que les teves exportacions siguin més competitives i pot ser allò que faci que la demanda exterior t’impulsi ben lluny de l’estancament i la recessió.\nSi de l’espoli en pensions que patim en destinéssim el 85% a rebaixar les cotitzacions, el 10% a augmentar les pensions i el 5% a crear un fons de reserva aconseguiríem: 1- Fer caure les cotitzacions que paguen els treballadors catalans un 25%, fet que provocaria que els salaris nets de la gent pugessin i que el cost impositiu de llogar un treballador català fos dels més baixos d’Europa (32,8%), només superats pel Regne Unit (32%)! I de la nit al dia les empreses catalanes serien un 18% més competitives, amb tots els efectes de creixement de les exportacions, del PIB i de reducció de l’atur que aquest això comporta; 2- Augmentar les pensions 250 euros anuals, millorant la situació dels pensionistes; i 3- Crear un fons de reserva que garantís el pagament de les pensions futures.\nÉs veritat que un augment de les pensions d’aquesta magnitud estaria molt bé (sobretot pels pensionistes), però és molt important que ens mirem totes les cares de la moneda. Volem una economia moderna, dinàmica i competitiva o una economia rica però anquilosada i feixuga? Aquesta serà una de les moltes preguntes a les quals haurem de fer front, tenint sempre present, que les nostres decisions seran els nostres encerts, perquè només en la llibertat trobarem la virtut.


Porcions per a Pelegrins - Setmana 37 - Recaiguda i Restauració\nTRENTENA SETENA SETMANA\n«Ell restaura la meva ànima.»\nPerò dolç és descobrir,\nSi els núvols la visió m'han enfosquit,\nQue quan s'esvaeixen, etern Amant,\nCom sempre, resplendeixes per a mi.\nGuarda doncs la meva ànima, Jesús,\nProp sempre, en Tu fixada;\nI si vagarejo, ensenya'm\nAviat de nou a Tu acollir-me.\nLa fidelitat habitual en jutjar la carn en les coses petites és el secret per a no caure.\nÉs una tasca molt desagradable arribar a conèixer-nos a nosaltres mateixos, però summament útil. Pere és garbellat, i ha d'aprendre que aquesta confiança que té en ell mateix és l'ocasió mateixa de la seva caiguda. … Al final, el Senyor no solament restaura la seva ànima, sinó que fa d'ell un canal de benedicció per a d'altres. Quan coneixeu la vostra absoluta incapacitat, llavors podeu anar i podeu ajudar a uns altres. «Pastura les meves ovelles», diu el Senyor a Pere.\nLa humilitat davant els homes és sovint la millor prova de restauració davant Déu.\nSuposem que la meva ànima està fora de comunió, llavors el cor natural diu: haig de corregir la causa d'això abans de poder tornar a Crist. Però Ell és misericordiós; i sabent això, la manera és tornar a Ell immediatament, tal com som, i després humiliar-nos profundament davant d'Ell. És solament en Ell i de part d'Ell que trobarem allò que restaurarà les nostres ànimes.\nPer quedar veritablement restaurat, el cristià ha de reconèixer el punt en el qual va tenir lloc l'allunyament en el qual l'ànima va abandonar la comunió amb Déu i va buscar la seva pròpia voluntat. … La comunió amb Déu no queda totalment restablerta, el jo i la seva voluntat no queden realment trencats, mentre que el cristià no hagi arribat al punt en el qual el seu cor va començar a perdre la seva sensibilitat espiritual, perquè és la presència de Déu que ens dóna a sentir-ho.\nLa diligència en allò que s'ha de fer és cosa totalment correcta, però no deixis que això s'interposi entre la teva ànima i Déu. Si no tens una relació ben estreta amb Ell, i això de forma creixent, cerca la raó, i espera en Ell, perquè Ell dóna més gràcia.\nSi la tristesa s'interposa entre les nostres ànimes i Déu de manera que produeixi desconfiança, és pecat. … Ell pot restaurar-nos, tant de l'aflicció com de les nostres ofenses. … El psalmista no diu: haig de restaurar la meva ànima, i després acudir a Déu, sinó, «Ell restaura la meva ànima».\nQuantes vegades l'absència de Déu fa que sigui reconeguda la Seva vàlua, quan la Seva presència no havia estat apreciada!\nEl relliscós pendent del pecat és sovint recorregut amb passos accelerats, perquè el primer pecat tendeix a afeblir en l'ànima l'autoritat i el poder de l'única cosa que pot impedir arribar a cometre pecats més i més greus—és a dir, la paraula de Déu, així com la consciència de la Seva presència, que imparteix a la paraula tot el seu poder pràctic sobre nosaltres.\nÉs d'absoluta importància que la vida interior es mantingui fins a l'altura de la nostra activitat externa, o estem prop d'alguna caiguda espiritual.\nÉs sorprenent el que les persones poden creure quan són deixades a elles mateixes, sense ser guardades per Déu, quan el poder de l'enemic es fa present. Parlem de sentit comú, de raó (i són coses molt precioses), però la història ens diu que únicament Déu ens dóna o ens preserva ambdues coses.


08 de maig, 2020\nSón moltes les persones que utilitzen o bé ulleres o bé lents de contacte. Però des que la Covid-19 ens envolta, tots els usuaris d’una o altra ajuda òptica estan patint les conseqüències.\nComencem per les lents de contacte\nAra mateix les institucions sanitàries ens recomanen la importància de la neteja de les mans i de sobretot no tocar-se la cara. I què fem quan ens fiquem o traiem les lentilles? Inevitablement ens toquem la cara. Segons un recent estudi d’una universitat australiana, ens toquem la cara una mitjana de 23 cops cada hora. Però ara no és el moment de tocar-se el nas, les galtes o qualsevol part de la cara que estigui a prop del nas o de la boca. Tot pel simple fet que la Covid-19 es contagia pel nas i per la boca. Així doncs, en la mesura de l’evitable, mentre el virus estigui present en el nostre dia a dia, millor ficar-se ulleres i mirar de tocar-se la cara el menys possible.\nLlavors les ulleres protegeixen contra la Covid-19?\nNo es pot dir que ofereixin una protecció segura i efectiva, però sí que poden servir de pantalla o de fre. Quan el virus està en suspensió en l'aire, el primer que es trobarà abans d'entrar en contacte amb els nostres ulls seran els vidres. Per tant, serviran de protecció i el més probable és que, si t'has de contagiar, ho facis a través de la teva boca o del nas abans que pels teus ulls.\nÉs cert que el coronavirus es pot agafar també pels ulls?\nTeòricament és possible però encara no hi ha proves reals. Per tant, de moment, la millor arma continua sent la prevenció.\nEl que sí se sap ja és que aquest tipus de coronavirus causa conjuntivitis, aquesta patologia visual tan molesta que, a més, té l'inconvenient que és contagiosa per contacte també. Per això tot el sector sanitari no es cansa de repetir sempre el mateix missatge: fer una bona i constant higiene de mans per tal de frenar el contagi.\nPerò les ulleres amb la mascareta se m’entelen. Què faig?\nAquesta és una pregunta molt recurrent a Google des que l’ús de mascareta és obligatori.\nPer als usuaris d'ulleres és una situació realment incòmoda. L'ús de mascareta requereix tapar-se completament el nas, però això provoca que amb la respiració, les lents de les ulleres s'entelin i dificultin en un nivell alt la visió. Al principi l’anècdota pot fer gracia però ben aviat passa a ser incòmode i dificulta la realització d’accions banals i quotidianes.\nLes ulleres s'entelen amb els canvis de temperatura i sol succeir en els mesos més gèlids, quan passem d'una zona més freda i entrem en un local amb la temperatura més alta. L'aire carregat de vapor calent entra en contacte amb les lents.\nPerò hi ha tres trucs per evitar aquesta situació, en la mesura del possible:\nPer evitar que s'entelin els vidres, les ulleres han d'anar sempre per sobre de la mascareta. Així que posa't aquesta última primer i després et poses les ulleres.\nPer millorar aquest efecte, s'ha de doblegar la part superior de la mascareta cap a dins (només un quart).\nUna altra alternativa és col·locar un mocador de paper doblegat dins de la mascareta, col·locat sobre el nas.\nAquests tres trucs funcionen principalment amb les mascaretes flexibles ja que poden doblegar-se. Amb models més rígids pot no funcionar.\nA més, aquests trucs també son vàlids per a totes les persones que amb el bon temps surten al carrer amb ulleres de sol. I és que també és important recordar que quan sortim a comprar no hem d'oblidar de protegir també els nostres ulls de la radiació UV.\nSi utilitzes ulleres diàriament, es recomana desinfectar periòdicament tota la estructura, és a dir, els vidres i també la muntura.\nTambé es recomana intentar utilitzar les lents de contacte el mínim de temps possible. En aquest cas si haguessis de fer-les servir pel motiu que sigui, en la mesura del possible, es recomana fer servir les diàries (les d’un sol ús). Per què són la millor opció? Perquè la manipulació és menor (un cop al posar-les i una altra vegada al treure-les) i no requereixen cap manipulació de res més perquè no cal emprar líquids de manteniment ni de neteja.\nSi s'utilitzen lents de contacte mensuals o de llarga durada, és important rentar-se sempre bé les mans tant per a la col·locació com per a l'extracció. És molt recomanable a més canviar el portalents sempre que es canviï de lents de contacte.\nFotografies: Vallmedic Vision


Cercant la Terra 2.0\nHi ha altres éssers vius a l'univers? Quant trigarem a trobar altres planetes com el nostre? Com sabrem si estan habitats? En aquesta xerrada es farà un repàs dels mètodes que ens permeten descobrir exoplanetes i es descriuran les darreres troballes més espectaculars. També es presentaran les noves missions espacials i projectes, amb especial èmfasi en l'instrument Carmenes, que han de permetre continuar amb aquesta gran revolució científica per arribar a descobrir planetes semblants a la nostra Terra, les Terres 2.0. Hi participen Ignasi Ribas, investigador de l'Institut de Ciències de l'Espai (IEEC-CISC) i director de l'Observatori Astronòmic del Montsec (IEEC).


Confinament saludable | Clínica Sardenya\nInici Blog Confinament saludable\nJa fa més d’una setmana que hem passat de fer vida normal a una situació totalment excepcional. Hem de conviure nit i dia amb les mateixes persones o hem de treballar d’una manera diferent de la que estem acostumats.\nÉs una situació d’incertesa que pot generar por, angoixa i tristesa en moltes persones. Són sentiments normals però cal evitar que desemboquin en malestar i pèrdua de control.\nEls nens no acaben d’entendre la situació, igual que els adults. Per això és important ser sincers amb la situació, explicant com ens sentim i quina mena de dubtes tenim. Això farà que ens puguem connectar millor amb els infants i que ells també s’expressin lliurement.\nA l’estar-se a casa el factor clau és l’organització del dia a dia en l’àmbit familiar i mantenir ritmes i horaris que mantinguin l’equilibri psicosocial. Algunes de les propostes o idees que volem transmetre són les següents:\n1. Mantenir rutines\nNo cal ser tan estrictes en els horaris però si posar unes pautes i evitar el caos. Convé aixecar-se a la mateixa hora, menjar com sempre i en els horaris habituals igual que dutxar-se i que es vesteixin com si haguessin de sortir. Tenir una estona dedicada a l’esport i a feines més escolars.\n2. Fer-los partícips de les tasques de la llar\nÉs un bon moment perquè els nens col·laborin en les tasques de la llar, transmetent el missatge de què si ells ens ajuden, tota la convivència anirà millor. “Necessitem la teva ajuda i agrairem que entre tots parem la taula…”\nInclourem jocs tradicionals de taula (memory, domino, monopoly, oca…), jocs de construccions, joc de pistes amagades per la casa, puzzles, fer treballs manuals, llegir llibres, circuit de caniques… Tot això es pot combinar amb estones de descans veient la televisió, tauletes, portàtils… Suggerim pactar un temps limitat d’ús, similar al que poden tenir al cap de setmana.\n4. Utilitzar aplicacions i llocs web de valor educatiu\nHem seleccionat un seguit d’aplicacions que us poden donar idees per treballar diferents aspectes o simplement perquè els vostres fills se socialitzin. Accediu aquí\n5. Avorrir-se és positiu.\nAvorrir-se significa aprendre a gestionar el temps, admetre els espais buits, adquirir paciència i maduresa i sobretot, és el moment per fomentar la creativitat.


A continuació us detallem els resultats de la jornada 2 del Campionat de Catalunya amb pilota lenta, disputat el cap de setmana passat pel nostre Club Frontenis Abrera. La parella 2, que juga a segona categoria ha vençut per 1-2 a la parella de Cerdanyola, al frontó de Les Pedritxes, de Matadepera. Oscar Martinez i Diego Rey s'han imposat per 10-15 en el primer set, han cedit el segon 15-14 i s'han tornat a imposar en el tercer i definitiu set de desempat, per 2-10.\nLa parella 1, ha jugat a la pista de Les Roquetes de Vilanova. La parella de cuarta divisió formada avui per Raul Gonzalez i Isidre Ricart s'ha imposat a la parella local per 2 sets a 0, amb parcials de 15-3 i 15-4.\nLa propera setmana, la parella 2 jugarà a Abrera, on des de les 10:00 del matí es jugaran 4 partits. Un de segona, que enfrontarà la Parella nostra contra Bac de Roda. Tambe es jugarà un de primera, Bac de Roda 4 - Pelotari Santa Coloma A i dos partits de tercera Cerdanyola - CN Terrassa i Sant Martí - Bac de Roda.\nLa parella 1, per la seva banda, jugarà al fronto de La Maurina de Terrassa, contra el CN Terrassa A.\nAbrera Gimnàstic Club\nPrimera fase Via Olímpica a Manresa:\nDestacar la 3a posició de la Nicole García a v05 i la 10a posició de la Sara Lazo a vo2.


Perill, referèndum! - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nxavier domènech 22.01.2020 | 23:57\nEls ocupants de l'aparell de l'Estat tenen por als ciutadans. Parlen en el seu nom, afirmen que treballen per ells, els atribueixen la legitimació de les institucions, però al mateix temps actuen com si només ells tinguessin dret a prendre decisions pel bé de tothom. És una barreja de paternalisme i autoritarisme que ajunta els interessos dels qui volen continuar remenant cireres i els qui s'atribueixen la condició d'elit sàvia en contraposició de la massa inculta i tradicionalment «ingovernable». La regulació dels referèndums és una mostra eloqüent d'aquesta visió que Pedro Sánchez no té cap ganes de modificar, ans al contrari: retornar al Codi Penal el delicte de referèndum il·legal s'apunta com un contingut del paquet que també inclouria suavitzar el delicte de sedició per escurçar la durada de la pena als condemnats del Procés. Aquesta és la proposta: sortiran abans en llibertat, però si compleixen l'«ho tornarem a fer» la garrotada serà més inclement encara.\nEls malfiats pares de la Constitució la van fer molt restrictiva amb els referèndums, ja que s'hi atribueix en exclusiva al Govern la capacitat de convocar-los i d'autoritzar que siguin convocats per altres administracions. Segons el literal de la llei suprema, si un ajuntament vol posar a consulta amb urnes la mena d'arbres que han de fer ombra a una nova avinguda, ha de demanar permís al Consell de Ministres. Naturalment, no és per un cas d'aquesta mena que s'ha adoptat un model tan tancat, sinó per impedir que es contradiguin les decisions dels governants. Els defensors de la restricció solen posar els impostos com a exemple: afirmen que no n'hi hauria cap si els sotmetessin a referèndum. La tesi pressuposa l'infantilisme de la ciutadania, a la qual es considera incapaç d'entendre la relació entre la fiscalitat i els serveis públics, quan aquesta comprensió és del tot possible si la informació és transparent i entenedora –un requisit menys habitual del què caldria.\nNo costa endevinar que el retorn del referèndum no autoritzat a la categoria delictiva s'adreça a espantar els partidaris que els ciutadans de Catalunya –o d'Euskadi, o d'on sigui– mostrin a les urnes la seva adhesió o rebuig al projecte d'un Estat independent. Els titulars de l'Estat es passen el dia recordant la sobirania indivisible del conjunt del poble espa-nyol, però desconfien que l'argument sigui prou fort per negar conseqüències al resultat d'una consulta territorial.


El Sindicat d’Infermeria SATSE Catalunya ha posat de relleu la necessitat d’una normativa comú a tot el sector concertat (SISCAT) que obligui a les empreses a reconèixer el temps que infermeria dedica, un cop finalitzada la seva jornada, a passar informació sobre els pacients als professionals del proper torn. El Sindicat ha calculat que a finals d’aquest any 2019, les infermeres d’hospital del SISCAT, hauran invertit 3.960 minuts en fer aquest canvi de torn, el que significa 66 hores de feina no reconeguda.\n“Si fem el sumatori, resulta impactant. Estem regalant-li a l’empresa vuit dies sencers, ja que no és un fet puntual sinó que és una pràctica diària i necessària per a mantenir la continuïtat assistencial dels pacients” explica la representant de SATSE a la xarxa concertada SISCAT, Xesca Martín. La infermera recalca que el solapament de torns és l’única forma de donar una seguretat assistencial ja que “no treballem amb màquines, sinó amb persones malaltes”.\nUn estudi pendent\nDes del Sindicat es reconeix que el nou pacte signat amb la Patronal, el II Conveni Col·lectiu SISCAT, inclou la promesa de realitzar un estudi sobre aquest temps de solapament. “Està bé fer un estudi, però sobretot és imprescindible que hi hagi un compromís de regulació sobre el solapament a tot el sector” afirma la responsable de SATSE al SISCAT. Segons Martín, “qualsevol que conegui mínimament la feina d’infermeria veu que als serveis on es treballa per torns és imprescindible dedicar un temps de comunicació entre els que marxen i els que entren”. La delegada afirma que les empreses “saben que els professionals sanitaris posem la seguretat del pacient per endavant de qualsevol cosa i d’això se’n aprofiten”.\nLa proposta de SATSE Catalunya és simple, demanen que sigui obligatori a totes les empreses sanitàries de Catalunya que els torns d’infermeria es solapin. “Cal que les empreses tinguin aquesta obligació en negre sobre blanc, i que els nostres horaris s’adaptin a aquest solapament de torns” explica Martín. La delegada fa una crida a la ciutadania demanant el seu suport ja que “només cal pensar en el què voldríem per nosaltres mateixos si estiguéssim ingressats a un hospital. Crec que tothom preferiria tenir la certesa de que la infermera que tot just entra per la porta ha estat informada de tot allò que necessita per a poder donar-nos una assistència de qualitat”. La responsable de SATSE al SISCAT recorda que “si la infermera dedica temps a rebre la informació prèvia sobre els pacients que tindrà al seu càrrec, la seva resposta pot ser ràpida i immediata des del minut zero del seu torn”.


entre telers: Els barris de Sant Pere i Santa Caterina (primera part)\nEl barri de Barcelona on encara es conserva la fàbrica de cintes i passamaneria d e la família Santonja, correspon al que actualment s'anomena com a barri de sant Pere. Aquest barri, conjuntament amb el que es coneix com de Santa Caterina, se situa a la part Oriental de la Ciutat Vella de Barcelona, entre els carrers Trafalgar, el passeig Lluís Companys i el carrer del Rec. Ambdós barris deuen el seu nom a dos de les més importants institucions religioses de la Barcelona medieval. Una - Sant Pere de les Puelles- era un monestir benedictí femení fundat el segle X i que originà a partir del segle XII una vilanova amb la urbanització de les seves terres (carrers de Sant Pere més Alt, Sant Pere mes baix i Sant Pere Mitjà). L’altra institució, el convent dominic de santa Caterina, fou un dels més importants conjunts religiosos gòtics de la ciutat .\nImatge del plànol extreta de la pàgina web de l'Ajuntament de Barcelona\nQuan els membre de la família Santonja hi arribaren a les darreries del segle XVIII eren barris alhora nobiliaris i d’artesans. Sovintejaven els palaus gòtics i casals com els dels carrers Mercaders i riera de sant Joan -desapareguts arran de l’obertura de la via Laietana a inici del segle XX-, o els barrocs i neoclàssics de Sant Pere més Alt (palau dels marquesos d’Alòs) i Sant Pere més Baix ( palau dels Dou reconvertit avui en l’escola Cervantes).\nAquests barris en estar creuats per una de les vies de sortida de la ciutat romana cap el Nord- la via francisca, actuals carrers de la Bòria, Corders i Carders - desenvoluparen, també, activitats assistencials i d’acollida de viatgers amb hostals ( el de la bona Sort ) i capelles (Marcús, Verge de l’Ajuda) que encara hi resten.\nLa funció artesana –present avui en el nom de molts dels seus carrers- s’inicià a l’edat mitjana gràcies a l’aigua del Rec Comtal, i dels molins de les basses de sant Pere arran del qual s’agrupaven els que adobaven la pell (carrer Blanqueria, Assaonadors) o treballaven la llana (Carders), i la seda. Les cases artesanes que aplegaven alhora habitatge i producció omplien bona part dels seus carrers, al costat de les cases gremials com la dels Galoners (desapareguda), o la dels Blanquers i la dels Velers ( Col•legi de l’Art Major de la Seda), que s’han mantingut en peu.\nImatge procedent de l'Encyclopedie de Diderot i d'Alembert on es veu el procés d'ordir la seda.\nA partir del segle XVIII, la fabricació d’indianes havia iniciat una important transformació del barri amb la construcció de grans edificis manufacturers capaços de poder aplegar un bon nombre de treballadors, de capgirar el sistema gremial amb la transformació de les cases artesanes en cases de veïns i d’introduir- al costat de la llana i la seda- .una nova matèria prima com era el cotó. L'edifici que posteriorment allotjà la fàbrica dels Santonja té aquest origina de fàbrica d'indianes i fou originàriament bastit per Pau Canals el 1776.\nEls germans Santonja arribats a Barcelona des d’Oristà a finals de la dècada de 1760 i començament de la de 1770, serien protagonistes d’aquesta transformació; a finals del segle XVIII instal•laren obrador i botiga, primer al carrer Ripoll i després al de la Tapineria com a galoners i cintaires de seda i perxers, passant el 1847 al d’Argenteria 28-30.\nUn dels germans, Francesc Santonja comprà l’any 1858 la fàbrica d’indianes que fou de la famíla Canals-Canet del carrer Cortinas,6 cantonada Volta de Jueus i Portal Nou, 29, amb l’objectiu de transformar els seus obradors en una fàbrica de cintes de cotó i seda. Es tractava d’una nau de planta baixa i pis que l’any 1875 fou ampliada aixecant-li més pisos i adquirint aleshores la fesomia externa que avui encara té.\nFrancesc Caballé. VECLUS\nMercè Tatjer Mir. Universitat de Barcelona\n▼ d’octubre 2012 (16)\nDocument del 1602\nDues generacions de pubilles i la guerra dels sega...\nRecerca de cal Ferrer\nL'arribada a Oristà\nEl molí del Solà de la Vall d'Oristà\nEl Molí del Solà actualment\nAquesta vegada us mostrem un document que creiem m...\nEls barris de Sant Pere i Santa Caterina (primera ...\nEls barris de Sant Pere i Santa Caterina (segona p...\nEls barris de Sant Pere i Santa Caterina (tercera ...\nElena Santonja, la primera en arribar a Barcelona


Thalia Hotel Illa de Creta Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nEl. Venizelou 176, Khersónissos, Illa de Creta, Grècia, 70014 - Veure al mapa\n"Amazing stuff in there ,very kind and friendly. Great locati..."\nMés informació sobre Thalia Hotel\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Illa de Creta, Thalia Hotel és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nThalia Hotel també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Illa de Creta. Els clients de l'hotel poden gaudir de recepció 24 hores, transport hotel/aeroport, servei de cangur, habitació familiar, lloguer de cotxes.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara servei de despertador, balcó/terrassa, telèfon, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen centre esportiu, camp de golf (a 3 km), piscina exterior, massatge estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Thalia Hotel.


Ràdio Balaguer - L'associació Dóna Pas torna a organitzar el Mercat del Vell a Balaguer. El\nL'associació Dóna Pas torna a organitzar el Mercat del Vell a Balaguer. El\nAquest any l'Associació Dóna Pas torna a organitzar el Mercat del Vell a Balaguer gràcies a la bona acollida que ha tingut aquest anys i amb la voluntat de consolidar encara més el mercat i l'experiencia, organitza la vuitena edició del Mercat del Vell. La data de realització aquest any serà el pròxim dia 6 d’abril de 10h a 20h al Passeig de l'Estació de Balaguer.\nEl Mercat del Vell és una iniciativa de l'associació de dones "Dóna Pas", que pretén oferir un espai de venta d'articles de segona mà o d'objectes "usats" a particulars i entitats amb al finalitat de contribuir a:\n-Donar una alternativa d'increment d'ingressos a les famílies que ho vulguin.\n-Mostrar una forma de mercat ecològica, solidària i sostenible.\n-Donar a conèixer la participació social i comunitària com a eina pel desenvolupament de la societat.\nLes inscripcions tenen un preu de 5€ per cada parada/taula amb un espai entre 3 metres i el període d’inscripció és del 14 de març al 3 d’abril.\nPoden fer-ho a través de la web. www.donapas.balaguerentitats.com, on podran consultar totes les característiques i la reglamentació del mercat, així com la butlleta d’inscripció i els passos a seguir. Aquesta s’haurà de portar presencialment en horari matins de dilluns a divendres de 10.30 a 14 h a l’Oficina Jove del Consell Comarcal, situada al Casal la Pallavacara de Balaguer, telèfon 973447570.\nCom en edicions anteriors, durant tot el dia el Sindicat Popular de Venedors Ambulants de Barcelona, serà al mercat amb la seva col.lecció de Roba de la Mar Top Manta, que ha creat amb l’objecte de millorar les condicions de vida dels manters i de seguir amb la lluita contra el racisme i la persecució que viuen.


Endogàmia Virtual: Apocalíptics o integrats?\nEndogàmia Virtual: integradíssims!\nM'encantaria veure un primer pla de les cares del públic\nblondie, a la imatge aèria es veia quatre freaks que aplaudien i la resta semblaven restar tot quiets. El realitzador ja es deuria preocupar de no fer cap primer pla. Els que aplaudeixen després de l'actuació se'ls veu un pèl desencaixats.\n8:00 am, em llevo i em trobo això. Vostè, senyor Pansete, mereix una santa hòstia al crani o un monument... estic tant colapsat després del vídeo que no sabria dir-li...\nEspero tota la setmana que arribi dissabte per descansar, tenir un dia tranquil... i hem trobo això. Gràcies Pansete per arruïnar-me el cap de setmana.\nPD: A qui odio més? als cantants? al "director" d'orquestra? al senyor que saluda la càmera al final de la cançó? al Pansete? al món en general?\nSou males persones.\nsergi, potser és al so gutural de les veus dels senyors cantors...\nPer fi! Després de molts anys fent el tonto, a la fi la opera torna a ser l'espectacle vulgar per a públic no entrenat en la música clàssica que havia estat en un inici.\nDocument històric, si senyor!\nYes, Maese: AIXÒ era l'òpera, pur espectacle de masses. Qualsevol ciutadà tirant a pobre dels voltants de la Viena del segle XVIII havia escoltat més música que ara en diem "culta" que tota la jovenalla de Cornellà del XXI junta.\nHome, hi havia formes i formes d'apropar l'òpera a les masses, vease Caballé + Mercury, però... va, m'heu convençut. Ara bé, si resulta que l'òpera és això, puc dir que m'agrada encara menys del què m'agradava abans.\nPosats a recuperar l'esperit espectacular i de proximitat de l'òpera... per quan una versió del Carol del John Cobra interpretada per la Caballé? Ai, si obrim la caixa de Pandora...


Getting Smarter and Smarter...: Aconsegueixen emmagatzemar llum en fibra òptica: la memòria quàntica és a prop\nAconsegueixen emmagatzemar llum en fibra òptica: la memòria quàntica és a prop\nCientífics del laboratori Kastler Brossel, a París, han assolit una fita notable en el camí cap a la creació de dispositius de memòria completament òptics. Es tracta de la primera vegada que aconsegueixen aturar llum i després deixar-la anar dins d'un cable de fibra òptica.\nEl mètode no és molt diferent al d'anteriors ocasions en què s'ha aconseguit alentir o aturar completament un flux de llum només que, en aquest cas, el sistema es basa en fibra òptica i això obre la porta al fet que es desenvolupi comercialment. El que han fet el professor Julien Laurat i el seu equip de la Universitat Pierre et Marie Curie ha estat crear un dispositiu en el qual el cable de fibra s'allarga fins a aconseguir un diàmetre de 400 nanòmetres. Aquesta és la mesura adequada perquè els fotons interactuïn amb un núvol d'àtoms de cesi refredats mitjançant làser.\nEn arribar a aquesta secció del cable, la llum s'atura i la informació passa al núvol d'uns 2.000 àtoms que l'envolta mitjançant superposició quàntica. En alliberar el torrent de llum, aquesta recupera la informació que tenia i torna a viatjar pel cable com si res. Mitjançant aquest procediment batejat com Transparència electromagnèticament induïda han aconseguit detenir la llum cinc microsegons. Si se l'hagués deixat continuar, la llum hagués recorregut al voltant d'un quilòmetre.\nTot i que el fet d'emmagatzemar llum sona ja de per si increïble, el veritablement important d'aquest descobriment és que obre la porta al desenvolupament de dispositius de memòria quàntica. Només cal congelar un pols d'un sol fotó per crear l'inici d'una memòria compatible amb ordinadors quàntics. En paraules de Baptiste Gouraud, un dels autors de l'estudi:\n“El treball proporciona una demostració pràctica d'un sistema de memòria de llum basat en fibra. Hem estat capaços d'aturar la llum i deixar-la anar a voluntat. Fins ara, les demostracions prèvies d'aquest procediment es realitzaven entre àtoms lliures en l'espai, no en un suport amb una ona de freqüència compatible amb el de les actuals xarxes”.\nEl resultat d'aquest descobriment s'ha publicat a la revista Physical Review Letters. A partir d'aquí ja és una qüestió de fer el dispositiu més complex i més petit, res que la indústria no sigui capaç d'aconseguir.\nPublicat per Estabanell Energia a 9:57\nEtiquetes de comentaris: Fibra òptica, llum


Mesures de suport per a l'impuls de projectes de transformació digital - Unió Patronal Metal·lúrgica\nUnió Patronal Metal·lúrgica / Actualitat / Mesures de suport per a l’impuls de projectes de transformació digital\nMesures de suport per a l’impuls de projectes de transformació digital\nDes de la UPM, seguim amb les iniciatives per reactivar el nostre sector i ser els vostres millors aliats. En aquest cas, t’oferim acompanyar-te en la transformació digital i en la implementació de nous models de negoci davant la situació provocada per la Covid-19 a cost zero.\n– Disseny i acompanyament en la millora o creació del web corporatiu i site ecommerce B2C per ampliar l’àmbit de comercialització i incrementar la facturació de comerç digital de l’empresa o autònom participant.\n– Atenció als clients de manera virtual amb una agenda online per gestionar les cites virtuals o presencials amb els clients i un sistema de vídeo conferències per atendre als clients de forma virtual.\n– Utilització de les xarxes socials com a eina de relació amb els clients, per enfortir la marca (branding) i generar engagement amb els clients objectiu (target group).\nMETODOLOGIA DE SERVEI\nL’acompanyament consistirà en l’assessorament personalitzat així com una formació específica per part d’un equip tècnic especialitzat. El procés d’acompanyament s’estructurarà en cinc fases:\nFASE 1: Diagnosi de la situació empresarial i comercial actual i radiografia del comerç. Obtenir una radiografia de l’estat actual del comerç participant així com del sector concret en que actua.\nFASE 2: Introducció a l’ e-commerce, a la interacció virtual amb el client i a les xarxes socials. Adquirir els coneixements necessaris per implementar el projecte a partir de formació especialitzada.\nFASE 3: Definició del Pla de Màrqueting digital. Identificar les eines e-commerce i virtuals i les de xarxes socials en les que l’empresa es promocionarà.\nFASE 4: Implementació de les eines e-commerce i virtuals. Disposar d’un site corporatiu i d’una eina d’e-commerce que sigui operativa i pugui mantenir-se sense la necessitat de suport extern un cop finalitzat el projecte.\nFASE 5: Implementació de xarxes socials com a eina de relació amb el client. Desenvolupar el pla d’acció de comunicació digital\nREQUISITS PER OBTENIR AQUEST SERVEI\nPer rebre l’acompanyament, les empreses o persones treballadores autònomes interessades hauran de complir els següents requisits: Tenir un màxim de 10 persones treballadores. Disposar d’equips informàtics i connexió a Internet, així com de coneixements informàtics a nivell d’usuari/ària per part de la persona o equip que participarà en el programa.\nSOL·LICITUD DEL SERVEI, T’INTERESSA?\nPots sol·licitar el servei enviant-nos un email a: info@upm.org amb l’assumpte SUBVENCIONS MICROEMPRESES/AUTONOMS\nAquesta acció està subvencionada pel Consorci per a la Formació Contínua de Catalunya


Pares permissius: on està el límit? | Consumer\nPares permissius: on està el límit?\nEls psicòlegs aconsellen que els pares eduquin als seus fills i filles amb autoritat, però marcant uns límits raonables\nEl 40% dels pares assegura sentir-se desbordat pels problemes dels seus fills i filles. Els resulta difícil educar-los i, en alguns casos, la por de repetir el model autoritari en el qual van ser criats deriva en un excés de permissivitat. Com a conseqüència, durant l’adolescència són freqüents els problemes de disciplina, però no és fàcil començar a imposar regles a aquesta edat tan difícil. Els nens han de tenir uns límits o pautes que els marquin el camí que han de seguir, sense ofegar-los en un món d’imposicions, tal com asseguren els psicòlegs i educadors. Per a això, els pares i mares han d’establir aquestes normes de manera raonada, adaptar-les a cada edat i ser fermes en les seves decisions. Si no es té un projecte clar, és més fàcil claudicar.\nAutoritarisme versus permissivitat\nEl 15% dels pares i mares no estan satisfets amb l’educació dels seus fills: creuen que aquests es mostren “poques vegades o mai” tal com van voler educar-los. Aquesta és una de les conclusions de l’informe ‘Comunicació i conflictes entre fills i pares’, editat per la Fundació d’Ajuda contra la Drogoaddicció (FAD) en 2003, que ja llavors plasmava la dificultat d’alguns progenitors per a entendre i educar als seus fills, especialment quan són adolescents. Segons l’estudi, els pares se situen entre l’ideal -el 97% creï bastant o molt important mantenir unes bones relacions familiars- i el real -gairebé un 40% diu sentir-se desbordat pels problemes amb els seus fills a vegades o amb freqüència i un 16%, amb freqüència o sempre-. La professora Àngels Geis, de la Facultat de Psicologia de la Universitat Ramón Llull, a Barcelona, considera que “no està bé generalitzar”, encara que reconeix un “canvi de prioritats en alguns pares, que posen el seu temps per davant del temps que dediquen als fills”. “Hi ha moltes famílies que es preocupen molt per l’educació dels seus fills i que ho estan fent molt bé, però unes altres treballen tantes hores fora de casa que, quan estan en ella, solen trobar-se molt cansades i no tenen humor per a educar als seus fills”, explica.\nEn aquest segon grup, Geis inclou als pares que han deixat d’educar o ho fan d’una manera menys constant. Són famílies que no segueixen el compàs dels fills, “sinó que obliguen a aquests a anar darrere de la família com puguin”, i que deleguen en cuidadors, avis o altres referents la responsabilitat d’educar. “El resultat d’aquesta pràctica són nens i nenes amb molts referents al llarg de la seva vida, cadascun d’ells amb unes pautes diferents a l’hora d’imposar els seus límits, la qual cosa els porta a fer-se un embolic i acabar fent el que els dóna la gana”, afirma la professora. Respecte a la possible autoritat o permissivitat d’un i un altre model, precisa que les famílies “saben més o menys que l’autoritat injustificada no té sentit”, encara que lamenta que “en alguns casos s’hagi passat a l’altre extrem, a dir que els nens tenen llibertat i saben decidir, i a no posar-los límits, perquè quan no hi ha límits és quan la relació va malament”. “Es distingeixen tres reaccions: els pares que se surten del model d’autoritat i deixen als nens que facin el que els doni la gana, els que saben que cal marcar límits però no saben com i els que volen marcar límits, però acaben reproduint els patrons antics, per la qual cosa estan insatisfets”, aclareix.\nNo hi ha regles fixes per a totes les famílies, cadascuna és diferent, però la clau està a trobar el punt intermedi entre autoritarisme -diferent d’autoritat- i permissivitat.No hi ha regles fixes per a totes les famílies, cadascuna és diferent, però la clau està a trobar el punt intermedi entre autoritarisme -diferent d’autoritat- i permissivitat Cal tenir clar que no es pot tractar a un nen com un adult petit, però que tampoc se li demostra més amor quan se li concedeixen tots els capritxos. En aquest sentit, Amparo Novo, membre de la Federació Espanyola de Sociologia i professora de la Universitat d’Oviedo, assegura que “l’autoritat no s’expressa a través de la imposició” i defensa la “negociació” basada en la comprensió mútua de valors, actituds i models de comportament”. “La família és susceptible de transmetre models de comportament que vagin des d’un excés de permissivitat a un excés d’autoritat, encara que tots dos extrems no són per a res desitjables en la formació d’identitat dels nens. Per això, ha d’evitar-se tant una conformitat excessiva, com prioritzar una relació basada en conductes excessivament punitives”, aconsella. Quan els pares cedeixen contínuament davant els fills, aquests no solen interioritzar el significat de frustració i desconeixen com enfrontar-se als problemes. Per contra, quan s’imposen massa regles, es corre el risc que els fills creixin insegurs i amb una personalitat dependent.\nVes a la pàgina següent: Establir un marc de referència »\nhijos-ca límites-ca niños-ca padres-ca permisividad-ca


Ajuntament de Malgrat de Mar/El llibre-homenatge a Xesco Boix, es presenta a Malgrat aquest divendres\nEl llibre-homenatge a Xesco Boix, es presenta a Malgrat aquest divendres\n"Xesco Boix. Història de la nostra història" de Lluís M. Panyella i Maria Josep Hernández es presentarà a Malgrat aquest divendres 8 de maig. Aquest llibre és un homenatge a Xesco Boix (1946-1984), introductor del folk song i pioner de l'animació per la mainada a Catalunya, en el 25è aniversari de la seva mort. La presentació tindrà lloc a les 20 h a la Biblioteca La Cooperativa.\n>
 Entre els entrevistats hi ha:Jaume Arnella, Raimon, Pete Seeger, Jordi Roura (Ara va de Bo), Núria Ventura, Eduard Estivill, Montse Domènech, Els Cinc Dits d'una mà (Àngel Daban, Noè Rivas, Toni Giménez i Lluís M. Panyella), Tortell Poltrona, Pilarin Bayés, Fina Rifà, el president Jordi Pujol, Marina Rossell, Miquel Pujadó, Mn. Miquel Raventós, Joan Vilamala (Esquirols), l'historiador Josep Maria Solé i Sabaté, el folklorista castellà Joaquin Díaz... fins a 40 testimonis.\n>
 El llibre conté també un CD inèdit: una carta sonora de Xesco Boix, amb cançons i reflexions, i el pròleg és a càrrec del doctor Eduard Estivill. Aquest treball va ser presentat el 15 d'abril a la sala d'actes del Col·legi de Periodistes a Barcelona.\n>
 Els autors del llibre són els pinedencs Lluís M. Panyella -cantant animador, ex-membre del grup "Cinc Dits d'Una Mà" junt amb Xesco Boix- i la periodista i també cantant-animadora, Maria-Josep Hernàndez. Tots dos són els components del grup d'animació infantil La Bicicleta\n>
Per a més informació: Llibre Xesco Boix\nEl llibre-homenatge a Xesco Boix


Set ducs moren en vuit anys a l'autovia entre Calonge i Santa Cristina d'Aro - Diari de Girona\nSet ducs moren en vuit anys a l'autovia entre Calonge i Santa Cristina d'Aro\nL'associació ecologista Grup de Natura Sterna reclama una pantalla opaca o d'arbres\npau llosa 21.02.2019 | 21:21\nL'associació ecologista Grup de Natura Sterna va denunciar dimecres la mort d'un altre duc a l'autovia C-31 de Calonge. L'entitat té comptabilitzats la mort de set aus de la mateixa espècie amb vuit anys a l'autovia entre Calonge i Santa Cristina d'Aro.\nSegons alerta l'associació, les àrees més crítiques són la baixada del radar de Calonge a la C-31 (als quilòmetres 312, 318, 319 i 310) i a la sortida de Santa Cristina d'Aro a la C-65 (als quilòmetres 4 i 5). En aquest sentit, van presentar un informe al Departament de Territori i Sostenibilitat on es demanava que s'apliquessin mesures com la de posar pantalles opaques al costat de la via en aquests punts.\n«Si no s'apliquen mesures pot ser que s'acabi produint una extinció local d'aquesta espècie al sud de la Costa Brava», alerta el president de Grup de Natura Sterna, Jaume Ramot. Des del 1999, l'entitat és l'encarregada de fer el cens de la població de ducs adults, a més, del marcatge i anellament dels polls joves per estudiar-ne la dispersió. En aquests moments, Natura Sterna té comptabilitzades unes 26 parelles al territori.\nLa mort del mascle de duc de dimecres pot provocar la mort de més animals, alerta Ramot. «Aquesta època coincideix que és de criança i prop del mascle mort hi ha la femella amb les cries que ara sense el pare probablement acabaran morint de gana». Tal com recull l'informe de l'associació, les causes més comunes de mortalitat de ducs a aquesta zona són les col·lisions a les carreteres i l'enrampamanet a les línies elèctriques.\nL'entitat baix-empordanesa Grup de Natura Sterna reclama l'aplicació de les mesures contemplades a l'informe que va enviar l'associació al Departament de Territori i Sostenibilitat el 2018 per mitigar la mortalitat d'aus al llarg del traçat de l'autovia C-31 i la C-65 entre Calonge i Santa Cristina d'Aro. Entre les quals hi ha la de posar una pantalla que pot ser natural amb arbres o d'un altre material opac per obligar als ocells a aixecar el vol en aquesta zona.\nPrimera reunió en 12 anys per decidir el futur Radio Liberty .\nTerritori millorarà carreteres a Girona, Vidreres i Bianya.\nTerritori revisarà les urbanitzacions pendents a la Costa Brava per aturar-les.


El taller de mosaic - Residència Les Hortènsies (Alella) - FSFA\nEl taller de mosaic\nT´agrada… pots fer-me un encàrrec.\nCada dijous a la tarda, al taller de la residència Les Hortènsies, fem el taller de Mosaic.\nLa tècnica de mosaic es remunta a l’època dels romans, i a Catalunya està molt arrelada amb el trencadís de Gaudi i les formes orgàniques del modernisme.\nPrimer preparem el taller, protegim les taules amb papers i plàstics, ens posem la bata i agafem el material que es troba disposat en ordre damunt d’una taula. Les rajoles, la talladora, les peces ja preparades, les coles, els cubells per l’aigua, les esponges, espàtules, recipients i massilles… Reciclem rajoles que ja no serveixen els donem un nou ús i una nova vida.\nAgafem el suport on encolarem les peces, un test o una fusta, anem encolant amb ordre amb el pinzell, combinant colors fins a cobrir tota la superfície. Cada un al seu ritme, amb la seva personalitat s’esforça per realitzar la tasca.\nQuan les rajoletes ja són seques aleshores la propera sessió quan tot sigui ben sec hem de preparar la massilla per omplir les juntes. Quan el treball està acabat en regalem un a la família i els següents els posem a la venda. Potser aquest any en tornem a vendre molts, com l’any passat, a la fira d’artesania de l’estiu.\nAquest any tenim treballs nous apart dels testos gran i petits, hem fet penjadors, estalvia tovalles,…\nA l’hora d’acabar cada un recull els seu treball i el seu espai, posem les bates en una bossa i fins la setmana vinent.\n4 Abril, 2019 /0 Comentaris/by fsfa\nhttps://fundaciosfda.cat/wp-content/uploads/2019/04/taller-mosaic-les-hortensies-1.png 1067 800 fsfa https://fundaciosfda.cat/wp-content/uploads/2017/06/LOGO_FUNDACIO_HOME.png fsfa2019-04-04 19:49:012019-04-04 20:00:08El taller de mosaic\nLa coral de Les Hortènsies\nBerenars d'estiu al Montseny\nFormació en la gestió de la prevenció a l’empresa “Fake news” de salut a les xarxes


'Morir d’esperança’, Sant’Egidio amb els refugiats - Arquebisbat de Barcelona\n‘Morir d’esperança’, Sant’Egidio amb els refugiats\nLa Basílica dels Sants Màrtirs Just i Pastor de Barcelona s’omple per la vetlla de pregària pels migrants\nEn una basílica atapeïda d’homes i dones de molts països del món, molts d’ells refugiats, al costat d’aquells que els han salvat i acollit, han ressonat els noms d’aquells que, al contrari, no van aconseguir travessar el mar. “Yasmine, Khaled, Christian, Blondine… ” no van arribar. El Mediterrani ha estat un lloc de pau i diàleg en molts moments de la història, però a ells els ha robat la vida.\n“Morir d’esperança”, és la vetlla de pregària que organitza cada any la Comunitat de Sant’Egidio a la Basílica dels Sants Màrtirs Just i Pastor de Barcelona; juntament amb moltes associacions que treballen cada dia per donar un futur a aquells que arriben al nostre continent; Fundació Bayt-al-Thaqafa, Justícia i Pau, Caritas Diocesana, Federación Filipina Kalipi, Fundació Migra Studium, delegació de Pastoral Social. Aquesta pregària que partint de la Basílica de Santa Maria in Trastevere a Roma es fa en diverses ciutats d’Europa ha recordat les més de 36.000 víctimes dels viatges per mar cap a Europa des del 1998 fins avui. Ha estat una celebració emocionant i molt concorreguda.\nTragèdies al mar\nEntre els immigrants, que actualment ja estan en un avançat procés d’integració; n’hi havia molts que havien arribat feia pocs dies en pasteres i també altres que havien estat acollits per Sant’Egidio. Gabriel, un jove camerunès de 18 anys; va travessar el desert fins arribar a Tànger des d’on va travessar l’estret de Gibraltar amb una pastera. Va recordar algun dels seus companys; que van morir en la travessia i afegia “és la primera vegada des que he arribat a Europa que m’he sentit veritablement igual amb tothom: una veritable família humana”.\nPassy, un camerunès que va perdre el seu millor amic en la travessia pel mar, deia: “aquesta pregària m’ha tocat”. Les tragèdies al mar sembla que no s’aturen. L’any 2017 hi va haver 3.129 víctimes, amb una mitjana de gairebé 10 morts al dia, mentre que des del gener fins avui, tot i que han disminuït els desembarcaments, han mort 800 persones, sense comptar aquelles que han perdut la vida al desert o a les fronteres que separen els països europeus.\nTots som un ‘nosaltres’\nEn la seva homilia, mossèn Armand Puig, rector de l’Ateneu Universitari Sant Pacià, recordant la paràbola del judici final s’ha demanat; “Es possible viure al marge dels altre? Som aquí perquè som un “nosaltres”, la pregària d’un poble que fa memòria i que coneix la llengua de l’estimació”. I ha afirmat que “és humà qui descobreix la humanitat de l’altre”. La memòria dels que han mort en la Mediterrània rescata les persones de l’oblit. En l’homilia també s’han recordat els “corredors humanitaris”; que per Armand Puig son veritables “autopistes de l’esperança”; perquè de manera legal i segura permeten que les persones refugiades arribin al nostre continent.\nDurant la vetlla es van pronunciar en veu alta alguns dels noms de les persones que han mort al mar durant l’últim any. Alhora, es van encendre espelmes per recordar-les i la basílica es va omplir de cants. Alguns van ser companys de viatge dels que van ser recordats.\n“Morir d’esperança” vol ajudar que no s’oblidin l’esperança i el patiment dels que busquen protecció a Europa; que no ens resignem ni ens acostumem a les tragèdies; i a treballar per un món més humà i més just. Moltes associacions, davant del debat sobre immigració que s’ha obert aquests dies, demanen que es continuïn salvant; acollint i integrant aquells que fugen de la guerra, i també que es tornin a obrir vies legals; ja que només així les nostres societats poden ser més inclusives i, per tant, més segures.


El director territorial de CaixaBank a Catalunya analitza les perspectives i riscos de l'economia global a la Cambra de Comerç de Tortosa - Imagina Ràdio\nEl director territorial de CaixaBank a Catalunya analitza les perspectives i riscos de l’economia global a la Cambra de Comerç de Tortosa\nUna quarentena d’empresaris i empresàries ebrenques han assistit avui al Cafè Cambra organitzat per la Cambra de Comerç de Tortosa amb la participació del director territorial de CaixaBank a Catalunya, Jaume Masana, per debatre sobre les perspectives econòmiques a nivell global i local. L’acte ha estat presidit pel president de la cambra tortosina, Francesc Faiges.\nMasana, que ha presentat la ponència “2020: Crisi o creixement?”, ha confirmat una previsió de creixement de la zona de l’euro en els pròxims anys inferior a la de l’anterior cicle expansiu, i que hi ha factors estructurals com la baixa productivitat, l’envelliment i desajustos en el mercat laboral que limitaran les perspectives econòmiques a mitjà termini.\nCaixaBank posa a disposició de les empreses de les Terres de l’Ebre un centre especialitzat, ubicat a l’Avinguda Generalitat, 65 de Tortosa, que s’ocupa de la gestió integral de les empreses del territori, a les quals ofereix una proposta de valor única i diferenciada.\nCaixaBank es consolida com una entitat de referència per a les empreses amb un model especialitzat que compta amb una xarxa formada per 125 centres CaixaBank Empreses repartits arreu de l’Estat en els quals treballen 1.183 professionals altament especialitzats i en constant formació, amb sòlida reputació en l’assessorament empresarial.\nArticle anteriorDijous es presenta l’Atles Històric i Il·lustrat del Port de Tarragona\nArticle següentArriba la setena edició de la Setmana del Comerç de l’Ampolla


Petición · Perquè Castellar estigui a la mateixa zona tarifària de transport públic de Sabadell! · Change.org\nSom de Castellar ha iniciado esta petición dirigida a Departament de Territori i Sostenibilitat. Generalitat de Catalunya.\nDemanem a la Generalitat el canvi a la zona 2 del sistema tarifari integrat de transport públic\nAquesta modificació suposaria estalvis importants per als usuaris que es traslladen de Castellar a Sabadell fent transbordaments, a Terrassa, Bellatera o Barcelona, i viceversa.\nSol·licitem el canvi de zonificació de Castellar del Vallès dins el sistema tarifari integrat de transport públic. En l’actualitat formem part de la zona tarifària 3C i la petició que fem arribar a la Generalitat és que Castellar és que passi a formar part de la mateixa zona tarifària de Sabadell, és a dir, la 2C.\nEls usuaris del transport públic del municipi estan fortament penalitzats des de sempre per una zonificació tarifària diferenciada de Sabadell, per bé que el municipi forma part de l’àrea d’influència de la capital vallesana.\nCastellar és un municipi de la regió metropolitana de 24.000 habitants que només compta amb transport públic per carretera i es considera un greuge que Castellar no estigui a la mateixa zona que Sabadell, quan aquest és el seu municipi de referència.\nTotes aquestes disfuncionalitats s’han posat de manifest sense obtenir resposta cada vegada que s’ha tingut l’oportunitat, ja sigui en els períodes d’al·legacions dels plans de transports, en reunions i trobades amb l’AMTU, amb l’ATM o amb els serveis tècnics de la conselleria.