Neeskens: “No necessitem més estímuls” | FCBarcelona.cat\nNeeskens: “No necessitem més estímuls”\nJohan Neeskens creu que l’equip està “en una bona situació i amb molta confiança” i ha negat que estiguin sotmesos a una gran pressió. L’objectiu és clar: “Hem de guanyar tots els nostres partits”, ha explicat el tècnic holandès.\nJohan Neeskens ha estat l’encarregat de comparèixer en la roda de premsa prèvia al desplaçament del primer equip a Madrid, on aquest dissabte disputarà el partit de la 26a jornada de Lliga davant l’Atlètic de Madrid. El tècnic blaugrana, conscient de la possibilitat de convertir-se en líders (en cas de derrota del Reial Madrid a casa del Recreativo), ha negat que el Barça necessiti “més estímuls”, ja que, tal com ha explicat: “L’equip està responent molt bé en els últims partits i té molta confiança. Per tant, no necessitem l’estímul del lideratge per buscar un bon resultat a Madrid”.\nNeeskens no creu que el conjunt blaugrana estigui sotmès a una gran pressió: “Teníem més pressió quan estàvem a 9 punts, ja que qualsevol error podia implicar perdre la Lliga”. “Hem de guanyar tots els nostres partits i després ja veurem què fa el rival”, ha recordat.\nPel que fa a la situació actual de l’equip, l’holandès l’ha descrit com a “molt bona”: “Durant aquesta segona volta hem anat recuperant jugadors que havien patit diferents lesions i estem obtenint bons resultats que fan augmentar la motivació dels jugadors.”\n“Un canvi d’escenari”\nSegons ha explicat Johan Neeskens, en els últims dos mesos hi ha hagut un “canvi d’escenari” que ha servit de punt d’inflexió per al Barça: “S’han obtingut bons resultats a la vegada que el rival directe perdia partits. De tota manera, l’equip no ha perdut mai la confiança que la situació podia millorar. La confiança ha estat la principal força de l’equip per tirar endavant i arribar on som ara”.\nTot i ser el quart classificat, l’Atlètic de Madrid només ha guanyat un partit en els sis últims enfrontaments que ha disputat, contra el Racing a El Sardinero (0-2), però Neeskens diu que no per això el Barça es pot confiar: “És cert que estan patint, però la visita d’un equip com el FC Barcelona serà una motivació afegida i de ben segur intentaran guanyar davant de la seva afició”. Per aquest motiu Neeskens considera que la clau és anar al Calderón “molt concentrats”.\nUn atac perillós\nPreguntat sobre la davantera del conjunt d’Aguirre, el tècnic blaugrana ha descrit la parella formada per Forlán i Agüero com a “molt perillosa”, però ha recordat que “el Barça compta amb molt bons jugadors en defensa que saben com frenar els davanters matalassers".\nMés concretament sobre el ‘Kun’ Agüero Neeskens ha dit que li té “un gran respecte, ja que ha fet uns grans partits aquesta temporada”, però ha emfatitzat que ell està molt content de tenir Leo Messi al seu equip.\nEls periodistes han preguntat per la baixa de Touré Yaya, i l’holandès ha explicat que el jugador ivorià ha estat descartat “per precaució”, ja que en els últims dies havia notat unes petites molèsties a l’esquena.\nLa baixa del migcampista africà ha obert el debat sobre el sistema de joc que emprarà Frank Rijkaard en el partit d’aquest dissabte. Neeskens ha estat molt clar respecte a aquesta qüestió: “Hi ha prou jugadors per cobrir la baixa dels altres i, per tant, mentre hi hagi jugadors que puguin fer la feina no canviarem de sistema.”\nNeeskens a la sala de premsa\nEl tècnic holandès ha explicat el motiu de la seva compareixença en lloc de l’habitual de Frank Rijkaard: “Entenc que el míster pugui tenir un descans, ja que compareix cada tres dies en roda de premsa i a mi em sembla bé respondre a les preguntes de la premsa quan ell no la faci.”\nJohan Neeskens també serà l’encarregat de comparèixer davant dels mitjans de comunicació en l’habitual roda de premsa que tindrà lloc a la ciutat on es disputa el partit, en aquest cas, a Madrid. La roda de premsa posterior al partit ja la farà Frank Rijkaard.


L’enologia i l’enoturisme com a punta de llança del turisme sostenible ·\nInici Actualitat L’enologia i l’enoturisme com a punta de llança del turisme sostenible\nL’enologia i l’enoturisme com a punta de llança del turisme sostenible\nJosep Serra (assegut a sobre la taula) va participar a la darrera reunió del Cercle Euram de l'Empordà\nDurant la darrera reunió del Cercle Euram, Josep Serra, l’ enòleg i propietari del celler La Vinyeta va significar que “el turisme d’avui busca natura, espais oberts i experiències” i que la despesa diària d’aquest tipus de turista és d’uns 160€\nL’enologia i l’enoturisme han de ser la punta de llança que permeti atreure un turisme sostenible, i de qualitat a l’Alt Empordà. En els darrers anys, els cellers que formen la Denominació d’Origen Empordà han fet una passa endavant amb la producció de vins de gran qualitat (com ho demostren els nombrosos reconeixements que han rebut tant a nivell nacional com internacional), i molts d’ells han decidit apostar per un nou model de turisme mitjançant l’enoturisme.\nUn dels pioners a la comarca va ser el Celler La Vinyeta, de Mollet de Peralada, que des dels seus inicis va veure clar que aquest era el camí a seguir. Josep Serra, enòleg i propietari del celler, va explicar, durant la darrera reunió del Cercle Euram de l’Empordà, que l’any passat van rebre uns 12.000 visitants i que l’enoturisme va representar un 30% de la seva facturació. “Per un celler de les nostres dimensions, aquesta és una xifra molt important, i no para de créixer. D’un any per l’altre el nombre de visitants ha augmentat un 20%. Estem alineats amb el turisme d’avui, que busca natura, espais oberts i experiències”, va significar Serra durant la reunió.\nJosep Serra té clar que aquest és un tipus de turisme molt interessant per atreure, i és que les dades indiquen que la despesa diària d’aquest turista és d’uns 160€. “Es tracta d’un turisme de qualitat, sostenible i de fora de temporada”. En aquest sentit, el propietari i fundador del Celler La Vinyeta reconeix que l’Alt Empordà és una comarca amb molt de potencial en el món de l’enoturisme, amb molts cellers que tenen una gran capacitat d’atracció, i posa exemples com Masia Serra de Cantallops, o Peralada, que estrena nou celler arquitectònicament ideat pel prestigiós estudi d’arquitectura RCR, guanyadors del Premi Pritzker. “A l’Empordà ja tenim moltíssims visitants, turistes als que es pot oferir el coneixement del territori, com explica l’enòleg Lluís Tolosa, que destaca aquesta avantatge competitiva de l’Empordà, a la que cal afegir les infraestructures. El nostre potencial és molt gran”. L’enoturisme representa avui en dia un 20% de la facturació dels cellers de la DO Empordà, amb una gran capacitat de creixement encara.\nArticle anterior“Si finalment trèiem les papereres del Parc Natural, serà com a prova pilot a Cala Murtra i la Cala Rostella”\nArticle següentA partir de demà, l’Hospital de Figueres permet un acompanyant les 24 hores del dia als pacients ingressats no Covid


La Dora - Blogs La Vanguardia OpiniónBlogs La Vanguardia Opinión\n- 26/10/2009 - 10:58 h\nPor ISABEL PETIT BOYER\nA la casa del turó tots estaven drets, seriosos, callats. Com podia ser que aquella dona, jove encara, hagués mort de sobte? “Mort sobtada”, segons el metge. El seu cos, encara calent, jeia sobre el llit.\nTots estaven drets, seriosos i callats excepte la Dora, la seva filla de 17, anys que asseguda i nerviosa reia de tant en tant i mirava aquí i allà.\nEra filla única, tenia la síndrome de Dawn i no es podia creure que la mare, que tant malament l’havia tractat, fos morta. La mirava i se li feia estrany veure-la amb cara relaxada. Moltes vegades l’havia somniat així en vida, tranquil·la, bondadosa, com una veritable mare.\nHavia passat un dia i ara la Dora seia a la cuina quieta, sola i contenta. Ja no patiria mes, la mare ja no la maltractaria, ja no obriria la porta al metge amb una cama de fusta que les visitava, les medicava i després ell i la mare, que estava sota els efectes de la medicació, la tancaven a l’habitació amb els llums apagats per deixar-la en la més absoluta foscor, la qual cosa li provocava pànic extrem que manifestava en plors i xiscles esfereïdors.\nAra, però, reia i reia sense parar, per fi tot s’havia acabat. De cop i volta…, les rialles es començaren a barrejar amb crits i sanglots desesperats, el seu cos es movia convulsivament enrere i endavant, després es va aturar i escoltà en silenci. Amb els ulls molt oberts i plens de llàgrimes i amb les mans a la boca, veia, al final del corredor, per sota la porta de l’habitació, una ombra que es movia lentament i un soroll conegut d’algú que caminava donant cops pel terra de fusta, que trencava la quietud.\nVictor 27/10/2009 at 16:59\nMe encantaría poder comentarlo, pero no hablo catalán 🙁


Girona - Costa Brava - Decolònies - Central de Reserves\nMoltes són les havaneres que parlen de la Costa Brava, costa gironina que comença a la roca de Sa Palomera (Blanes) i que acaba a la frontera amb França, al municipi de Portbou. La seva longitud és de 200 quilòmetres i limita al nord amb la costa vermella Rossellonesa i al sud amb la Costa del Maresme. Inclou el litoral de tres comarques: La Selva, El Baix Empordà i l’Alt Empordà.\nempordanés Salvador Dalí, els museus de Figueres, Púbol i Portlligat…\nDel litoral, la natura hi té un protagonisme destacat, amb el Parc Natural del Cap de Creus, El Parc Natural dels Aiguamolls de l’Empordà i el Parc Natural del Mongrí, les Illes Medes i el Baix ter, tres escenaris diversos, tres paratges de gran valor biològic.\nEt captivarà per la bellesa de les platges i cales, autèntics paradisos amagats entre penya-segats, i viles de gran caràcter mediterrani com Cadaqués o Calella de Palafrugell, o indrets singulars com la Badia de Roses i els jardins botànics de Cap Roig, viles medievals com Tossa de Mar o Pals, el monestir de Sant Pere de Rodes i les ruïnes d’Empúries… i aixó n’és sols un tastet…\nLes comarques de l’interior de Girona son unes privilegiades pel que fa al patrimoni natural. Hi trobareu rius, boscos mediterranis i de ribera, serralades muntanyoses, camps, hortes i conreus, i, en general, un paisatge que ha sabut entrelligar el creixement urbà amb la preservació de l’entorn natural. Per tot aixó i molt més, les comarques de Girona tenen una tercera part del territori protegida com a espais d’interès natural.\nLes comarques de l’interior de Girona destaquen per un paisatge clarament agrícola, ramader, i ens endinsen en la natura, de la mateixa manera també podem visitar alguns pobles o ciutats de caire medieval.\nSi no saps que fer, pots planificar-te tot l’any a Girona, fent natura i tursime actiu, rutes vinícoles, visitar estanys, cicloturisme, vies verdes, BTT, senderisme…\nLlafranc (Girona), Girona - Costa Brava\nSituat a la petita població pesquera de Llafranc, a tant sols 500 metres, a la comarca del Baix Empo Més Informació\nTorroella de Montgrí (Girona), Girona - Costa Brava\nLa Garbinada és una casa de colònies a primera línia de mar, a Torroella de Montgrí. Només 300 metre Més Informació\nFoixà (Baix Empordà), Girona - Costa Brava\nEl Mercadal, al bell mig del municipi de Foixà situat al Baix Empordà, hi trobem la Casa de Colònies Més Informació\nEls Estanys és una casa de direcció familiar, on tenim molta cura amb el menjar: “Un menjar co Més Informació\nLa Cellera de Ter, Girona - Costa Brava\nCasa de Colònies amb molta capacitat, situada a El Pasteral ( La Cellera de Ter ) dins una finca de Més Informació\nCartellà (Girona), Girona - Costa Brava\nLa casa de colònies Mas Suro és un mas pairal del segle XVI, restaurat i habilitat com a hostatgeria Més Informació\nEl Pou del Glaç es troba situada dins el massís de les Gavarres, al terme municipal de la capital de Més Informació\nVilobí d'Onyar (Girona), Girona - Costa Brava\nA Can Solà hi trobareu unes instal·lacions rodejades d’esplanades de gespa amb lleus desnivell Més Informació\nFogars de la Selva, Girona - Costa Brava\nL’Escola de Camp de Ramió és una antiga rectoria del S.XIV adaptada i modernitzada per oferir un mil Més Informació\nBrunyola, Girona - Costa Brava\nCan Font és una casa de pagès rehabilitada com alberg-casa de colònies. Manté l’antiga estructura p Més Informació\nBellcaire d'Empordà (Girona), Girona - Costa Brava\nLa casa de Colònies de Torreferrana és una antiga Masia catalana del segle XV, amb torre de defensa. Més Informació\nBorrassà, Girona - Costa Brava\nLes Orenetes és una casa ubicada al cor de la Costa Brava, molt propera a Figueres. Als voltants de Més Informació\nPontós, Girona - Costa Brava\nCa n’ Oliver és una casa de colònies amb una àmplia experiència en el món del lleure, en estades fam Més Informació\nEl Corral del Mataró està situada en el centre de la finca forestal del Mataró de Cerdans amb els se Més Informació\nMarcel Maillot, és una instal·lació situada molt a prop de la reserva natural de la Gola, a la desem Més Informació\nSant Martí de Llémena (Girona), Girona - Costa Brava\nEls pobladors més antics de Sant Martí de Llémena vivien en coves neolítiques situades en els cingle Més Informació\nDescobreix Can Freu, una masia rehabilitada situada a Vilobí d’Onyar, en un entorn planer i am Més Informació\nCan Qué, masia del segle XIII reformada recentment amb l’interès de convertir-la en una casa d Més Informació\nEl Mas Gorgoll és una masia de Palamós (Baix Empordà) inclosa a l’Inventari del Patrimoni Arqu Més Informació\nLloret de Mar (Girona), Girona - Costa Brava\nEl centre esportiu Canyelles és un centre situat a 300 mts de la Cala Canyelles, una de les cales mé Més Informació\nEl Molí Nou de Calabuig és una gran casa rural d’arquitectura singular, que va ser farinera a princi Més Informació\nAgullana (Alt Empordà), Girona - Costa Brava\nLa casa de colònies de Santa Eugènia d’Agullana és una antiga església del municipi d’Agullana inclo Més Informació\nColònies Tramuntana, té situació privilegiada que la converteix en un mirador sobre la plana de l Més Informació\nPalamós, Girona - Costa Brava\nLa Fosca, instal·lació situada a la Costa Brava, molt a prop del nucli urbà de Palamós i propera a C Més Informació\nLa situació geogràfica de l’Estartit, i el clima mediterrani que gaudeix, fan que sigui un rac Més Informació\nLa situació de la casa ofereix un entorn envoltat de natura que farà gaudir a grans i petits. Està s Més Informació\nQuant sumen 18 + 9?


El Teatre Fortuny programa una nova funció de "Maremar" | Canal Reus TV\n12:45 - 14 gener 2020\nDesprés d'exhaurir-se les localitats de la primera funció, se n'ha programat una de nova pel pròxim dissabte 29 de febrer, a les 18:00h\nEl Consorci del Teatre Fortuny de Reus ha obert una nova funció de la representació de Dagoll Dagom "Maremar" després d'exhaurir les localitats de la primera. Serà el pròxim dissabte 29 de febrer, a les 18:00 h.\nL'espectacle es troba a la seva fase final d'actuacions i en l'anterior ocasió que va visitar a Reus, el mes de març de 2019, també va exhaurir les localitats de les tres actuacions programades.\nDagoll Dagom finalitza la gira del musical "Maremar" amb aquestes actuacions a Reus i concretament al Teatre Fortuny. És doncs la darrera oportunitat de poder gaudir d'aquest espectacle amb música i lletres inspirades en les cançons de Lluís Llach, basat en Pèricles, Príncep de Tir, de William Shakespeare, i a partir de la traducció de Salvador Oliva.\nUna família dispersa per culpa de la guerra\n"Maremar" és la història d'un pare i una filla que lluiten per retrobar-se, una de tantes històries en què la cureltat de la guerra fa separar les famílies. Una metàfora sobre la vida, explicada amb un viatge a través del mar.\nAquest text ens mostra que la prevalença de la bondat i l'amor poden ser recompensades per damunt de la maldat. És també un cant a l'amor familiar i a la reunificació dels membres disperats d'una família que lluiten pel seu retrobament.\nAixí doncs, l'espectacle es podrà veure al Teatre Fortuny el dia 29 de febrer a les 18:00h i a les 21:00 h. Té una durada de 100 minuts i els preus de les entrades oscil·len entre els 35 euros i els 15 euros.\nTeatre Fortuny dagoll dagom\nEl gòspel solidari amb la Fundació Noèlia omple el Fortuny de vida\n13.01 per Elisenda Rovira Poblet


El nostre Blog ~ Temps de música, Temps d'espectacle\ndissabte, de maig 17, 2014 Temps de música, Temps d'espectacle No hi ha comentaris\nEl projecte "Temps de música, Temps d'espectacle" va néixer el mes de setembre del 2011, com a programa per a Ràdio Gràcia, amb la voluntat de donar puntual informació dels espectacles teatrals que es produïen a Barcelona.\nDefinint el seu contingut, incorporarem entrevistes (ja fossin en directe a l’estudi, mitjançant connexió telefònica o enregistrades), novetats, comentaris, les seccions de Cartellera i de Promocions, així com fragments musicals relacionats amb els temes del dia; intentant, sempre que és possible, que pertanyin a espectacles que s’estiguin representant.\nTambé intentem donar ressò a alguns concerts i novetats relacionades amb la música, així com a accions solidaries que considerem mereixen que se’ls hi doni suport.\nGràcies a aquesta tasca, que intentem dur a terme amb la màxima professionalitat i rigor, hem aconseguit estar acreditats per les principals empreses de comunicació i departaments de premsa que, amb el seu reconeixement, ens faciliten molt la nostra feina.\nVarem ser conscients que, per manca de temps, no ens era possible difondre molta de la informació que ens feien arribar; per això a mitjans de gener de 2014 varem posar en marxa aquest Blog, per donar sortida al material que diàriament tenim disponible i que creiem que pot interessar als amants del teatre i la cultura.\nI ho varem fer amb el desig de que, el nostre Blog, arribés a ser un referent per a tothom que vulgui seguir les novetats teatrals. Amb la voluntat de que sigui el punt de trobada per a tota la gent vinculada al teatre (ja sigui des de davant o des de darrera d’un hipotètic teló: professionals, amateurs i afeccionats en general), a on hi trobin tot allò que els interessi i on puguin expressar la seva opinió i/o comentaris, sempre que vulguin.\nVoldríem que aquest espai restés obert a les companyies de teatre, ja siguin de gran o de petit format, per què hi comparteixin els seus projectes. També ens agradaria posar-lo al servei de tots els companys d’aquest estimat i meravellós mon de l'espectacle perquè hi puguin difondre les seves activitats.\nDes de aquí mateix podeu accedir a les nostres comptes de Twitter i Facebook, per rebre puntual informació dels articles que constantment anem publicant (Twitter des de Segueix/Follow – Facebook amb el Like del dit).\nAl menú de contacte hi teniu les nostres dades, però de totes maneres, aquí us deixem el nostre mail:\nNo dubteu en fer-nos arribar les vostres comunicacions.\nTot i que no us podem garantir que totes hi tinguin cabuda, farem el possible per a donar-ne difusió.\nGràcies per dedicar-nos el vostre temps.\nL’equip del programa i del Blog.\nPosted in: Recomanacions


Document manuscrit. -- Una lletra "A" majúscula de grans dimensions traçada amb llapis, i les lletres de mida menor "C" "R" (o potser "P") i "S" traçades amb llapis; i.e. la lletra "A" de grans dimensions precedida d'una lletra "C", i, a l'interior de la lletra "A", les lletres "R" (o potser "P") i "S", traçades amb llapis, de manera que s'hi pugui llegir el terme "Cars" (o potser el terme "Capsa" o les sigles "CAMPSA").\n- El full 148 s'ha obtingut de reutilitzar una carta circular d'Antoni Llevot. Llevot anuncia l'inici d'una nova etapa de la revista d'art "Làtex", i sol·licita al públic el seu suport per mitjà de subscripcions a la publicació.\n- Al recto del full 148, diverses provatures desestimades per a concebre una composició visual amb el terme "Capsa" (o potser la firma "CAMPSA"), traçades amb llapis i esborrades; i.e. el nom en castellà i en majúscula de les lletres que formen el terme "CAPSA", i.e. "CE A PE ESE A" escrit amb llapis i completament esborrat.


Comunicat del BEA arran de la no Insubmissió del Claustre de la UV | Insubmissió Per la Pública\n← Presentació de la proposta – Claustre 24 de Maig\tComunicat de les organitzacions estudiantils arran la no aprovació a les Corts de la proposició de rebuig al Decret Wert →\tComunicat del BEA arran de la no Insubmissió del Claustre de la UV\tmai 25\nShare this:TwitterFacebookLike this:Like S'està carregant...\tPosted on maig 25, 2012, in Manifestos, Notícies. Bookmark the permalink.\t5 comentaris.\t← Presentació de la proposta – Claustre 24 de Maig\tComunicat de les organitzacions estudiantils arran la no aprovació a les Corts de la proposició de rebuig al Decret Wert →\tFeu un comentari\nmaig 25, 2012 a les 3:01 pm\nHola a tots, quan era obligatori anar a la mili, aquells que no volien anar demanaven al govern que no fóra obligatori el servei militar. Però no es quedaven amb això. Com que continuava sent obligatori, es feien insubmisos i s’exposaven a anar a la presó per defensar els seus principis.\nVosaltres, en canvi, reclameu la valentia del rector per fer cas omís a un RD-Llei que jo també considere obscé però es quedeu només amb això. Per què la valentia ha de ser només del rector? Per què vosaltres es quedeu només amb reclamar la insubmissió del rector? I la vostra? Per què no sou valents (tal i com li demaneu al rector) i es feu insubmisos i deixeu de pagar les taxes? Teniu por a les conseqüències? Els insubmisos al servei militar no van tenir por d’anar a la presó i gràcies a ells ara ja no és obligatori anar a la mili.\nQui ha de ser valent? Només els altres? La vostra samarreta molt xula, de veritat, però heu d’estar a l’alçada.\nmaig 25, 2012 a les 4:19 pm\nPer desgràcia no podem elegir quina part de la matrícula pagar i quina deixar de pagar, ja que a la matriculació no s’elegeix quant hem d’aportar si no que es fa un recompte informatitzat automàtic. Tot i això, respondrem amb les vies que considerem adients i efectives al tema de la matriculació. Gràcies pel comentari!\nmaig 25, 2012 a les 4:23 pm\nBones, la veritat crec que és de ser un valent o valenta llançar eixes preguntes darrere d’un pseudònim, sí.\nEt vaig a tornar la pregunta, que aconseguirírem declarant la nostra insubmissió? Sí, podria no pagar les meues taxes l’any que ve i acudir d’oient a les classes cada 3 mesos, i durant el mes d’exàmens estar-me a casa ja que no podria realitzar-los per no estar matricular. Creus que declarant-nos insubmisos aconseguiríem que els nostres companys i companyes no pagaren de 1500 a 2000€ de matrícula? Perquè si és així jo el primer que deixa de pagar les taxes.\nDe valents és lluitar per la Universitat pública com hem fet, igual que la resta de companys d’altres associacions, durant les últimes setmanes. Valentia és passar de 7 a 8h dedicant el teu temps a defendre els drets de la resta d’universitaris en lloc d’estar a casa estudiant a menys de 72h dels exàmens. Valentia és estar a les portes del Claustre recolzant els teus representants i esperant que aconseguisquen portar endavant les seues propostes.\nLa nostra insubmissió no seria útil ni profitosa per a la resta d’estudiants, o realment creus que la majoria continuarien els nostres passos i deixarien de pagar? Si és així, desperta perquè vivim a una altra realitat.\nEm sembla que et quedes només amb el que t’interessa per crear confrontació, en quant dius que “només es quedeu amb això”, perquè si continues llegint ja hem dit que continuarem buscant altres fòrmules per tal d’aconseguir el nostre pròposit; ara bé, boles màgiques, de moment, tampoc en tenim.\njuny 4, 2012 a les 7:08 pm\nHome, si tot el meu delit és escriure anònimament és que pocs arguments tens. Gràcies, en canvi, a Joan pel teu to. Jo sóc membre del PDI i no crec que tinga massa importància on done classes sinó el que tinc a dir. També afegisc que sempre he estat simpatitzant del BEA, encara que mai m’he afiliat.\nJo crec que la insubmissió de polítics estudiantils sí que tindria una repercussió mediàtica (almenys s’hauríeu d’encarregar que així fóra i si no sou capaços, deixeu-s’ho) i també seria tasca vostra implicar en eixa insubmissió al màxim d’estudiants possible. Si teniu el suport dels vostres companys la lluita està guanyada i si no teniu el suport intenteu que no es note massa.\nAlmenys així donaria la sensació que sou vosaltres qui realment lidereu eixe moviment i no quedaríeu (amb perdó) com uns fills de papà. Liderar jo crec que no és anar al claustre a presentar una proposta que sabíeu que no anava a prosperar, ja que us van votar menys dels que van signar i si miraculosament tot el claustre es ratllava, el mèrit i el lideratge no l’hauríeu tingut vosaltres sinó el propi claustre. També sembla una pataleta infantil demanar la dimissió del rector per no fer-vos costat. La dimissió hauria de ser l’últim recurs, ja que així li donaríeu un valor simbòlic. Si cada dos per tres ho feu (i ara per descomptat que no té sentit) al final ningú s’ho prendrà seriosament.\nSincerament crec que sou els polítics estudiantils més seriosos que hi ha (la resta, excepte algun detall puntual, és penós). Però, a pesar d’això, esteu encara lluny de ser útils als vostres companys.\nmaig 25, 2012 a les 11:09 pm\nReblogged this on Assemblea de professorat associat UV.\nRT @melillima: Tens alguna queixa o proposta? Fes-la arribar a @beauniversitat per tal d'exposar-la al pròxim Claustre de la @UV_EG https:/… 3 hours ago\nRT @McHrodik: Des del @beauniversitat volem portar al claustre de la @UV_EG la veu de tots els estudiants. Tens alguna proposta? https://t.… 3 hours ago\nEl pròxim dijous 23 hi ha #ClaustreUV. Envia'ns la teua proposta/queixa perquè la formulem al Rector i el seu equip! docs.google.com/forms/d/1tOlpo… 5 hours ago


Armengol: “la reforma laboral del PP és injusta i antisocial”\nfebr. 20 Armengol: “la reforma laboral del PP és injusta i antisocial”\nFrancina Armengol, portaveu del Grup Parlamentari Socialista, ha afirmat que “la reforma laboral del Govern Rajoy és injusta i antisocial” i ha aventurat que no servirà ni per reactivar l’economia ni per crear ocupació.\nLa portaveu socialista ha explicat que amb aquesta reforma laboral es trenca el marc de negociació col·lectiva entre empresaris i treballadors, i fa que els llocs de feina siguin més precaris. Per Armengol, això fa que la reforma plantejada pel Govern del PP sigui injusta i antisocial. Per la portaveu del PSIB-PSOE, “la societat entén que cal fer sacrificis, però no vol ser sacrificada”.\nFrancina Armengol ha explicat que el principal problema que tenen els ciutadans actualment és l’atur i ha lamentat que des què Bauzá és president ja ni en parla ni fa res per resoldre’l. En aquest sentit, Armengol ha recordat com Bauzá va centrar la seva campanya electoral en l’atur i el canvi de tendència que ha sofert des que governa, amb un augment continu de set mesos fins arribar als 98.927 aturats.\nArmengol i la diputada Lourdes Aguiló han explicat que centraran part de la sessió del Ple del Parlament sobre aquesta reforma i les seves conseqüències sobre el mercat laboral de les Illes Balears. La interpel·lació que presentarà el Grup Socialista sobre política d’ocupació farà especial atenció a la falta d’iniciatives del Govern Bauzá per reactivar l’economia de la nostra comunitat i reduir la xifra de persones en atur.\nLourdes Aguiló ha manifestat que durant la interpel·lació es demanarà al Govern sobre els efectes que tindrà la reforma laboral en els treballadors de les Illes Balears, i molt especialment en els fixos discontinus. Aguiló ha lamentat que en el text de la reforma aprovada pel PP ni es parli ni es contempli cap mesura de foment d’aquesta figura del fix discontinu, molt lligada a l’economia turística.


Andorra la Vella adequa l’edifici de les Columnes per a acollir diverses associacions - Altaveu el diari digital d'Andorra\nAndorra la Vella adequa l’edifici de les Columnes per a acollir diverses associacions\nEl comú, que ja lloga una part de les instal·lacions, farà obres petites als despatxos per cedir-los i s’hi puguin ubicar entitats parroquials\n06/04/2022 (14:15 CET)\nEl comú d’Andorra la Vella ha decidit fer obres a l’edifici de les Columnes, ubicat a l’avinguda Tarragona. Les instal·lacions, que han tingut moltes funcions anteriorment, es lloguen perquè s’hi puguin emplaçar diferents entitats. En aquesta ocasió, l’objectiu de la corporació és poder cedir alguns dels despatxos a associacions de la parròquia, perquè puguin tenir la seva seu allà.\nL’edifici de les Columnes tindrà algunes modificacions, però seran mínimes. Es tracta més d’una adequació de despatxos, que no pas d’unes obres que comportin fer una intervenció important. Les instal·lacions, actualment, acullen entitats i empreses que lloguen l’espai al comú per poder estar en un lloc cèntric de la parròquia. Ara, les intencions de la corporació, com ja va anunciar la cònsol major, Conxita Marsol, fa uns dies, és que algunes associacions que tenen una forta presència a la parròquia tinguin un lloc on la ciutadania les pugui ubicar.\nAixí, un cop estiguin acabats els treballs, el comú cedirà alguns dels despatxos que s’hagin adequat. Entre altres entitats, s’espera que es pugui acollir a l’edifici de les Columnes l’Associació contra el càncer, i també l’Associació de Dones. Actualment, s’està negociant per poder emplaçar també el carnet jove, però encara no s’ha pres cap decisió. També s’espera acollir altres projectes, que s’anunciaran més endavant.\nPer fer aquestes obres, el comú ha convocat un concurs nacional. Les ofertes es podran presentar de forma presencial, al departament de Secretaria General, abans del 6 de maig. Per tant, les empreses interessades compten amb un mes per poder preparar les seves propostes.


La Candidatura d’Unitat Popular afirma que els feminicidis i la violència masclista, no estan aïllats de la situació estructural “que patim les dones en un sistema capitalista i patriarcal”. Més enllà de les violències masclistes que s’han produït des que va esclatar la pandèmia, les dones es veuen exposades a pitjors condicions de vida “agreujades arran de la crisi econòmica i de cures”. És per això que les cupaires porten al Ple ordinari de demà una moció per combatre aquestes situacions, en el marc del 25N, Dia Internacional per a l'Eliminació de la Violència envers les Dones.\nVal a dir que, en Junta de Portaveus, la formació anticapitalista ha proposat que la moció fos assumida per tots els grups municipals en forma de Declaració Institucional. Davant la negativa d’alguns grups, el text es portarà a votació. Entre els diferents acords hi ha garantir que al Servei d’Atenció a les Dones hi hagi psicòlogues, especialistes en incersió ocupacional i educadores socials; atorgar una línia de recursos econòmics a les dones en situació de violència per tal de trencar la dependència econòmica d’aquestes vers els seus agressors; ampliar el Servei d’Atenció als infants que siguin víctima de la violència masclista, de manera directa o indirecta; habitatge social immediat per a les dones soles i amb famílies monoparentals que estan vivint en condicions de precarietat habitacional; o implementar recursos habitacionals d’urgència específics per a les dones sense llar que suposin una protecció́ real i efectiva a les situacions de violència masclista que s’estan produint, entre d’altres.\nPer últim, la CUP alerta que, malgrat el 65% de les persones que han estat a primera línia per fer front a la crisi sanitària arran de la COVID-19 són dones, aquestes continuen patint pitjors condicions laborals, traduït en salaris més baixos, major temporalitat i una taxa d’atur més alta. A més, segueixen assumint, més que mai, la major part de les tasques domèstiques i de cures.


La icona i la imatge prohibida | Zamdart\nProfessor de la Facultat de Belles Arts de la Universitat de Barcelona. Membre investigador de La Bibliotheca Mystica et Philosophica Alois M. Haas. Autor de diversos llibres i articles en revistes especialitzades.\nWebmaster d’Arsgravis-web de l’assignatura de Simbolisme.La icona i la imatge prohibida\nReflexió a l’entorn dels fonaments teològics de la representació de Jesucrist i de les diferents controvèrsies que s’han donat al llarg de la història. La imatge de la Verge, en especial les verges negres.\nEl primer títol que es va proposar era la imatge prohibida. La imatge prohibida és una imatge que te unes connotacions molt concretes dins d’una manera de veure la realitat. Tot el que és Diví, no es pot representar, no es pot figurar, segons el pensament semític. Però en el transcurs de la història del cristianisme, la imatge prohibida, ha tingut una contínua presència. Això que estic dient, sembla que sigui molt simple, però en realitat te una impressionant carga cultural al darrera, perquè estem parlant de tota una cristologia. De fet, tota la història d’occident està basada en una cristologia.\nQuè vol dir això? Vol dir que Deu – aquesta paraula tan complexa – es manifesta a l’home. Deu es fa presencial, i la imatge prohibida passa a ser una imatge real en tan que esdevé present.\nEn l’historia d’occident, de tota la mediterrània i del Imperi Bizantí, sempre hi ha hagut un dilema entre la representació i la no representació de la divinitat.\nMirem aquesta icona. Sembla una cosa tan quotidiana i tan fàcil… i en canvi és absolutament espectacular veure una icona com aquesta: La Verònica: La Vera Icona.\nEns referirem a la història de Noé. Els tres fills de Noé: Sem, Cam i Jafet es varen considerar tres branques corresponents a les tres civilitzacions. Els descendents de Sem son els semites, els descendents de Cam son els egipcis i els pobles negres, i els fills de Jafet, que serien els grecs. Dins el context de l’època, quan diem grecs, ens referim a tota una manera de pensar, que és la manera que es coneix avui dia com el pensament indoeuropeu.\nAl segle XIX es va descobrir que hi havia unes arrels gramaticals i lingüístiques que anaven des de l’Indo fins a Europa. A partir de la gramàtica es va fer tota la història de les religions comparades i a entendre les religions com ara les entenem no confessionalment, sinó com a història de les religions. Aquest, és un fet importantíssim que sempre ha tingut el pes de la confessionalitat. En aquest context hi ha hagut moments realment importants, com és l’escola d’Eranus, de Mircea Eliade, de Jung, Scholem, Corbin… de tota aquesta gent que van intentar veure-ho amb una certa perspectiva, diferenciant-se de la seva creença personal.\nA partir del Segle XIX es comencen a estudiar les religions no confessionalment. És quan d’hinduisme agafa un paper fonamental i el descobriment de la India apassiona una altra vegada a occident.\nEls estudiosos s’adonen que hi ha tota una manera de concebre la realitat, de concebre el mon, que ve donada pel llenguatge, per aquesta unió del llenguatge que te el seu origen en uns pobles que van des del Cauques, cap a la India i la Mediterrània, i que la seva estructura de llenguatge i de pensament perdura en totes aquestes cultures; des de la India, Pèrsia, Roma, els Celtes … Totes aquestes cultures venen d’una mateixa manera de parlar, i per tan de pensar.\nQuan mirem un diccionari d’etimologies llatines, és quan s’han de fer relacions comparatives amb el persa, el sànscrit… etc. i això genera tota unes formes molt complexes però a la vegada molt interessants, si més no des del punt de vista gramatical i lingüístic. I a partir de la lingüística, de la religió.\nHi ha paraules hindús o sànscrites que nosaltres utilitzem. Per exemple la paraula Ioga, que en castellà és Yugo. És exactament la mateixa paraula, te el mateix origen: La unió, quelcom que uneix dos principis … una cosa ígnia… una cosa caliginosa… la mateixa paraula de la deessa Kali de la Índia.\nPel que fa al pensament dels fills d’aquesta branca de Noé, quan repoblen el mon (serien tots els que estan a la part nord), la paraula Deu, que utilitzen des dels Devas fins a nosaltres en català o castellà, te la mateixa arrel. És una paraula que te molt a veure amb l’etimologia de dia, que és la llum. I mai te un sentit monoteista.\nNosaltres traduïm la Bíblia, que és d’origen semític, i fem servir la paraula llatina: és impossible. En el panteons hindú, grec, persa o celta, hi ha molts deus, que segons el moment cultural en el que s’han trobat, son deus més directament relacionats amb la natura, o deus ja amb més principis genèrics, com per exemple es va passar de Hélios a Apol·lo.\nI amb d’Hinduisme, que és una tradició tan llarga i tan important, passa el mateix. I pel que fa als grecs, l’etimologia Deus només serveix bàsicament per nomenar Zeus, és a dir, el pare.\nLa tradició indo-europea … això és un tema realment molt important de pensar perquè el llenguatge i la comprensió de la realitat, estan tan vinculats… que a vegades no ens donem compte… Hi ha molta traducció automàtica i oblidem que les paraules tenen un valor bàsic per a elles mateixes, i quan es tradueixen, canvien molt.\nLa idea indoeuropea és politeisme, però no contra res, sinó que per manera de fer hi ha molts deus. No hi ha un text sagrat revelat, sinó que hi han poetes que expliquen les històries dels deus amb la Mitologia. Paraula es diu en grec tant ‘mitos’ com ‘logos’. Aquestes dues paraules volen dir el mateix, però malgrat tot tenen unes connotacions ben diferents que s’han utilitzat per explicar el pas de la màgia a la raó, de Dionis a Apolo. No hi ha un llibre revelat, per tant, no hi ha una història sagrada, i la religió no es vincula amb la legislació. La religió fa un paper, i després hi ha una legislació no religiosa.\nPer negació, estic parlant de l’altra branca dels fills de Noé, els descendents de Sem, que son els semites. Els semites son un poble, una llengua, una manera de pensar molt diferent a l’esquema indoeuropeu, i amb molts casos contraposat, on la paraula te un valor. Però és molt diferent a la manera de pensar i de construir que tenim els llatins o indoeuropeus. Els hebreus no creen paraules amb prefixes i sufixes, no generen noves paraules. Això és propi del indoeuropeu, de la poesia. No te res a veure amb el pensament semític, no creen paraules noves a partir d’arrels, pensen d’una altra manera. La paraula te tres radicals, tres lletres i prou, i la paraula te un valor molt diferent al sentit indoeuropeu, la qual és més poètica.\nEn aquestes tradicions, la religió és profundament legalista. Ho sabem perfectament amb els jueus i amb els musulmans. Quan l’Imam de Terrassa diu: “La constitució espanyola està en contra del Alcorà”, com solucionem això? És complicat, perquè allò és paraula d’Alà i és llei. No hi ha possibilitat de poesia. Ningú pot canviar ni una coma ni un punt de l’Escriptura, i només hi ha un Déu, són monoteistes al cent per cent.\nQueden clares les dues parts: La branca de Sem que dona origen als semites i la branca de Jafet, que dona origen a tota la tradició indoeuropea.\nEls cananites, els fills de Cam, de moment els deixem a part. És tot el mon africà que és molt complicat.\nVoldria remarcar també una cosa referent al pensament indoeuropeu. Amb el panteisme, amb el gran panteó de divinitats, la imatge, l’estàtua, la representació, juga un paper fonamental en molts sentits. Per a ells, no és un ídol, és una icona. El deu, és l’estàtua de Zeus que estava al temple, o l’estàtua de Palas d’Enea que estava al Partenón¨Déu mateix o la Deesa. Així, la poesia i l’estètica, tenen una funció espiritual. Les Muses son les que retornen la Idea als homes des del moment que han caigut a dins la presó del cos, el famós Soma Sema. Quan baixen les ànimes, per a suportar la crisis perpètua a la que estan sotmesos, han d’oblidar d’allà on venen, del contrari no ho podrien suportar. Amb aquesta finalitat beuen de la font del Leteo, paraula que significa oblit.\nFixem-nos si és interessant el joc semàntic del grec, que per a dir veritat diuen Aleteo, és a dir amb la A privativa de l’oblit. És a dir, la Veritat seria el No Oblit. I com no oblidem? Doncs recordant. Amb grec, recordar, es diu Nemosine, nom d’una Deesa que és mare de les Muses.\nZeus és Deus, té les dues arrels: Vida, Zoo, Zeus i Deu, Dia, Llum. En nominatiu és Zeus, i amb genitiu és Deus. De la mateixa declinació surten les dues radicals.\nZeus, es casa amb Hera, Juno amb llatí, (abans s’havia casat sis vegades) I amb aquesta dona te les Muses, que a vegades son set, a vegades son, nou o dotze, segons el poeta que ho expliqui.\nAixò, en un pensament semític, seria una bogeria. Com pot ser que un digui que son set i l’altra digui que son nou? No hi ha un llibre sagrat, no hi ha un llibre revelat ni únic. El poeta interpreta, explica, i manipula com vol en el bon sentit. I aquestes Muses, que son La Música, donen a l’artista o a l’espectador, la Bellesa que li fa recordar el lloc de on ve. Això vol dir recuperar la memòria que ha perdut passant pel Leteo. D’aquí venen les representacions en les que es veu que li surten les ales per a retornar al seu origen.\nEn el pensament semític, tots aquest conceptes i personatges no existeixen. Les paraules son estrictes, son llei. No poden crear conceptes, ni poètiques a partir de combinacions, i de posar prefixes i sufixes, sinó que cada paraula te tres radicals, val el que val, significa el que significa, i no es pot canviar.\nPerò en el pensament semític, tot i que la lletra no canvia, te una altra vessant.\nEscriuen només en consonants, les vocals no les posen mai, i a l’hora de llegir-ho, cal posar els punts o les vocals, segons el que tu saps. I això dona peu a tot el que s’entén per la Kábala. Es tracta de llegir correctament un text que solament son consonants. A més diuen que en un primer text no hi havia divisió entre les paraules. Per tan, era un codi de 22 consonants seguides.\nAixò no passa en el pensament indoeuropeu perquè ja està interpretat per una varietat de poetes diferents.\nI això dona peu a establir la divisió entre esoterisme i exoterisme. En una tradició indoeuropea, l’exoterisme i l’esoterisme, van de la mà. No tenen una importància decisiva de separació, sinó que un i altra estan vinculats. Però les tradicions legalistes i monoteistes, donen peu a l’aparició dels grans esotèrics. Es tan forta la part exotèrica, que si no coneixes la idea esotèrica que hi ha darrera, no s’entén res.\nQue el que van fer Moisés i els Patriarques constitueixi una història Sagrada, i que d’aquí se’n dedueixi una legislació, és molt difícil d’entendre pel pensament indoeuropeu. Al sagrat se li dona el nom que convingui, però que la història sigui sagrada?\nPerquè es dona tanta importància a les icones? Perquè en un moment determinat, un jueu que es deia Jesús de Natzarè va dir que ell sabia llegir correctament les Escriptures, com molts altres cabalistes també, però ell donava compliment d’aquesta obra pel fet que Déu esdevingué Crist. Com Déu pot ser home? Això és impossible. No hi ha manera de lligar-ho ni amb el pensament semític ni amb el pensament indoeuropeu. Déu és universal, és transcendent, com pot estar particularitzat en un lloc determinat, en una història? Com pot estar en la història? És que no hi estava abans de vindre Jesús? Què ha passat aquí? Això és d’una complexitat teòrica que ningú sap solvatar.\nPerò és aquí quan incideix la influència de Sant Pau. El que Pau dirà als cristians, és a dir, als messiànics en hebreu, (cristianisme és una paraula grega que en hebreu vol dir messianisme, perquè Crist és Messies. I en llatí seria ungit) és una manera de coordinar aquest Crist en la història, i uneix l’Antic Testament amb el Nou Testament, la idea paulina dels dos testaments: el Testament del rigor, de l’espera, i el Testament de la manifestació, de l’adveniment. I no es pot entendre l’un sense l’altra.\nA l’antic Testament, al pensament semític estrictament, les arts no l’hi interessen, i menys les arts figuratives. Està prohibit, està escrit en el Deuteronomi: No feu representacions. Déu no es pot representar, perquè en el moment que el representem, l’associem a una realitat inferior. És per això que els talibans van destruir les estàtues Buda. Tenen una animadversió profunda contra la representació i contra la idea de que la bellesa com a tal pugui ser un vincle espiritual. El pensament semític opera amb el joc de les lletres. La càbala s’ha de fer amb el valor de les lletres com a tal. És un jeroglífic en el que pots barrejar les lletres. Això no pot ser aplicat al grec per exemple on existeixen les vocals i unes paraules son derivades de les altres.\nPau intenta ordenar tot això. I ell, que sap perfectament la tradició jueva, busca la manera d’articular amb els gentils, que son els grecs. I te la gran revelació de dir que Déu, realment no es pot representar, però si que es pot representar Jesucrist, perquè Jesucrist és la manifestació de Déu en la història. I per tan, es pot fer una icona de Jesucrist, encara que no del Pare. No del Déu Absolut, sinó del Déu manifestat. I a partir d’aquí, comença a l’Imperi Bizantí el que ja era natural, és a dir, tot el paleocristianisme on els grans tallers d’una cultura com la romana – grega clàssica, que tenien artesans de primer nivell, comencen a representar la manifestació de Déu, que és Jesucrist.\nD’aquí comença en primer lloc una tradició incipient, no especialment potent, de les primeres icones. Comencen els Concilis Bizantins definint la Trinitat, i buscant la manera d’explicar Déu en la història a través del misteri de la Trinitat.\nComencen fent representacions d’escenes bíbliques sense cap complexa, fins que en una part del pensament Bizantí – que és l’església potent de la època perquè a Europa, l’església llatina, amb la invasió del bàrbars, quedarà molt debilitada – es consolida la idea que això de representar sants, imatges i icones no està d’acord amb el pensament sagrat. Neix així la idea iconoclasta: la Divinitat no es pot representar de cap manera.\nEl lligam entre el mon semític i el mon indoeuropeu, amb els musulmans, també passa. Quan l’Islam aràbic aconsegueix ajuntar-se amb el mon persa, serà quan sortiran les grans escoles sufís. El sufisme és persa, però amb la llei intocable de l’Alcorà. Observem que és un moment de conjunció cultural molt creatiu. Els sufís comencen a llegir l’Alcorà amb tota la cultura indoeuropea mil·lenària que tenien. Per això hi ha moltes miniatures islàmiques representatives, encara que estiguin prohibides per l’Alcorà, aquestes son perses. I aquí a Espanya, quan van venir a l’època dels califats, era més important ser àrab, encara que fossis cristià, que un espanyol convertit a l’islam.\nTornem a Pau i a la seva afirmació de que es poden representar imatges, la Vera Icona, la imatge de Jesús. Totes les altres imatges en son derivades. Totes les imatges de la Verge, en la primera època del mon Bizantí, es representen per la presència del Nen Jesús. Totes les imatges marianes tenen sentit en relació a l’encarnació de Jesús.\nVenen els iconoclastes, i treuen totes les imatges. Ve un altra Emperador que és iconosòfic i fa una guerra per si es pot representar o no es pot representar. Guanyen els que defensen les imatges i s’imposa tot l’art de les icones orientals, sobre tot la idea de la iconòstasi.\nEn les esglésies ortodoxes, la transsubstanciació, el sacrifici de la Missa, es feia en un lloc secret on entrava el sacerdot, i allà feia el miracle de convertir l’infinit en quelcom finit, i una vegada realitzat en secret, sortia a fora i ho repartia entre els iniciats, no entre els catecúmens. I el que separava el Santa Sanctorum, el lloc de la transsubstanciació, del lloc on estaven els fidels, era l’iconòstasi, el lloc on hi havien les icones, que eren el reflex del que estava passant a dins el Sancta Santorum.\nEntenem el valor que tenia la icona?\nA partir d’aquí, Europa començarà a créixer… neix la iconografia romànica, sobrevé un altra moviment iconoclasta encapçalat per Sant Bernat. La gran força apoteòsica i apocalíptica del romànic es va humanitzant amb històries dels sants. Sempre passa el mateix… quan hi han imatges, s’arriben a amanerar fins que arriba una reacció que aboleix les imatges.\nApareix el gòtic, el gòtic internacional de naturalesa molt carregada, continua el Renaixement, que no aconsegueix imposar-se dins l’Església. I vindrà un altra moviment iconoclasta, el protestantisme, encapçalat per Luter, que encara perdura avui dia, i aboleix totes les imatges. L’Església catòlica reacciona amb la Contrareforma i pronúncia la creació de les imatges. I aquesta és l’Església que arriba fins els nostres dies. Aquesta realitat es configura per l’enfrontament entre dues formes de pensar.\nDesprés hi haurà un altra moviment molt iconoclasta, que és important tenir-lo present, que serà l’art abstracta del segle XX, Kandinski i companyia. Penseu que Kandinski, quan escriu el seu llibre De lo espiritual en el arte, te una clara consciència de que l’invisible, el Regne de l’Esperit Sant que ell està esperant, no pot tindre representacions, perquè serien falses, serien particulars, i ell pensa l’art abstracta com l’art que pugui ser realment universal. La idea kandinskiana de l’abstracció és absolutament extraordinària, però és la idea semítica, la idea de que no es pot representar figurativament l’infinit.\nPerò els cristians ho fan perquè Crist es va manifestar en la història.\nAixò és molt complicat! I els grecs també, i els hindús també fan deus i deus…\nActualment, mentre l’abstracció està baixant, puja el simbolisme de començaments del segle XX.\nEl que volia transmetre amb tot aquest desenvolupament, és que quan veiem una icona, pensem que te darrera tota la història d’Europa i tota la història del Pròxim Orient. Està tot ficat en aquesta representació, hi ha tota una història a darrera que indica aquest moment insoluble de la manifestació o no manifestació de Déu. Déu pot ser quelcom concret o no pot ser quelcom concret?\nRecordo algunes converses amb gent molt influenciada per René Guenon, a propòsit de l’afirmació del seu deixeble Schuon sobre la unitat transcendent de les religions. Aquesta unitat mai pot ser particular, sempre ha de ser universal, sempre ha de ser transcendent. Però si és transcendent, traiem la possibilitat de que en qualsevol de nosaltres hi hagi aquesta presència divina. El problema de les tradicions semítiques és que son profundament transcendents, és a dir, el Déu és infinit. Mentre que pel que fa a les tradicions indoeuropees, el Déu és més immanent, està en la Natura. A un semita, un jueu o un àrab, li dius que Déu està en la vida d’una planta que creix, i ho interpretarà com una blasfèmia. Per a ells, Déu és transcendent.\nI els guenonians, aquesta idea, no la poden suportar.\nEn les cartes entre Cattiaux i Guénon, discuteixen molt aquest tema. Cattiaux diu… En Alquimia, l’Universal està en el particular. Està en el particular històric que es manifesta. Mentre que la preocupació de Guénon era com trobar un diàleg de religions si no és un Déu transcendent. Si tots són deus immanents, serà diferent el meu Déu del Déu del meu veí. Davant d’aquesta situació, el més fàcil és dir que Déu és transcendent, és un Déu Universal no manifestat.\nQuan veiem la imatge per exemple de la Verge, hem de saber que la Verge no és una idea, la Verge és una realitat històrica, era una dona. La por que tenien els primers pares Bizantins era que ningú confongués a la Verge Maria amb Diana, que també era verge. Els Déus indoeuropeus, són Déus que baixen, prenen la forma de l’home, i després la perden, però el Déu cristià no, el Déu cristià va néixer d’una dona, es va encarnar en el sentit més estricte. La Verge no és una idea en el sentit dels Déus indoeuropeus, era una persona de carn i ossos. Quin problema! De quina manera solvatem tot això? És absolutament infinit i l’únic interessant de pensar en la vida. Es tracta d’entendre aquest misteri que ens ha proposat la nostra tradició, el misteri de la carn, del cos de Crist. Aquesta és la gran aportació cristiana.\nRaimon Panikkar va pensar molt sobre aquest tema i va fer una reflexió molt profunda i molt interessant. Va dir, jo no parlaré de la cristologia sinó que parlaré de la cristofanía, la manifestació de Crist. I això dona peu a una reflexió de la immanència de Crist en cada un de nosaltres, del Crist no còsmic, sinó “cristofònic” el que es pot manifestar en cada un de nosaltres, que es pot revelar i que és el mateix estat crístic que li pot passar a un budista, o a un esquimal, encara que ell en digui d’una altra manera.\nPanikkar te una reflexió molt interessant quan diu que en el començament del tercer mil·lenni no podem parlar més de cristologia, de la lògica de Crist, de la Trinitat, sinó que hem de pensar amb la fanía, amb la manifestació de lo crístic, no del Crist estrictament, sinó de lo crístic. És una reflexió molt interessant que després costa de continuar. Quan parlem de cristianisme, sempre veiem la idolatria cristiana en la que s’ha convertit. En canvi, la idea de la cristofanía pot donar peu al cristianisme del tercer mil·leni.\nQuan parlo de cristianisme parlo de la cultura en un sentit espiritual, no en un sentit intel·lectual. Si no hi ha espiritualitat no hi ha cultura. Això és una mica el que està passant ara en molts cassos. De que parlarà la cultura si no és de com es fa una icona? Com es fa una icona és tota la història, al menys des de la India fins a Portugal. Pel que fa a la Xina i a l’Àfrica, el tema és diferent.\nHusayn Mansûr al-Hallaj dins del context sufí, va dir que l’havien de matar perquè havia afirmat que era un dels noms d’Allah. Això no es pot dir perquè és la idea del Déu encarnat, no és la idea de Déu Pare, doncs a Déu Pare ningú el pot conèixer.\nPerò ningú pot conèixer al Déu transcendent sinó és des de la realitat immanent.\nDins del context cristià que és en el que estem, Déu és Crist. Si passem del Crist, caiem dins d’una bogeria intel·lectual. I en general, la gent, ho porta o be a un nihilisme absolut, o be a una idolatria. Aquests son els dos perills que hi ha des del moment que es disposa la Divinitat en la presència.\nIntervenció: Com veus tu la operativitat d’aquesta cristofanía?\nR.A: Jo crec que lo fonamental és saber com es cura un malalt. Primer cal saber el diagnòstic. Si no fem un bon diagnòstic no podem fer una bona teràpia. El diagnòstic passa per reflexionar amb el cor sobre aquestes coses, perquè sinò no sabem el que ens passa.\nLa meva preocupació personal és localitzar be la patologia i després ja buscarem teràpies. Des del moment que es coneix be la patologia, la teràpia és inevitable.\nEns cal conèixer be la tradició. No som bàrbars, som civilitzats, tenim una cultura i aquesta cultura no la podem fer desaparèixer, es tracta de la nostra llengua, de la nostra paraula. Conèixer la nostra paraula, saber perquè fem les coses, això és molt operatiu. Quan fas això o allò, què estàs fent?\nIntervenció: Està be de conèixer la història i la religió per després alliberar-se’n.\nR.A: Si, però alliberar-se de la cultura és un fet cultural de primer nivell. Tinc alumnes que em diuen jo tinc el meu rotllo, i jo els hi faig la reflexió següent: Dient aquesta frase jo tinc el meu rotllo, això, sense Nietzsche i sense Sartre, i altres pensador, no ho diries. Aquesta idea que tu has dit, sense la idea marxista de que es pot fer taula rasa del passat i començar el present, no la diries. Aquesta frase és profundament cultural.\nA vegades penso de fer aquest deslliurament i m’imagino alt, ros i prim i no aconsegueixo deslliurar-me mai de la meva realitat.\nJo no diria deslliurar-se’n sinó que consideraria que tot això son potencies de la teva ànima, no son traves. Aquesta és una idea profundament marxista, si ho apliquem a l’àmbit social, o una idea profundament existencialista, tal i com ho van explicar Nietzsche i Sartre i d’altres dins l’àmbit individual.\nIntervenció: L’Església Catòlica Apostòlica i Romana, ha fet creure que totes les historietes son veritables. D’alguna manera, o renegues d’això o intentes entendre-ho a nivell simbòlic, a nivell del que ens vol dir.\nR.A: Això seria si fóssim indoeuropeus solament. Però les nostres Escriptures son semítiques. I allà no hi ha res de conte, és una història. És complicat. Jo no tinc la solució, només et dic la complicació.\nIntervenció: La història és aquesta, evidentment. No podem renunciar a la història, però la podem portar fins als nostres dies.\nR.A: Evidentment. Pensa una cosa. Els protestants son molt més historicistes que els catòlics. Com que ells només tenen la paraula de Jesús, es centren exclusivament en el que Jesús ha dit, i han tret tota la parafernàlia simbòlica.\nPerò convertir l’encarnació de Jesús en una mitologia, treus una part del problema, de la presencialitat de Déu aquí, molt important. La idea de la presencialitat que s’ha discutit infinitament en relació a la comunió… està present Crist en la comunió o no està present? Si sapiguésim que el Déu transcendent pot estar en el Déu immanent, amb presència aquí…\nUna vegada Cattiaux va anar a una missa amb els seus amics, i quan va acabar la missa va anar a felicitar al capellà perquè ho havia explicat tot molt be. I tot sortint va dir als seus amics: ho ha explicat tot perfecte, però no sap res del que ha explicat. No sap de que està parlant.\nAquest és el problema, que en relació a tots aquests símbols, no sabem de que estem parlant. Sabeu el que és un Déu que es pugui menjar?\nIntervenció: Recordo una conversa amb Mossèn Pere Ribot en la que parlàvem a propòsit de la litúrgia i dels símbols, i em va dir: Tu creus que quan et dono la comunió et dono el cos de Crist?. Va dir no, el que et dono és un memento, un símbol, una imatge. El cos de Crist te’l donarà ell en persona.\nR.A: Si, però això no és catòlic.\nIntervenció: Però el catolicisme, gràcies en te d’aquestes ments lúcides.\nAbans has parlat del esoterisme i del exoterisme. Crec que entre els jueus, aquest esoterisme s’ha mantingut durant molt de temps. Han sabut jugar amb els dos nivells fent-los complementaris.\nEn el cristianisme, el nivell esotèric s’ha anat perdent. Ha quedat més el nivell exotèric. En la història ha quedat el memento, però el memento de què? De què estem parlant? Què és el que hem de recordar? De què ens parla aquesta història?\nR.A: No hi parlat de la part romana de Pau. Hi parlat de la grega i de la jueva. La part romana és el ritus tal i com el veiem ara; tota l’estructura jeràrquica, ritual. Però tot això son diagnòstics, no son teràpies. Això és dir… aquesta imatge que estem veient, te al darrera totes aquestes altres coses. I si fóssim ortodoxes, diríem… aquesta imatge és sagrada perquè ha estat beneïda i hem pot portar la salvació. Pel fet que som catòlics o estem en un àmbit catòlic, no ho diem tan així.\nÉs molt diferent veure-ho amb aquesta perspectiva que veure la imatge d’una icona només des del seu aspecte estètic.\nIntervenció: Has parlat de la Verge Negra?\nR.A: El tema de les verges trobades, coincident amb el fet que el Romànic agafa força i va traient totes les creuades… la Reconquesta … hi havien musulmans… troben una verge dins d’una cova… amb un riu… El sentit de la verge negre és per a incidir en el sentit de que és un personatge històric que reflecteix un procés de la obra alquímica. Es tracta d’accentuar que no és una deessa del Cel, sinó que és una deessa carnal.\nIntervenció: És el començament d’una manifestació crística.\nR.A: I és presencial. El sentit de la negror dona èmfasi a aquesta presència. Perquè tota la idea de la Verge Immaculada, és una idea molt posterior. És una idea que ve pràcticament amb la Contrareforma. És a dir, la Verge sense el Nen.\nPerò la idea Mariana, és una idea crística. Soc negra però bella, és el sol que m’ha cremat. És la meva presència en el mon que m’ha cremat… l’encarnació.\nFins la Contrareforma, la Verge mai s’havia imaginat com la Immaculada, sinó com el pas previ a la manifestació de Crist.\nIntervenció: Al dir això de que és un personatge històric, sembla que sigui una senyora que caminava pel carrer en un moment donat, però de fet es tracta d’un primer pas cap a la cristofanía. Aquí tenim un problema.\nIntervenció: Poden ser les dues coses no?\nR.A: Si, però el problema és que et surtin els messiànics i et diguin: Jo soc el Messies. Jo soc Crist… S’ha despertat el Crist en mi… per tan soc el Messies.\nAquí si que necessitem esoterisme profund, perquè si això passa a l’exoteisme…\nAixò es pot confondre molt amb la idea de la il·luminació oriental, i no és exactament el mateix, o no està explicat de la mateixa manera, encara que en el fons no pugui ser una altra veritat.\nIntervenció: I la lectura segons la qual Jesús no diria pas que Jo soc Déu fet home, sinó que seria un bon jueu, i després la necessitat de l’Imperi Romà de fer …\nR.A: Aquí hauríem de conèixer més la tradició jueva. Ells no parlen obertament de l’Home-Déu, perquè això seria una blasfèmia, però parlen del Nom propi de Déu. I en un pensament semític, el Nom propi de Déu no es pronúncia perquè no hi ha el Temple, però estan molt a prop… els cabalistes medievals europeus, catalans i castellans… els jueus més talmudistes sabien de que estaven parlant amb la presència de Crist entre els homes. Ho sabien perfectament els cabalistes, el que passa és que no ho deien.\nEl problema del cristianisme és que ho ha dit massa clarament, però és que els jueus ignoressin el misteri de l’encarnació.\nHauríem de conèixer més la tradició jueva, perquè és molt rica en aquest sentit.\nEl Tetragrama, el Nom, és aquesta idea de la presencialitat divina entre els homes, que Pau va voler traslladar-ho als gentils.\nEns oblidem de l’arrel jueva de Jesús, del Jesús de Natzaret com a cabalista fonamental. I els grans cabalistes son Messiànics perquè saben llegir la Torà. I si saps llegir la Torà, és que ha vingut el Messies.\nMalauradament, el cristianisme, encara que hagi mantingut l’antic Testament, ha fet taula rassa amb el judaisme, i això ens treu una part molt important de la tradició cristiana.\nIntervenció: La pregària del Pare Nostre, quan diu Santificat sigui el teu Nom què està dient sinó? Què vol dir santificar el Nom de Déu? Que no és sant el Nom de Déu?\nR.A: És aquesta idea tan jueva que nosaltres desconeixem olímpicament. És una llàstima. Però també és una llàstima no conèixer els grecs ni els xinesos, ni tants d’altres.\nIntervenció: No conèixer a nosaltres mateixos també és una pena.\nR.A: El problema és què entens per nosaltres mateixos? Quan parlo amb els partidaris de Jung, i es refereixen al si mateix, tinc un problema, perquè aquest si mateix no és el que jo entenc. Per a mi és més cristofànic que no pas psicoanalític.\nA vegades ho penso… tu qui ets? Quan veig una criatura penso si els seus pares saben realment a què han donat vida. Què és el que està present allà? No sabem res dels nostres ancestres, no sabem res de qui som o no som.\nIntervenció: Pot ser això és el més interessant. En el mon de les idees no ho trobarem.\nR.A: No, evidentment que no. Totes les esglésies estan fetes damunt dels ossos d’un màrtir, d’un testimoni, per a recordar-nos que hi ha una família espiritual concreta. Si t’interessa aquest tema, no és perquè siguis més guapa que un altra, sinó perquè tens tota una genealogia i uns ancestres i tot un mon que no coneixem. Però això no ho nega el cristianisme, al contrari.\nEl mon de les idees és molt platònic, i el cristianisme no és platònic, el cristianisme és molt tangible.\nIntervenció: Són idees. Mirat des d’aquí son unes idees,i mirat des d’allà son unes altres idees. Què vivim en realitat? Què vivim que som?\nR.A: Jo soc teòric. La meva experiència personal no l’explicaré aquí impúdicament.\nIntervenció: Jo no dic de parlar de l’experiència personal, jo dic que ens en ocupem. En el silenci un es troba una miqueta i entre les idees, un es confon; un pensa una cosa, l’altra pensa diferent… però potser, si m’aturo a trobar-me en el silenci.\nR.A: Dir que en el silenci trobaràs, ha estat fruit del teu pensament.\nIntervenció: No. És fruit de la meva experiència.\nR.A: Però aquesta experiència que has obert, primer t’ha arribat com a forma cultural.\nIntervenció: L’experiència? No. L’experiència m’ha arribat en el silenci.\nR.A: Si, però has agafat el silenci com un camí que és una idea, i tu l’has practicada.\nIntervenció: Em van dir que en el silenci trobaria, i jo hi buscat en el silenci, i hi trobat una coseta molt petita, però hi trobat quelcom. Amb les idees no tenia res. Hi passat per totes les idees.\nR.A: No se perquè contraposem les coses. La tradició occidental és prou rica com per tenir silencis. Hi ha molts anacoretes per exemple.\nIntervenció: Jo no necessito cap religió per tenir silenci. Ara, quan escolto les campanes, les escolto molt de gust perquè em diuen quelcom.\nIntervenció: Podrias hecer alguna referència a la tradición africana?\nR.A: Les tradicions africanes no les tinc gens estudiades. Hi ha una mica de confusió en les fonts lingüístiques; hi han unes fonts semítiques i d’altres africanes. L’origen africà, subsaharià, negre, d’Egipte, no està gens clar. No tinc referències en aquest sentit. Ha estat un poble proscrit, i serà un poble que tornarà.


LLEGENDES D'AIGUA DOLÇA *. LES MILLORS HISTÒRIES DE RIUS, LLACS, ESTANYS I GORGUES DELS DOS COSTATS DEL PIR. A.A.V.V. 9788494256493 Llibrería Horitzons\nDiuen que moltes de les aigües dels nostres rius vénen de tan lluny que ni ens ho pensem. I diuen també que l'aigua d'algunes fonts catalanes acaba sortint a Mallorca, i que hi ha pous que arriben fins a l'infern. I encara avui, molta gent sap que no fa pas tant les goges, les aloges, les encantades i les dones de fum i aigua vivien o feinejaven a molts estanys, a molts pous i a moltes gorgues. Encisaven els que s'hi acostaven, sobretot si eren homes. Altres vegades només jugaven. Però podien arruïnar una casa o podien fer immensament rics els seus habitants. I també podien fer això mateix alguns dracs. I encara també, aquelles serps que, abans de capbussar-se en un gorg o en un riu, es treien la pedra preciosa que duien al front perquè no la volien perdre. Fins que de tant en tant algú els l'agafava.\nDe les aigües que hi ha al nostre entorn se n'han explicat tantes coses que hem pensat que valia la pena aplegar-les. En aquest llibre trobareu tot de paisatges i de llocs únics, carregats d'història i de llegendes, de coses que es deien i que es creien. Tot un món que es va perdent. Però això només és el primer volum. L'imaginari que envolta i que enriqueix l'aigua dolça de la Catalunya Vella, des de la Catalunya Nord fins a la Vall d'Aran i la Ribagorça; des de les comarques de Girona a la Catalunya Central i a Barcelona, fins al Baix Llobregat i l'Anoia.


el nou diari de l'estació: SAX2007-WSFII - Dia del món de l'empresa\nSAX2007-WSFII - Dia del món de l'empresa\nAquesta setmana es celebra la trobada internacional SAX2007&WSFII la qual té com a objectius principals, per una banda, fer difusió del fenomen de la xarxa oberta entre la ciutadania, i, per una altra, esdevenir un punt de trobada i de debat per als diferents col•lectius d’arreu del món que fan xarxa oberta.\nLa trobada, que enguany té com a seu principal el Telecentre de Sant Bartomeu del Grau, dura fins el proper diumenge i cada dia s’hi farà una aproximació a la xarxa oberta des d’un punt de vista diferent. La sessió d’avui, ha estat dedicada a l’ús empresarial que es pot fer de la xarxa i les oportunitats tant directes com indirectes de negoci que aquesta ofereix, i que ha servit per a obrir les jornades s’ha fet, però, a l’edifici del Sucre a Vic.\nRichard MacKinnon, president de l'Austin Wireless City Project i representant de la WSFII.org ha presentat, en la sessió inaugural, el projecte que ell mateix va iniciar i que està tenint un èxit notable a la ciutat texana d'Austin i als seus voltants. Aquesta ponència ha servit per posar de manifest que hi ha altres maneres lleugerament diferents d’entendre la xarxa en general i pel que fa a la seva explotació comercial a banda de la de guifi.net. Mentre a guifi.net es pensa que la xarxa l’ha de fer la ciutadania en general, i que per tant, les empreses, com a part de la ciutadania, només en són una part més, a l'Austin Wireless City Project es pensa que aquestes n’han de ser un actor principal pel que fa a l’aportació de recursos per a la construcció de la xarxa ja que també hi tenen moltes possibilitats per fer augmentar els seus beneficis, bé sigui mitjançant publicitat a la xarxa o bé directament oferint serveis utilitzant la xarxa. Al final d’aquesta ponència hi ha hagut moltes preguntes. Tot plegat responent al més pur estil de la forma de fer dins dels projectes oberts: Fomentant l'intercanvi d’idees i informació.\nDesprés de la pausa-cafè s’ha presentat un parell d’experiències locals d’ús empresarial de la xarxa. En primer lloc Eduard Tarrats, director tècnic de SAV Vilaró, ha explicat com guifi.net els ha donat la possibilitat de l’accés a la banda ampla en una de les seves fàbriques a on no hi arriba la cobertura d'ADSL i com a partir d’entrar a una xarxa amb excés d’ample ampla de banda han anat agafant hàbits d’ús d’aquesta que inicialment ni s’havien plantejat. Oscar Barrabés, director d'IT de Fundició Dúctil Benito, ha explicat com guifi.net els ha permès muntar una xarxa virtual privada entre totes les seves plantes i fer-ne un ús intensiu, cosa que no hagués estat possible mitjançant els productes que ofereixen les operadores d’accés a Internet tradicionals. Aquests casos pràctics han servit per posar de manifest que guifi.net té sentit en si mateix com a xarxa, més enllà de les possibilitats que pugui oferir d’accés a Internet.\nJoan Casals i Xevi Torres, gerent i director tècnic, respectivament, d'Ausatel Sistemes, SL, han presentat, des, d’un punt de vista pràctic, la xarxa guifi.net, i han explicat què cal fer i com cal fer-ho per entrar-hi, tant per a situacions d’ús domèstic, com per a usos empresarials.\nA la tarda Juergenn Neumann, membre de Freifunk, ha coordinat un taller eminentment tecnològic a on s’ha reflexionat i debatut quines especificacions hauria de tenir un router (dispositiu electrònic que fa possible l’accés a la xarxa) de maquinari obert per ser el més útil possible per a les comunitats sense fils. Poder arribar a tenir un router de maquinari obert és un dels mites d’aquestes comunitats que ara, gràcies als contactes que en Juergenn té amb certs fabricants de hardware taiwanesos, sembla que algun dia pot arribar a ser una realitat.\nrilat – dm, 10/07/2007 – 21:57\nPublicat per Jaume Mauri a 13:11\nEtiquetes de comentaris: Empresa, Tecnologia


• Bunyoleria ambulant als carrers de València\nLa Regidoria d’Espai Públic ha autoritzat la instal·lació de 54 bunyoleries al carrer durant la setmana del 31 d’agost al 5 de setembre, en què es celebren les festes falleres. La instal·lació de parades de venda de masses fregides estarà enguany exempta del pagament de taxes amb motiu de la crisi del covid-19. La regidora d’Espai Públic, Lucía Beamud, ha explicat que “l’Ajuntament reitera el seu compromís d’ajudar, en la mesura de les seues possibilitats i competències, els diferents sectors de l’activitat comercial que ocupen, en este cas, el domini públic municipal”.\nBeamud ha afirmat que “des de Domini Públic tramitem les peticions d’una forma molt àgil per poder facilitar les tasques a les comissions falleres a l’hora de poder preparar-se la gran cita que són les falles de 2021. En este moment acabem de traure la resolució per autoritzar la ocupació de domini públic de diferents bunyolies i xurreries a les comissions falleres”. La regidora recorda que, enguany, les parades de masses fregides estan exemptes del pagament de taxes, una exempció que, en opinió de la regidora, “s’afegeix a l’exempció de taules i cadires, activitats culturals i venda no sedentària, entre d’altres. D’esta manera, l’Ajuntament reitera el seu compromís d’ajudar a superar les conseqüències de la covid-19”.\nEn total, s’han autoritzat 54 bunyoleries, xurreries o parades de venda de masses fregides. La majoria de les peticions han estat sol·licitades per comissions falleres tot i que també hi ha peticions per part de bars, gelateries i orxateries. Tot i que hi ha peticions de la majoria dels districtes de la ciutat, Ciutat Vella, l’Eixample i Extramurs són tres zones que acumulen una part important de les peticions.\nLes parades autoritzades no podran superar els 8x3 metres i vendran exclusivament massa fregida amb una composició de farina de blat, oli vegetal, aigua potable i additius autoritzats, a més de productes tradicionals com carabassa i figues. Les paradetes podran vendre també xocolate sempre que disposen de la maquinària adequada i sempre que esta siga de fàcil neteja.\nLes parades ambulants hauran de mantindre les adequades mesures higièniques i sanitàries, mampares de separació, campana extractora de fum i tenen prohibit obstaculitzar el pas de vianants, el trànsit de vehicles, les eixides d’emergència o l’accés a vivendes i botigues. En cap cas podran instal·lar taules o cadires o fer vessaments d’oli a la xarxa municipal de séquies o sanejament.\nLes parades hauran d’estar perfectament desmuntades a les onze hores del dia 6 de setembre.


Color mostrat: Negre/Gris oli/Gunsmoke/Gris vast\nLes sabatilles de running Nike Zoom Pegasus Turbo són les Pegasus que coneixes perfectament però amb noves actualitzacions per millorar la velocitat. La part superior lleugera com una ploma és tan ràpida com sembla, mentre que l'escuma Nike ZoomX revolucionària, que es va crear per als corredors d'elit de Nike per al Breaking 2, ofereix velocitat i reactivitat perquè trenquis tots els rècords dels teus entrenaments diaris.\nNike ha treballat amb corredors de maratons d'elit a Kenya per desenvolupar l'escuma Nike Zoom X, que proporciona el millor retorn d'energia fins avui. Està col·locada directament a la planta del peu per oferir una resposta millorada en cada trepitjada.\nEl material translúcid de la part superior està dissenyat per oferir un look de moviment encara que no et moguis i és increïblement lleuger. La zona del taló s'ajusta al tendó d'Aquil·les per oferir més comoditat en distàncies llargues.


Condemnat a sis anys de presó per una violació en un solar de Son Rapinya\nClaudio Morcillo, de 61 anys, practicà el sexe sis vegades amb la víctima, segons aquesta\nJ.F.M. | 21 desembre 2000\nL'Audiència de Palma ha condemnat a sis anys de presó Claudio Morcillo León, de 61 anys, que ha estat declarat culpable d'un delicte d'agressió sexual. L'home violà una dona de 48 anys a la qual havia conegut gràcies a un anunci de contactes que insertà aquesta a la premsa.\nEls fets tingueren lloc el mes de gener de 1999 i a conseqüència del desagradable incident la dona ha hagut de rebre tractament psiquiàtric ja que patí un trastorn posttraumàtic. Acusat i víctima quedaren citats a Son Rapiya i després de conversar durant unes hores, quedaren a veure's aquell mateix vespre. Claudio acompanyà la dona fins una discoteca on havia quedat amb una amiga, però com aquesta no hi era, la víctima li va demanar que la tornàs a acompanyar fins a Son Rapinya.\nFou en aquest trajecte de tornada quan el processat aparcà el vehicle a una esplanada propera a Son Rapinya i obligà, segons el tribunal, la dona a mantenir relacions sexuals. Sembla que els fets varen ocórrer a l'interior del vehicle de l'acusat que amenaçà la víctima amb estrangular-la si no accedia a satisfer els seus desigs sexuals.\nClaudio Morcillo negà en tot moment els fets que se li imputaven en el judici, que tingué lloc fa unes setmanes a l'Audiència de Palma. Mentre, la seva defensa assenyalà que les relacions sexuals varen ser consentides.


Capítol 1: Estem en perill\nEl pensament de la tardança d’una nova carta del meu fill no m’havia deixat dormir en tota la nit. Ja era la segona vegada que el propietari em demanava els diners d’aquest mes i alguna cosa em deia que la tercera no seria tan educat. Mentre em portava a la boca l’últim tros del florit i dur pa, em vaig consolar pensant en el banquet que tindria una vegada que el carter portara l'escrit del meu estimat Curial.\n-Elvira, Elvira! Baixa, afanya’t! Que el xiquet t’ha tornat a escriure!\nEm vaig alçar tan de pressa amb el crit de la meua veïna que la cadira va caure abruptament. Sense molestar-me a posar-la altra vegada al seu lloc, vaig baixar les escales quasi sense poder coordinar els meus peus.\n-Ai, ai! Quina sort tens filla! Tens al teu fill escrivint-te cada mes, mentre que el meu, des que es va casar, a penes se’n recorda de la meva existència. Que desgraciada sóc!\n-Què vols que et diga? Si és que el meu nen és un àngel.\nCom sempre, em vaig trobar la meua veïna ficant el nas a l’ interior del paper. Veure el sobre als seus dits va fer que cresquera una repentina fúria dins meu. Vaig tornar a la meua casa i per fi vaig bolcar el contingut sobre la taula. Ara ja podia respirar tranquil·la, Curial m’havia enviat més diners dels esperats i em sobraria per a tres mesos de lloguer. Com sempre, la seua carta començava amb la rutinària disculpa.\nEspere que els diners que estic fent arribar a casa siguen suficients perquè pugues perdonar-me per la meua fugida fa més de quatre mesos. No hi ha dia que no em recorde de tu i pense en les penúries que de segur estàs passant.\nPer ací, les coses van avançant favorablement i el Marqués es mostra molt menys reaci a la meua presència que quan vam començar la nostra estratègia. Ja quasi no em costa gens fer-ho, forma part de la meua rutina. Com sempre, a les huit del matí, agafe el desdejuni del meu senyor i el puge fins al seu llit on m’està esperant impacient. De vegades, em llança un tros de formatge que em sembla or pur, altres dies tan sols menge pa. Els meus matins consisteixen a cuidar dels animals als estables fins que l’amo em fa anar a la seua habitació.”\nEn aquest moment pensava que no podria continuar llegint, la vergonya i la pena em consumien per dins, però sabia que era l'única manera de seguir endavant, vaig fer un esforç i vaig continuar.\n“Depenent del seu estat d’ànim, puc passar de quinze minuts a una hora dins i quan terminem, arriba la meua hora preferida del dia, la visita de Güelfa. És la meua única esperança, ja t'he parlat d’ella en altres ocasions, la noia de cabells negres. Tan negres com aquell carbó que el pare portava tots els dies a la roba després de treballar. Mentre em cura les ferides, en l'única cosa en el que em puc fixar és en els seus ulls color mel, oh beneïts ulls! Aquesta profunda mirada m’alleuja més que la pròpia potinga que aplica sobre la meua pell. Més tard, mentre el senyor descansa en la seua alcova, comença tot.\nEls primers dies em va resultar difícil, quasi imposible, trobar els diners, però, per a la nostra fortuna, vaig tenir un dia de sort. Mentre netejava els bruts llençols, Isabel, la jove dona del senyor va entrar a l'habitació. Pel que sembla, i com pràcticament sempre, no es va adonar de la meua presència. Es va acostar a la prestatgeria on el meu amo tenia la seua preuada col·lecció de llibres. Em va estranyar veure-la buscar amb tant èmfasi, mai m'hagués imaginat que una xiqueta que no arribaria als catorze anys sapiguera llegir. La curiositat m'impedia llevar-li els ulls de damunt, rarament entrava a l'habitació del meu senyor, no es suportaven. I per a què mentir, jo a ella tampoc.\nFinalment tot va cobrar sentit quan vaig veure com agarrava el tom vell i ple de pols de La Ilíada. Del seu interior va extreure el que semblava un petit sac de monedes d'or, mai havia vist tant d’or en una brossa tan diminuta. A partir d'aquest moment tot va ser més fàcil, sense saber-ho m'havia obert les portes per a complir el nostre objectiu. Quan el meu amo dorm, l'única cosa que haig de fer és acostar-me sigilosament i amagar una part dels diners al costat de la roba bruta del Marquès. És tan senzill com recollir la roba bruta l'endemà i fer-te-la arribar. Normalment és la servicial Güelfa qui envia les cartes, és una noia esplèndida que sempre fa les seves tasques a la perfecció.\nCada vegada que t'escric, la sensació que algú més puga llegir aquesta carta em tortura. Sé que ni encara que tinguérem els diners suficients podria tornar a casa. El simple fet de pensar que podrien arribar a culpar-te pels meus actes m'obliga a mantenir-me allunyat de la persona que més vull, és a dir, de tu.\nEl teu fill que et troba a faltar moltíssim, Curial."\nTant de bo haguera pogut creure aquestes paraules, però la sensació d'abandó que tenia en el meu interior no m'ho permetia. Primer el meu marit i ara el meu nen.\nSense prestar més atenció al que em deia el meu fill, em vaig empolainar i vaig decidir anar a pagar el lloguer. Després, mentre comprava de la millor carn del mercat com si d'una marquesa em tractés, notava la gelosa mirada de la gent que estranyada no entenia com podia permetre'm tots aquests luxes. El meu era un poble petit on els habitants no estaven gens acostumats a aquest tipus de situacions.\nVa haver-hi una mirada que vaig sentir amb molta més intensitat. Es tractava d'una noia d’uns disset anys, d'ulls clars que a penes s'albiraven entre els brins del seu fosc cabell. Era com si ja l'hagués vist abans, tan familiar…\nIntentava desfer-me de la noia però seguia amb la sensació que encara m'observava, fins que em mesclí entre la multitud.\nEls dies passaven i el meu pèssim control sobre els diners feia que la fam tornés a la meua llar. El despertar cada matí sense els crits de la meua veïna avisant-me perquè baixara per la carta del meu fill augmentava la meua ànsia cada dia. Necessitava aquests diners amb mi.\nI a la fi va arribar. Desesperadament vaig trencar el sobre esperant que les monedes caiguessin sobre la taula, però quan només vaig veure un miserable tros de paper, vaig sentir el meu cor parant-se.\nEstem en perill…\nCapítol 2: Güelfa\nNo em podia creure el que estava llegint, a penes podia subjectar la carta amb les mans del que em tremolaven. La lletra del meu fill no era la usual, semblava que l’havia escrita amb molta pressa i una gota de sang m’impedia veure la data en què es va escriure. Això em va fer pensar en quant de temps havia passat i si li hauria ocorregut alguna cosa. Vaig continuar llegint.\n“Tinc moltes coses per a contar-te, mare, però pràcticament no tinc temps per a fer-ho. L’altre dia, mentre feia les meues tasques, vaig escoltar un crit de fúria que va fer tremolar els fonaments de la casa.\n- Isabel! On són els meus diners?! Falten molts diners i sé que has estat ensumant entre les meues coses! Com t'atreveixes, rata bruta?\nEn aquest moment, vaig abocar el cap a l'habitació del Marquès i em vaig trobar amb una Isabel, terriblement espantada i paralitzada per la por que semblava un xai enfront d'un llop. La seva veu tremolosa em feia sentir molt culpable, i mentres ella responia, una veu al meu cap m'incitava a confessar. Aquest pensament es va esvair quan vaig escoltar-la:\n-Senyor méu, mai agafaria més diners del que em pertanyen com a esposa teua. Crec que no t'has adonat encara que aquest criat teu de pacotilla, l'única cosa que fa és enganyar-te i aprofitar-se de tu.\nPensava que em moria, no em podia imaginar el que passaria si l’amo s’adonava del que estava fent i sobretot, no em podia creure el que va contestar el Marqués.\n-Què estàs dient? Estàs insinuant que el meu Curial seria capaç de robar-me! Què, a mi? Amb el respecte que em té? Fal·làcies! Injúries! Et faré pagar per això, pelacanyes. Retira't ara mateix.\nAbans que poguera veure'm, em vaig afanyar a amagar-me en els estables on solia treballar. Vaig suposar que no sospitarien de mi en cas que em trobaren allí. Encara que clarament el Marquès dubtava de tots nosaltres i que jo no anava a ser una excepció per molta estima que em tinguera, em sentia segur perquè la majoria de les sospites queien sobre la innocent Isabel. El meu senyor va decidir tancar-la en una de la seues estances fins que es celebrara el judici, per la qual cosa jo vaig haver d'ajornar el robatori d'aquest mes. Sent molt no haver pogut enviar-te res, mare.\nDesprés d'aquest succés, la relació amb el Marquès va canviar dràsticament, semblava un altre. De llançar-me un miserable tros de formatge, va passar a compartir el seu menjar i el seu llit. Dels cops, van arribar les carícies i les manyagues. A vegades, en trobar-nos pels passadissos, en comptes d'apartar la mirada, s'acostava i afectuosament em preguntava com m'havia anat el dia. Estava comportant-se com un autèntic cavaller. Fins i tot vaig arribar a sentir-me malament per enganyar-lo i robar-li tants diners.\nMentrestant, la pobra Isabel esperava al judici que determinaria la seua destinació final. En ocasions, escoltava plorar des de l’habitació de l’amo fins que un dia no la vaig escoltar més. Preocupat, pensant que es podria haver suïcidat, vaig anar a la seua recerca i per a la meua sorpresa, no la vaig veure allí. Quan vaig entrar a l'habitació, l'últim que recorde és Isabel copejant-me a l'esquena i provocant que perdera el coneixement.\nEn despertar-me, el primer que vaig veure van ser els ulls clars del meu estimat senyor i la seua càlida veu tranquil·litzant-me.\n-No et preocupes, petit, ja ha passat tot.- Deia acariciant suaument el meu cabell.- Isabel va pensar que eres el culpable d'aquesta situació i la mala gossa la va pagar amb tu. No li ho perdonaré mai! Però tranquil, ara ets fora de perill. Mentre estaves inconscient, jo mateix m'he encarregat d’avançar el judici i Isabel ha estat declarada culpable. Si és que ja sabia jo que no feia bé a casar-me amb una nena malcriada...\nEn aquest moment, em vaig preguntar què succeiria amb la petita Isabel i, com llegint-me el pensament el meu senyor va dir:\n-La seua execució serà demà mateix. No et tornarà a molestar en la vida.\nAquella mateixa nit, ni l'abraçada del Marquès va servir per a calmar el meu sentiment de culpabilitat i em vaig passar la nit en blanc fins que es van fer les sis i mitja del matí, hora en la qual executarien la jove Isabel.\nNo podia creure les tendres paraules de l'amo quan em va dir:\n-Curial del meu cor, continues despert? Ja pots estar tranquil, tot ha acabat per fi, pots dormir una mica més, hui jo mateix et portaré el desdejuni.\nLes seues paraules es van quedar gravades a foc en la meua ment, no obstant això, sabia que no eren certes, la mort d'Isabel recauria per sempre sobre les meues espatlles i això no podria canviar-ho mai.\nAl dia següent el botxí va portar alguna cosa per al Marquès, amb intriga vaig anar a atendre'l a la porta. Se'm van posar els pèls de punta i se'm van entelar els ulls en veure el cap d'Isabel dins d'aquella sagnant bossa, morta, sense vida. Volien que el Marqués la vera amb els seus mateixos ulls.\nAra m’era molt més difícil robar, des que no estava Isabel, no m'atrevia al fet que el senyor tornés a notar l'absència dels seus diners. A més a més, l'amo, temorós que la situació es repetís, va decidir canviar els diners del seu antic lloc, això ho vaig descobrir en un dels meus intents fallits de tornar a actuar. Així que no em va quedar una altra que seguir-la.Qui anava a imaginar que algú com el senyor anava a guardar les seves riqueses sota el matalàs?\nI mare, ja t'imagines el que vaig haver de fer per a aconseguir aquests últims diners... Uns diners que no he estat capaç d'enviar-te. Abans de poder fer-ho, el senyor es va adonar de la seua absència i va donar l'ordre de tancar totes les portes de la seua casa. Pensen que he sigut jo, m’estan buscant. Ara mateix estic amagat, no tinc molt de temps.\nJa estan ací.”\nJustament en acabar de llegir la carta, vaig llançar al foc el paper amb les altres que guardava, no podia quedar cap prova.\nDe sobte, la porta es va obrir amb força. Era la mateixa dona d’ulls color mel i cabells d’atzabeja que havia vist al mercat uns mesos enrere. Amb sorpresa vaig exclamar:\n-Qui és vostè?! I què fa aquí a la meua casa?\nI amb un fil de veu va dir:\n-Sóc jo, Güelfa.\nCapítol 3: Última carta\nQuan encara estava tractant de despertar-me, vaig sentir els crits de Damián, el servent de la casa. Bé és sabut que no sóc del seu grat i que, des que la meua relació amb l'Amo ha millorat, atorgant-me més privilegis, haver de servir-me diàriament no era una de les seues tasques favorites.\n-Curial! Curial! Tens una carta de la teua mare, per fi algú t'escriu.\nNo sé què em sorprenia més, el to sarcàstic amb el qual tenia la gosadia de parlar-me o el fet que la meua mare m'haguera escrit. Era la primera vegada que m'escrivia en quatre mesos, estava segur que no seria gens agradable. Estava esperant per a poder llegir la meua carta tot sol però semblava que Damián no tenia cap intenció de marxar-se.\n-Tens pensant anar-te’n? No tens tasques per fer?\n-Sí, les mateixes obligacions que tenies tu abans de ficar-te en el llit de l'Amo, amic meu. A veure si hauré d'anar fent-li una visita jo també al Senyor...\nLi hauria matat en aqueix mateix moment però, el desig de conéixer el que la meua mare volia transmetre'm era molt més fort, així que vaig haver de frenar la meua fúria i ignorar-li. Quan es va adonar que no li anava a contestar se’n va anar resignat.\n"Estimat Curial, t'escriu la teua estimada mare.\nSegurament t'estaràs preguntant el motiu d'aquesta carta, no és la meua intenció preocupar-te, però fa unes setmanes vaig caure malalta i encara no he aconseguit recuperar-me. Comence a témer que mai podré eixir d'aquesta i segons el metge pot tractar-se d'un cas de pesta, al poble cada vegada n’hi ha més.\nI per a la meua desgràcia, tinc la sensació que els meus dies estan comptats i com a última voluntat et volia demanar alguna cosa. Bé saps que res en aquest món podria entristir-me tant com la idea de no poder acomiadar-me del fill que tant he volgut abans de la meua mort. Així que et demane això, volgut, torna, torna amb mi Curial. Tinc clar que no serà fàcil per a tu, però sé que amb el teu amor cap a mi, bastarà perquè intentes complir el meu desig i em faces aquesta tan esperada visita. Sent dir-te això tan sobtadament però no em podia imaginar que això fora tan greu. Estic tan feble que no em queden forces per a continuar escrivint, espere que les nostres pròximes paraules siguen en persona.\nAixò és tot Curial, esperaré impacient la teua arribada.\nUna forta abraçada, el meu benvolgut fill.”\nEstava clar que havia d'anar a la casa de la meua mare, però no perquè estava malalta sinó perquè era evident que aquella carta no l'havia escrita ella. Fa anys, quan podíem arribar a passar setmanes amb el menjar just per a sobreviure, vaig tindre la mala idea de robar en la carnisseria del poble per a no morir de fam, amb la mala sort que em van descobrir en ple acte. Els càstigs per robatori eren molt greus sobretot per a un xiquet com ho era jo i la meua mare era conscient d'això. Per a salvar-me, va assumir totes les culpes i va donar la cara per la meua, la sanció que li van imposar va ser perdre les seues mans. Era obvi, que ella no podia ser l'autora d'aquesta carta. Alguna cosa estava passant, la meua mare podria estar en perill i havia d'ajudar-la.\nL'endemà ja ho tenia tot planejat per al meu viatge, havia guardat el meu equipatge, havia donat menjar als cavalls i el meu Amo ja estava avisat que m'absentaria uns dies. Al principi no s'ho va prendre massa bé, tenia por que poguera ocórrer-me alguna cosa i arribara a perdre'm per sempre. La veritat és que començava a sentir que el seu afecte cap a la meua persona era autèntic. A més, no estava acostumat a la soledat que passaria aquests dies, primer Güelfa, que havia marxat feia uns dies i ara jo, qui li donaria calor a les nits? En fi, seria poc temps si tot eixia com el que havia planejat.\nHavia d'eixir de matinada si volia arribar el més prompte possible, el meu Amo havia posat a la meua disposició un dels seus millors carruatges per al trajecte. El camí se'm va fer etern, semblava que mai arribaria al poble on havia crescut i on havia viscut tant. Però finalment, el carruatge es va detindre, per fi sabria el que li estava passant a la meua mare. Sense pensar-ho ni un segon, vaig eixir precipitat del vehicle en direcció a la meua casa. Vaig tocar la porta no una, ni dues, ni tres vegades, sinó centenars d'elles sense obtindre cap mena de resposta. Així que no em va quedar una altra opció que buscar un altre lloc pel qual entrar. Per a la meua fortuna, vaig trobar la finestra de la cuina entreoberta, i em faig ficar dins sense cap mena de problema.\nAmb peus lleugers i sense fer soroll vaig registrar tota la planta baixa, evitant les taules que, per experiència pròpia, sabia que cruixien. El silenci que en un passat m'havia resultat tan relaxant, era ara fred i esgarrifós. Em vaig fregar els braços una mica tractant de donar-me calor, i vaig pensar que, una vegada que tornara a casa, no m'apartaria dels càlids braços del meu estimat amo. Prompte havia acabat de registrar també la planta de dalt i seguia sense haver trobat ni rastre de la meua mare. Llavors ho vaig recordar: el xicotet magatzem que el meu pare va construir per a guardar les provisions de l'hivern i la llenya per a la ximenera. Es clar que sense provisions que guardar, ès trobava més que en desús.\nEm vaig dirigir al jardí posterior i amb passos ferms i directes a la xicoteta cabanya de rajoles roges. Havia plogut feia poc i el fang se'm pegava a les soles de les cares botes fetes a mesura. De la porta provenia una desagradable olor a putrefacció i em vaig tapar el nas amb fàstic.Finalment, la vaig obrir.\nLa visió va fer que obrira els ulls com a plats. Mare es trobaba amb braços i cames fortament atapeïdes amb gruixudes cordes. Una tela li impedia fer qualsevol tipus de so. Vaig treure el ganivet que havia robat durant el desdejuni i em vaig acatxar al costat d'ella per a desfer-me de les cordes. Primer li vaig llevar la de la boca.\n-- Curial, que fas ací?! Has d’anarte´n, fill, i de presa. Abans de que torni.-- Aquell comentari va cridar la meua atenció.\n--Tornar? Qui va a tornar mare?-- Ella va deixar eixir un so d'indignació.\n--Quins poques llums arribes a tindre a vegades, amor, menys mal que Déu va tindre almenys la bondat de fer-te bell. La meua segrestadora, Curial, o creus que m'he lligat ací jo sola?\n--Qui ès mare? Que vol? No tenim diners ni menjar que donar-li.-- La meua mare va negar amb el cap.\n--No busca res d'això amor, et vol a tu. La teua mort.\nEl ganivet se'm va caure de les mans. La meua mort?\n--Per això has d'anar-te’n Curial. És una manipuladora de molta de cura, no li farà res a una vella com jo, ja que no aconseguiria res amb això. A més, amb el feble que estic et retardaria massa en la teua fugida, has de deixar-me ací.\n--Estàs segura?-- Una llàgrima se'm va escapar per la cantonada de l'ull.-- No vull deixar-te de nou.\nLa meua mare em va regalar un somriure tranquil·litzador i em va assecar la llàgrima amb un dels seus monyons, tal com quan jo no era més que un xiquet i em raspava els genolls. Després em va regirar el pèl tan sols com una mare sabia fer-ho.\n--Totalment.-- Va assenyalar la porta darrere meu amb un assentiment de cap.-- Ara corre.\nPerò no vaig poder fer-ho. Una cosa afilada i punxeguda m'havia traspassat el pit, tant que fins i tot podia veure la punta de l'obridor de cartes sobreeixir si baixava la mirada. El dolor va explotar al meu pit, i les meues articulacions es van tornar gelatina, fent-me caure a terra. El crit de la meua mare va ser l'últim que vaig escoltar, i el somriure cruel en el rostre de Güelfa va ser l'última cosa que vaig veure, abans de tancar els ulls per sempre.\nEl meu Curial es va desplomar a terra i em vaig precipitar cap avant per a tapar-li la ferida. Vaig mirar cap amunt, cap a l'assassina que s'havia atrevit a tocar el meu fill. I amb la mirada més afilada que vaig poder adreçar-li li vaig dir:\n--Pagaràs per això.\nAmb una cara de completa indiferència, va netejar calmadament l'obridor amb un mocador blanc. Com si no acabara d'assassinar una persona.\n--Curial s'havia ficat massa en la meua relació amb l'amo.--Va explicar ella-- Estava destinat a morir des del primer moment que l'amo li va posar les mans damunt. A més, pel que tinc entés, Curial devia la seua presència en la mansió a tu. Per mantenir-te.-- Va acusar-- Per la qual cosa tot això no és res més que culpa teua.\nUna vegada el ganivet va estar net, va llançar el tros de tela roig als meus peus.\n--Estic desitjant veure de què eres capaç.-- Va dir sarcàsticament--Eres tan sols una vella manxola.\nI llavors va eixir del magatzem.\nNo sè quant de temps vaig estar allí, agenollada al costat del cos inert de Curial. Però una vegada vaig sentir la ira envaint-me la venes, sabia que no podia seguir allí, sense fer res. Em vaig alçar i em vaig dirigir a la porta, clavant la mirada en la direcció per la qual havia desaparegut Güelfa.\n--No subestimes mai la ira d'una mare, xiqueta.--Vaig murmurar al vent.\nTres anys més tard, una senyora vestida de negre contemplava les flames que consumien la mansió Vellparde, propietat del senyor Maura, o com a ell li agradava que els seus servents ho cridaren, amo. La venjança refulgía als seus ulls negres, l'únic sentiment supervivent de tants anys de sacrificis i sofriment. Tenia els braços a l'interior del seu llarg abric de cabells negres, però si hagueren estat a la vista, hauríem vist que la senyora mancava de mans. L'estructura de la mansió tremolava i cruixia, afeblint-se per moments, i els veïns s'agrupaven al voltant del recinte, commocionats per la visió. Els guàrdies reials i l'ajuda encara no havia arribat, però ja era massa tard, tots dins ja estaven morts.\n--Degueres haver-me matat quan vas poder, rata.--Va murmurar la dona de negre a les flames-- Ara cremaràs a l'infern amb la resta de la teua plaga.\nI dit això, la dona es va endinsar entre les flames.


Ciutadans porta la Llei de Funció Pública a Europa per "possible violació de la lliure circulació de treballadors" | Valencia Extra\nLa vicepresidenta primera de la Comissió de Llibertats Civils, Justícia, i Assumptes d’Interior i membre de la delegació de Ciutadans (Cs) en el Parlament Europeu, Maite Pagazaurtundua, presentarà aquest dilluns davant la Comissió Europea una pregunta parlamentària sobre el projecte de Llei de la Funció Pública Valenciana aprovat aquest divendres per “possible violació de la lliure circulació de treballadors a la Unió Europea”.\nPagazaurtundua posarà en valor que la “lliure circulació de treballadors” és un “principi fonamental establit en l’article 45 del Tractat de Funcionament de la Unió Europea (TFUE)” i és “obligació d’aquesta Comissió preservar-la”, ha explicat la formació en un comunicat.\nConsidera que la Unió Europea “haurà d’evitar que la Comunitat Valenciana i les seues administracions imposen el biaix lingüístic en les seues convocatòries d’ocupació pública, si això afecta la lliure circulació de treballadors en l’espai econòmic europeu”.\nAixí mateix, en la seua argumentació, ha indicat que l’Alt Tribunal “prohibeix la falta de proporcionalitat entre aqueixa exigència i la funció o lloc de treball a exercir”.\n“És habitual que aquestes administracions exigisquen un coneixement de la llengua valenciana, innecessari en alguns casos i, en uns altres, desproporcionat, la qual cosa vulnera la Jurisprudència Constitucional”, ha afegit.\nAl seu judici, aquestes pràctiques “converteixen el biaix lingüístic en una eina de discriminació i exclusió en mans d’administracions públiques que afecta, no sols dels ciutadans espanyols que no parlen valencià, sinó també dels ciutadans europeus que no poden circular lliurement dins de la UE perquè no poden optar a aqueixos llocs públics”, ha assegurat Pagazaurtundua.