Contra els aeroport, els AVE, les autopistes... i la societat que els necessita. - Indymedia Barcelona\nContra els aeroport, els AVE, les autopistes... i la societat que els necessita.\nCorreu-e: negreverd ARROBA nodo50.org (verificat)\t 16 set 2021\nNi al Prat, ni a Reus, ni a Riudellots, ni a Barajas ni enlloc\nEl que s’anomena mobilitat (amb l’afegitó de sostenible o sense) és sols una part més del sistema de dominació capitalista. Ens movem, però, vers on?... majoritàriament ens movem sols per dos objectius, per produir i per consumir. Es mouen els treballadors cap a la seva feina, els immigrant vers la metròpoli de destí, els consumidors cap els magatzems, les zones comercials, els consumidors de turisme cap a un destí alienat... poc importa la modalitat totes elles (tren, avió, vehicle privat o públic...) tenen el mateix objectiu produir i consumir, i en darrer termini sostenir el tinglado estatal/capitalista que és el sistema tecnoindustrial en el que vivim.\nTot aquest moviment suposa un cost econòmic i una certa inseguretat. El mateix caràcter que te la mobilitat suposa inseguretat i revolta, ja siguin dels insurgents contra augments de costos del transport (augments a afegir a la misèria i precarietat quotidiana), o la pirateria marítima a Somàlia o al mar de la Xina. La major part de revoltes importants dels darrers anys han girat, en major o menor grau, al voltant de la mobilitat, la de Xile, la d’Iran, la dels Gilets Jaunes...\nReduir una part dels riscos lligats a aquesta inseguretat i d’aquests costos és un dels objectius del que s’anomena «mobilitat sostenible». En això la crisi climàtica i la COVID han ajudat força, el teletreball i l’e-comerç han estat les primeres mesures en ser aplicades massivament, ajudades per la distribució tipus rider i en el cas de l’oci per les noves tecnologies de distribució de continguts audiovisuals que no requereixen sortir de casa... ni aixecar-se del sofà\nLes infraestructures de mobilitat ocupen una bona part de la terra ja sigui físicament, ja sigui per l’extracció de materials necessaris per a la seva construcció, les obres publiques mouen milions, i les empreses dedicades a elles formen part important dels cartels que controlen el mon.\nNo es pot separar la mobilitat amb una de les seves principals regulacions/limitacions: les fronteres. Els estats les obren i les tanquen selectivament a les persones, segons les necessitats de producció del capital, en el cas de les mercaderies la situació és més complexa i depèn, no ja d’interessos globals, sinó de les necessitats de fraccions del mateix capitalisme “semilocals”. La COVID ha vingut a reforçar fronteres i a crear-ne de noves que poden anar des de ciutats, comarques... fins i tot a les entrades a supermercats, bars o teatres.\nEl transport aeri en el mon de la dominació.\nEl transport de passatgers no es dedica majoritàriament al turisme, així a l’aeroport del Prat el turisme (transport de consumidors) suposa un 43% del total. Per exemple, a Catalunya hi ha bastant més de 600.000 treballadors que han arribat en vols transatlàntics i que periòdicament tornen i retornen als seus països sense que es pugui considerar turisme de cap manera.\nAl centrar el debat en el turisme ens oblidem d’aspectes que son també molt importants el transport de mercaderies, el de treballadors (especialment immigrants) i els usos militars (en realitat una altra mena de transport), de fet els aeroports son zones militaritzades, amb mesures de control i seguretat altíssimes.\nEl transport aeri de mercaderies a Europa és relativament baix, sobre el 0,2%, ( una xifra baixa, encara que si es compara amb la del transport per ferrocarril no és tan Baixa (0,8% els ferrocarrils), la major part del transport es fa per carretera i per via marítima.\nEl transport aeri és car i no és capil·lar (necessita sistemes que el complementin, sobretot el transport per carretera), per això el transport aeri es dedica especialment a bens molt delicats o molt valuosos (seria una exageració el dir que es dedica al transport de bens de luxe?).\nPer els aeroport de l’Estat arriben 790 milions de tones de mercaderies, una bona part d’elles productes peribles, les flors tallades, plantes vives, el marisc, fruita i productes de valor afegit, per exemple components electrònics, petits aparells de consum, medicaments...\nUn exemple: al mercat de la flor holandès es reben cada dia 30 milions de flors que han de ser subhastades en menys de 4 hores una bona part procedeixen de Colòmbia, d’Equador i Kènia, a Catalunya més del 85% de les Roses de Sant Jordi (uns 6 milions) procedeixen de Holanda, Colòmbia i Equador, de fet Catalunya importa uns 13 milions d’unitats de flor tallada, la flor tallada, al menys la intercontinental arriba sempre per via aèria...\nEl teatre del hipòcrites.\nAquests dies podem assistir a un simulacre teatral que podria ser còmic si no fos tràgic, ja que afecta (negativament com afecten sempre aquests simulacres) les nostres vides.\nHem pogut veure com tots els polítics (tots!!) defensen els “valors naturals” del delta, quan porten decennis triturant-lo, desprès de successives ampliacions de l’aeroport, del port, del desviament del riu, sense cap grup polític/social presentes oposició seriosa més enllà de les declaracions ara, qui més qui menys s’esquinça les vestidures.\nTots volen la “sostenibilitat”, però tots volen un “hub” a l’aeroport (90 milions de passatgers...?).\nEls alcaldes del Baix Llobregat que han promocionat que autopistes i potes sud trinxessin el delta, que han promocionat la instal·lació de grans superfícies, que expandeixen la urbanització com per exemple amb el Pla de Ponent de Gavà.\nEspecialment hipòcrita és l’ajuntament del Prat, en mans des de la “noche de los tiempos” dels “comuns” (abans Iniciativa, abans PSUC, més de 40 anys de govern dels que 37 van correspondre a l’imbatible Sr. Tejedor). L’Ajuntament del Prat ara està executant (amb el suport de la iniciativa privada) el pla ARE Eixample Sud que construirà 1.200 habitatges en zona agrícola (2.666 quan s’executi tot el pla), expandint la zona urbana al sud de l’Avinguda Pau Casals, i a més ha multat a un grup opositor que havia ocupat una petita zona de l’ARE amb un hort, aquesta casta pretén ser la defensora del Prat, del Delta i la Ricarda.\nMentre els governs juguen a fet i amagar amb els milers de milions d’inversió, algú perdrà... i no seran ells.\nLa mobilitat capitalista en un marc global.\nEl transport aeri no es pot separar de tot el que implica els models de mobilitat, convencionals, “sostenibles” o decreixentistes, tots necessiten aeroports (d’us intensiu, semi intensiu o decreixent), tots necessiten ferrocarrils (convencionals, AVE’s o de via única), tots necessiten vies d’alta capacitat, tots necessiten vehicles més o menys privats de motor tèrmic o elèctric per el transport urbà i per carretera, tots necessiten el sistema de producció industrial capitalista, tots necessiten extreure matèries primes devastant la terra.\nEl problema no és un aeroport, el problema no és la destrucció d’un espai natural, el problema no son les emissions i el no acomplir els compromisos de Paris (que per altra part no ens allunyen de la “catàstrofe” climàtica)... el problema és el capitalisme devastador i els estats.\nNo es poden trobar alternatives perquè totes son falses. Potenciar aeroports petits (més ecosostenibles??) o connexions entre ells en AVE o qualsevol altra via “eficient” intermodal és en el millor dels cassos una bajanada i en el pitjor un engany premeditat per perpetuar un sistema de dominació i devastació.\nAeroports? Ni al Prat, ni a Reus, ni a Riudellots ni a Barajas!!\nReforestació total de l’Aeroport del Prat i de totes les línies de l’AVE!!


Formació de Tripulació\nUna de les activitats principals que desenvolupa l'AAqCB és la formació de nous tripulants. Està adreçada a totes aquelles persones que vulguin aprendre a navegar amb el quetx. Per formar-se no cal tenir titulació nàutica prèvia ni límit d’edat. L’únic requisit que es demana, a part de ser soci i una edat mínima de 14 anys, és voler aprendre sobre l’estil de navegació tradicional.\nEl programa de formació per a tripulants adults té dos vessants, una de teòrica, necessària per aprendre alguns conceptes de la navegació a vela, i la més important, la vessant pràctica en 9 sessions que es desenvolupen a bord del quetx i en navegacions que tenen una durada cadascuna d’un matí.\nL’aparell del quetx, les diferents tasques a realitzar, la coordinació entre tots els membres de la tripulació, les guàrdies, la seguretat a bord, així com les característiques del vaixell o els nusos són alguns dels aprenentatges que es desenvolupen durant la formació.\nA banda de la navegació diürna, la formació inclou també una sortida nocturna, que es fa per descobrir alguns coneixements que fan de la navegació de nit tota una altra experiència.


Antonio David esclata, indignat pel seu acomiadament i veto: “M’han silenciat i no és just” Antonio David esclata, indignat pel seu acomiadament i veto: “M’han silenciat i no és just” – El Món\nAntonio David esclata, indignat pel seu acomiadament i veto: “M’han silenciat i no és just”\nL'exmarit de Rocío Carrasco ha concedit unes declaracions explosives en les que denuncia el seu veto\nAntonio David Flores concedeix declaracions a Europa Press\nJennifer Navarro 10/04/2021 11:22 am\nAntonio David Flores segueix vetat dels programes de Telecinco, una decisió que es va prendre arran de l’emissió del documental de la seva exdona. Rocío Carrasco l’ha acusat de maltractar-la durant molts anys, de prendre-li els fills i de fer l’impossible per perjudicar la seva imatge pública. En el seu esfereïdor relat, la filla de Rocío Jurado mostra un Antonio David monstruós i summament cruel. El resultat de les seves acusacions? El seu acomiadament immediat i un veto que l’impedeix replicar i defensar-se.\nAquest divendres, els reporters d’Europa Press l’han enxampat pel carrer i Antonio David ha aprofitat per fer unes declaracions molt contundents en les quals denuncia, precisament, que no el deixin entrar en directe a donar la seva versió: “Estic silenciat, així que és difícil que pugui dir què en penso de tot plegat. No em deixen entrar en directe a cap lloc… I no, no em sembla just. Quan m’ofereixin l’opció de parlar a televisió, ho faré perquè potser així sí que tinc dret a rèplica de debò. Jo no tinc res a ocultar, estic tranquil i he fet les coses el millor que he sabut. Al final, després de tots aquests anys, els meus fills viuen amb mi perquè han volgut viure amb mi. Això avala la meva feina com a pare, encara que ara hi hagi gent que vulgui desvirtuar la feina que he fet amb ells. El meu fill va demanar-me viure amb mi quan tenia 17 anys, que la gent es pregunti per què“.\nFes clic a la imatge per veure el vídeo / Europa Press\nEn l’últim capítol del documental de Rocío, aquesta l’acusava d’haver-li tornat el nen després d’un cap de setmana amb el braç trencat: “Se’l va trencar divendres i no el va voler portar a urgències. Me’l va tornar diumenge de matinada i em va dir que el portés jo”. Què té a dir Antonio David? “No vull parlar d’aquest tema perquè el meu fill era molt petit. Ja està la mare per dir el que hagi de dir…”.\nCada cop són més els testimonis que apareixen per desmuntar la història de Rocío. La gent comença a sospitar que moltes de les coses que explica no són veritat, el que tranquil·litza a Antonio David: “Em sembla bé que la gent comenci a sortir voluntàriament per dir la seva veritat i desmentir el documental. S’han de treure caretes i desmentir l’altra part”.\nFinalment, també li han preguntat sobre el concurs de la seva actual dona, Olga Moreno, a Supervivientes. Curiosament, no ha volgut pronunciar-se per no perjudicar-la: “L’he vist bé i espero que tingui un bon concurs. Ara bé, no vull dir massa cosa perquè vull que se la tracti com a concursant i que no la relacionin amb mi, perquè en el moment en el que em trobo, perquè m’hi han col·locat, que parli d’ella seria perjudicial per a ella”.


Mor una excursionista de 51 anys en una caiguda a Aigüestortes\nActualitzada 23/06/2020 a les 09:21\nL'accident es va produir diumenge a la tarda en una zona pròxima a la presa de Cavallers || Era veïna de Barcelona i es va precipitar d'una altura de tres metres\n© L'helicòpter durant el rescat de diumenge a Riu de Cerdanya.\nUna excursionista de 51 anys de Barcelona va morir diumenge a la tarda al caure quan feia una ruta amb altres senderistes al Parc Nacional d’Aigüestortes i Estany de Sant Maurici, a la Vall de Boí. Els serveis d’emergència van rebre a les 18.27 hores l’avís de l’accident d’una dona que s’havia precipitat mentre baixava de la Punta Alta de Comalesbienes (3.014 metres) a la presa de Cavallers.\nSegons informacions dels companys del grup, l’excursionista, de 51 anys, va caure accidentalment d’uns tres metres d’altura. Immediatament es van desplaçar al lloc en helicòpter efectius del Grup d’Actuacions Especials (GRAE) dels Bombers de la Generalitat i també l’helicòpter medicalitzat del Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM).\nUna vegada localitzada, van realitzar maniobres de reanimació a la víctima, però finalment el personal mèdic només va poder certificar la seua mort. També es van activar quatre patrulles dels Mossos, inclòs el Grup de Muntanya, que es van fer càrrec de les pertinents diligències judicials.\nEls rescats de muntanya s’han disparat aquest cap de setmana, el primer sense restriccions de mobilitat per la crisi sanitària (vegeu el desglossament).\nEl 30 de maig passat va morir una dona de 28 anys al ser arrossegada pel riu a Montgarri, a Aran.\nAquest any s’han produït dos accidents més de muntanya al Pirineu lleidatà. Un jove va perdre la vida el 4 de gener quan es va precipitar al buit fent snow a Martinet i un esquiador va quedar sepultat el 3 de març sota la neu en una allau fora de pistes a Baqueira Beret.\nBombers alerten de l’augment de rescats després del confinament\nEls Bombers alerten de l’augment de rescats al medi natural que es van produir el cap de setmana passat, el primer després de setmanes de restriccions de mobilitat. Només dissabte van fer set intervencions, encara que cap va ser a Lleida, mentre que diumenge van fer-ne sis més, dos de les quals sent la de la Vall de Boí i la d’un excursionista que va patir una caiguda al Moixeró, a Riu de Cerdanya, i que va ser evacuat en helicòpter. Des dels Bombers apel·len “a la prudència per poder gaudir del medi natural, amb seguretat, tenint en compte els consells bàsics de seguretat a la muntanya” com anar acompanyat i planificar l’activitat.


Fred i Calent | Porcella i plàtan - Capitol - 168\nT 2020 - cap: 157\nRajada, tomàtiga seca i cogombre\nAquesta setmana a Fred i Calent anem de rajada, tomàtiga seca i cogombre. Anirem al Port d'Alcúdia a veure com pesquen la rajada i un peixater del mercat de l’Olivar ens mostrarà com netejar-la. Na...\nT 2020 - cap: 156\nCarn i vi\nAquesta setmana a Fred i Calent anem de carn i de vi. Començarem visitant una granja a Santa Maria on es crien vedelles wagyü, veurem com na Marta i jo vàrem triar un bon vi i com na Fanny ens explicava...\nT 2020 - cap: 155\nAquesta setmana a Fred i Calent anem de cuina marinera. Recordarem la xerrada amb un pescador amb més de 30 anys d’experiència a la mar, veurem com na Marta feia una sortida amb catamarà i na Fanny...\nT 2020 - cap: 154\nAquesta setmana a Fred i Calent anem de variat i tapes, començarem recordant la visita que va fer en Miquel a sa Pobla per menjar un variat, veurem sa ruta que va fer na Marta de racions i barquetes i...\nT 2020 - cap: 153\nAquesta setmana a Fred i Calent anem de tumbet. Parlarem del cultiu de l’albergínia i el carabassó, amb na Marta recordarem els consells per cuinar pebres i com na Fanny ens parlava del licopè de...\nT 2020 - cap: 152\nAquesta setmana a Fred i Calent anem de síndria i meló. Començarem visitant un pagès que ens explicarà com és el cultiu de la síndria, amb na Marta parlarem de curri i amb na Fanny parlarem de formatges,...\nT 2020 - cap: 151\nAquesta setmana a Fred i Calent anem de gelat. Començarem recordant com vàrem fer gelat bomba amb un grup d’amics, na Marta visitarà un forner per parlar de l’ensaïmada, veurem com na Fanny ens...\nT 2020 - cap: 150\nCuina amb cefalòpodes\nAquesta setmana a Fred i Calent anem de cefalòpodes. Començarem fent un repàs dels tipus de calamars i sèpies que podem comprar habitualment. Veurem com na Fanny ens explicava les seves propietats...\nCOSTELLES I MAGRANES Avui a Fred i Calent anam de costelles i magranes. Ens acostarem a la Cooperativa pagesa de Pollença perquè ens mostrin com crien un producte ben nostre el xot. Al Port d'Andratx a na Marta li prepararan un tomahawk, un tall de carn espectacular que s'ha posat de moda entre els carnívors. Na Fanny serà una de les primeres afortunades en tastar el vi novell d'aquest any a una bodega de Santa Maria del Camí. Cuinarem burballes amb baldana de xot. A Pollença anirem a una carnisseria de renom a on venen costelles de tota classe, de vedella, de porc, de xot, de conill, inclús d'annera. Compartirem un arròs melós amb costella de porc i sipi amb un grup d'amants de la gastronomia de l'Acadèmia de la cuina i del vi de Mallorca. Na Marta anirà fins a Lloseta per intercanviar trucs amb una naturòpata per aprofitar al màxim les virtuts de la magrana. Amb na Fanny farem una infusió de magrana i ens parlarà de les seves propietats nutricionals. Per acabar farem un xurrasco a la barbacoa amb ensalada de col.\nPLE COM UN OU Títol Ple com un ou Aquesta setmana a Fred i Calent volem veure totes les possibilitats gastronòmiques que tenen els ous. Sabrem quin és el punt òptim de cocció que necessiten, quines són les seves bonances i els seus riscos, distingirem els ecològics dels industrials i aprendrem a llegir els codis de barres que duen escrits. En Miquel Calent i na Marta Simonet repassaran les diferents formes de cuinar-los i na Fanny Pons entrevistarà a un dels majors experts alimentaris, n’Andreu Palou per sabre què hem de tenir en compte a l’hora de menjar-ne. Na Marta Simonet anirà a veure les possibilitats decoratives dels ous i de les capses on es guarden. Però en aquest programa no només veurem ous de gallina també en veurem d’altres aus, des dels de colom fins als d’estruç passant pels de quica o guàtlera. Posarem a prova als ciutadans per veure si els saben distingir a la vista. En Miquel Calent també ens cuinarà dues propostes de plats on els ous són els protagonistes. Un és un plat de cullera que ve acompanyat de ciurons; el segon és un ou escalfat amb carxofa arrebossada i una salsa amb botifarró i porro.\nCOL I COLS Títol Col i cols Aquesta setmana a Fred i Calent coneixerem una verdura de la que no es sap exactament el seu origen però que és imprescindible per a molts dels plats de la gastronomia de les Illes Balears la col. Exquisides com les sopes, els cocarrois o el llom amb col no serien possibles sense la col. Un grup de majors de Valldemossa ens faran uns cocarrois als que en Miquel Calent donarà un toc ben especial. Na Fanny Pons ens explicarà totes les propietats que tenen el grup de les crucíferes i en Miquel Calent i na Marta Simonet posaran a prova als ciutadans per veure si les saben reconèixer. Na Marta anirà a un restaurant vegetarià de Palma a descobrir quins plats originals es fan amb colflori i en Miquel Calent visitarà un restaurant coreà per veure com fan el seu tradicional kimchi, un fermentat on la col xinesa és l’ingredient estrella. En Miquel anirà a Menorca a conèixer una de les cols autòctones d’aquesta illa i cuinarà un salmó amb col que ens demostrarà com les fulles de col són un gran embolcall de cocció. A més d’aquest plat, en Miquel també farà un plat molt senzill que molts vos animareu a cuinar a ca vostra colflori ofegada.


La Víbria recupera la pintura original i alleugereix pes al seu 10è aniversari\nSara Guerrero i Aleix A. Vall al taller on s'estan portant a terme les feines de restauració.\nLa Colla de la Víbria de Reus ha invertit 3.000 euros en restaurar parts de la bèstia malmeses pel foc\nActualitzada 14/03/2017 a les 21:11\nCoincidint amb la celebració del seu desè aniversari, la Víbria de Reus fa una aturada al taller i se sotmetrà a les primeres intervencions de millora que es duen a terme sobre l’element festiu en sis anys. L’Assemblea de la Colla de la Víbria de Reus va acordar, reunida al gener, realitzar-hi millores per valor de 3.000 euros i que sufraga íntegrament l’entitat, i la bèstia de foc va posar-se en mans de tècnics de l’empresa especialitzada Avall Construcció, Conservació i Restauració ja fa algunes setmanes. Als baixos del número 5 del carrer Riudecols romandrà els propers tres mesos, temps necessari per «posar-se més guapa que mai» abans de tornar a lluir pels carrers del municipi.\nEn aquest temps, s’eliminaran repintats del cos de la bèstia, i es procedirà a la reintegració de totes les parts que han quedat malmeses pel pas del temps. «També es revisaran tots els punts de foc per tal d’assegurar-los i prevenir accidents», precisa el mestre artesà especialitzat en imatgeria festiva Aleix A. Vall, que apunta que les actuacions sobre la Víbria de Reus passen també per la «revisió dels ancoratges de subjecció» de les ales i les potes de la imatge. En aquest moment, ja s’han completat gairebé el 50% de les feines previstes, les quals han estat proposats per Avall després de realitzar un reconeixement de la bèstia i de les circumstàncies en les quals es trobava al moment d’anar a parar a les seves mans.\nLluir la imatge del 2007\nUn dels canvis més rellevants que viurà la Víbria de Reus en aquesta aturada al taller, però, no serà tan fàcilment perceptible als ulls dels qui en gaudeixin des de fora però sí que es deixarà notar, i molt, en els seus portadors. I és que una acurada revisió del sistema que s’utilitza per dur la bèstia de foc desembocarà en «treure un pes considerable» de l’element, que passarà a ser més lleuger quan el recuperi la Colla de la Víbria de Reus. També hi ha programada una «reintegració cromàtica» de l’exterior de la Víbria, la qual consistirà en recuperar els seus colors originals «segons la documentació fotogràfica aportada per la pròpia colla i relativa al dia de la seva estrena, que va produir-se l’any 2007». Finalment, es protegirà tot el conjunt amb un «vernís bicomponent que la preservarà del foc».\nLa Colla de la Víbria, en paral·lel al procés de restauració, està preparant també diverses sorpreses per aquest any tan especial, les quals encara no s’han desvetllat, i estrenes i activitats per als més petits, entre altres.


El Casal de la Gent Gran de Cambrils posa en marxa un taller de musicoteràpia — Ajuntament de Cambrils\nEl Casal de la Gent Gran de Cambrils posa en marxa un taller de musicoteràpia\nEsteu aquí: Inici / Cambrils / Ajuntament / Comunicació / El Casal de la Gent Gran de Cambrils posa en marxa un taller de musicoteràpia\nL’activitat “Viatge musical per a la teva vida” està organitzada per la Fundació Mémora. Un total de 25 membres de la Coral Les Veus del Casal participen en aquestes sessions per treballar les emocions.\nEl Casal Municipal de la Gent Gran de Cambrils ha posat en marxa un taller de musicoteràpia organitzat per la Fundació Mémora i impartit per la musicoterapeuta Montse Navarro. L’activitat, titulada “Viatge musical per la teva vida” es presenta com una experiència diferent, fresca i musical molt enriquidora per les 25 persones membres de la coral Les Veus del Casal que hi participen.\nEl taller es divideix en dues sessions. La primera es va portar a terme el passat dimecres, 12 de febrer, i va ser una presa de contacte i presentació de l’activitat. La segona sessió, prevista pel proper dilluns, 17 de febrer, serà més pràctica i pretén treballar les emocions a través de les cançons.\nEn el taller es demanarà a les persones assistents que se centrin en tres moments de la seva vida i hi associïn una música, cosa que els evocarà records i emocions. Durant la sessió es crearan dinàmiques de grup on les persones usuàries se sentiran empoderades per cantar, ballar, tocar algun instrument i, sobretot, per expressar-se. L’objectiu és facilitar l’expressió emocional a través d’un canal (la música) que permet expressar allò que no és fàcil de dir amb paraules.


La Medusa - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: La Medusa (vaixell))\nAquest article tracta sobre un vaixell francès. Vegeu-ne altres significats a «Medusa (desambiguació)».\nLa Méduse (La Medusa), fragata francesa que va naufragar el 2 de juliol de 1816 al banc d'Arguin, al llarg de les costes de Mauritània, amb 390 morts i 15 supervivents, dels quals 5 més van morir abans del seu trasllat a Saint Louis del Senegal.\nNaufragi de la Méduse als baixos d'Arguin\nDrassanes de Crucy, Paimbœuf\n24 juny 1806\n1r juliol 1810\n26 setembre 1810\n2 juliol 1816\n26 setembre 1810 – 2 juliol 1816\nPallas class frigate (en)\n1950 m² de superfície vèlica\n390 morts i 15 supervivents en naufragar\n28 llargs 18-lliures\n2 llargs 12-lliures\nEl 1816, França va recuperar els seus territoris al Senegal, que li havien estat presos pels britànics en el curs de les guerres napoleòniques. Una divisió naval de quatre naus (de la qual formaven part La Méduse i l'Écho) hi va ser enviada per portar-hi els colons, funcionaris, militars i científics que s'esperaven in situ. Cal dir que les naus transportaven també el coronel Schmaltz, nou governador del Senegal. També s'hi van embarcar grans quantitats de material.\nEl comandant de la fragata La Méduse, De Chaumareys, era un noble reialista que pràcticament no havia navegat des de l'època de l'Antic Règim. Va començar la travessia distanciant-se de les altres naus, més lentes que la seua, trobant-se aviat aïllat. Sense escoltar les advertències dels seus oficials, va dipositar tota la confiança en un dels passatgers (un tal Richefort), que afirmava haver recorregut aquells paratges. Va enganyar-se en les seues estimacions, car situava el vaixell bastant més lluny del temible banc d'Arguin, del que en realitat era. En lloc de rodejar-lo passant de llarg, tal com indicaven les instruccions, va fregar els alts fons del banc, fent que el 2 de juliol s'hi produïra l'inevitable.\nLa fragata va encallar en un escull. Diverses temptatives de desencallar el vaixell van fracassar... La tripulació va construir un rai compost de peces de fusta, de 20 metres per 10, destinat a dipositar el material que transportava el vaixell. Després d'uns quants dies va tenir lloc una violenta tempesta que va sacsejar la fragata i hi va provocar diverses vies d'aigua. La major part dels passatgers van creure que el vaixell estava a punt de trencar-se i enfonsar-se, i es va decidir l'evacuació.\nEl desordre és indescriptible. Diversos mariners estan completament ebris. Els oficials intenten controlar la situació, però el comandant i els passatgers de qualitat no donen exemple. És el 4 de juliol, les xalupes es llancen a l'aigua i sobre el rai s'hi col·loca a 150 mariners i soldats amb alguns oficials. El rai ha de ser remolcat a terra per les xalupes i tothom ha d'arribar sa i estalvi al Senegal costejant el litoral saharià. Disset homes són abandonats al vaixell per falta d'espai; tres d'entre ells serien localitzats més tard mig bojos.\nPerò molt aviat, es trenquen les amarres que unien les xalupes a la massa considerable del rai, i aquest queda a la deriva. Les xalupes s'allunyen i l'abandonen. Algunes van guanyar terra, on els seus passatgers van haver d'enfrontar-se al desert, torturats per la set, la marxa i els atacs dels beduïns. Van arribar finalment després de 15 dies de marxa i diversos morts. Altres xalupes van quedar a la mar i van arribar a Sant Lluís en uns dies. En aquestes darreres es trobava el comandant Chaumareys i el coronel Schmaltz.\nMentrestant, els marins i soldats del rai intenten arribar a la costa, però sense èxit. La deriva, que va durar 13 dies, va provocar nombroses víctimes, i va donar lloc a ofegaments, motins, així com a fets de canibalisme a causa de la manca de queviures i d'aigua potable. Els rescatats, (15 homes sobre els 150 embarcats sobre el rai) van ser recuperats el 17 de juliol per un dels quatre vaixells del comboi, l'Argus, que va portar-ne a 10 d'ells a Sant Lluís.\nLe Radeau de la Méduse de Théodore Géricault, Louvre\nLa incompetència dels oficials i les narracions del que va succeir al rai van provocar un gran impacte en l'opinió pública; més encara quan dos dels seus protagonistes, el metge Savigny i l'enginyer-geògraf Corréard, ambdós passatgers supervivents del rai, van contar la seua experiència en un llibre. Arran d'aquests testimonis, hi va haver un procés judicial l'any 1817, en temps de la Restauració, i Chaumareys en va ser declarat responsable; li van ser especialment reprotxades la seua incompetència i la seua covardia. No obstant això, la pena de mort dictada contra ell va ser commutada per tres anys de presó.\nMés enllà de tot això, l'escàndol i la indignació que va provocar el drama estaven també dirigits contra una Marina arcaica en mans dels reialistes, que s'havien estimat més ignorar els avanços de l'Imperi en el terreny marítim.\nLa història de La Medusa va inspirar el quadre de Théodore Géricault, Le Radeau de la Méduse (El rai de La Medusa), llenç de 1819. L'episodi del naufragi retratat pel pintor se situa poc abans del salvament, quan la nau Argus apareix a l'horitzó. La realització del quadre, només dos anys després del procés, i el seu realisme, reconstruint minuciosament un fet encara d'actualitat, van ser percebuts com una provocació.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: La Medusa\nLe témoignage de deux survivants : Le naufrage de La Méduse, Alexandre Corréard et Jean-Baptiste Savigny, livre publié fin 1817.\nLa malédiction de la Méduse, per Erik Emptaz, Ed. Grasset, 2005 (prix Encre Marine 2005).\nCoord.: 20° 03′ N, 16° 49′ O / 20.05°N,16.81°O / 20.05; -16.81\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=La_Medusa&oldid=21664397»\nDarrera modificació: 11 ago 2019 a les 18:37


[Vídeo ple d'història] Sporting 3-2 U.E. Lleida - Curiositats Lleida Esportiu - LoLleida.com\n[Vídeo ple d'història] Sporting 3-2 U.E. Lleida\nStarted By lleida_endavant , oct 19 2012 12:24\nEscrito 19 octubre 2012 - 12:24\n... tot i que no de molt bon record.\nDeixant de banda, el moment històric que representa, amb un gran equip, dels capdavanters a 2ª A, que sempre lluitava per pujar a 1ª A, és curiós veure com es vivia el futbol, als estadis del Estat Espanyol. Res comparat amb l'actualitat.\nEscrito 19 octubre 2012 - 01:24\npresent!!! 5 busos plens de gent del lleida mes un altre bus de 2 pisos de la penya els xuts\nel fons de ultra boys estaba a petar de gent,el el fons de norte xixon tb\nJo hi era al molinón amb els 200 valents que hi vam anar. VAm perdre la possiblitat de tornar a 1ª i va ser clau en els esdeveniments futurs del club ( vist ara amb perspectiva) .\nTens raó, es imcomparable l'ambient dels 80/90 amb ara i a al 2ªB.\nEscrito 19 octubre 2012 - 01:28\nAl minut 6:20... que guapos que estavam.\nEscrito 20 octubre 2012 - 11:06\nTant futbol per la TV ha matat el futbol en directe dels clubs modestos, sembla mentida que en un temps on el futbol per la TV serveix per aborregar a les masses i distreure-les dels temes importants que marquen el present, els estadis són cada dia més buits, en alguns llocs per la crisi, però en general,perque hom només pensa en dos clubs i els demés no existeixen,\nSi cadascú tornés a il.lussionar-se amb el més proper ,i defensar allò que és seu, els estadis tindrien més vida, només cal mirar la lliga a Alemanya o la francesa, cas diferent és l´anglesa on les distàncies són menors, encara que els colors de qualsevol gaudeixen d´una fidelitat enorme, encara que siguin equips de barri (que alguns juguen a la Premier)\nEscrito 21 octubre 2012 - 11:34\nalemanya es un cas molt diferent, entrades molt barates,localitats de peu i alcohol al camps\nEscrito 21 octubre 2012 - 11:44\nLa veritat que fa molta llàstima veure els camps semi-buits, i personalment quan veig el del Lleida se'm trenca el cor. Encara recordo als 80 quan el Camp d'Esports vell gairebé sempre presentava molt ambient a les grades. Tot això s'ha perdut. Jo ho tinc clar...la culpa és de la globalització del Barça i del Madrid que cada cop abarquen més, en perjudici dels clubs modestos, i sobretot la TV. Abans qui volia veure futbol en directe havia d'anar al camp. Avui en dia, et compres el Gol TV o Canal + i et pots tirar tot el dissabte i el diumenge veient futbol sense moure't de casa. El dit...una autèntica llàstima.\nEscrito 22 octubre 2012 - 07:49\na espanya esta començant a passar el que porta anys passant a italia, camps de futbol buits\nEscrito 23 octubre 2012 - 08:00\nQuina destrossa ens van fer, entre el Pier i el Lediakov.\nEl futbol llavors era molt diferent. Molta menys diferència entre els equips grans i els petits que avui, tant esportiva com econòmica. Avui en dia, dos jugadors del nivell de Pier i Lediakov estarien xupant banquillo a un equip gran, és impensable trobar tanta qualitat en equips de la zona baixa.\nPerò és el que hem demanat entre tots. Juga el Barça, els bars plens. No juga, dos fotent-se el carajillo i un altre jugant a la tragaperras.


El tigre de Tasmània es reencarna en el cos d’un ratolí « La finestra de l’aula\nLa finestra de l’aula\nUn espai de comunicació dels alumnes de 1r ESO- Grup 1.1. IES Menéndez y Pelayo\n« Tres milions per un recital a Moscou d’Elton John\nTerratrèmol a la Xina »\nEl tigre de Tasmània es reencarna en el cos d’un ratolí\nLa notícia Científics australians i nord-americans han donat vida a un gen d’un tigre de Tasmània (espècie extingida des de 1936) implantat-lo en un ratolí. Els investigadors han aïllat un gen d’un espècimen conservat des de fa un segle d’aquest marsupial australià, que se sembla a un gos i que rep el nom científic de tilacino. Una vegada aïllat, els científics han introduït el gen en l’embrió d’un ratolí. Per que l’hem triada i opinió\nPerque és intressant, actual, perque es un gran pas en la ciència de la clonació i perque creiem que es un gran treball i un gran mèrit dels cientifics reencarnar en el cos d’un ratolí una espècie extingida fa 72 anys. Això no passa cada día, per aixo creiem que publicar aquesta notícia al blog es una bona manera de que la gent comprovi per si mateixa el que pot arrivar a fer la ciència. Aquesta notícia L’hem tret de El Periódico.cat i la imatge de blogs.periodistadigital.com\nAquest article va ser publicat el dilluns, 26 de/d' maig de 2008 a les 19:54 i està arxivat com a General.\tPodeu seguir qualsevol resposta a aquesta entrada a través del canal RSS 2.0. Podeu deixar una resposta, o crear un retroenllaç cap al vostre lloc web.\n7 Respostes a “El tigre de Tasmània es reencarna en el cos d’un ratolí”\nXènia escrigué:\t28 maig 2008 a les 13:56\tHola a tots!\nDe les notícies que hi ha penjades ara, aquesta és la que he trobat més interessant (a part de la meva es clar). Primer de tot vull dir que no sé a qui haig de felicitar, perquè no sé qui ha fet aquesta notícia (no sé si l’ha fet l’Alejandro sol). M’ha semblat una notícia molt interessant perquè als diaris jo no l’havia llegit i no havia sentit mai que es pogués clonar el gen en el cos d’un altre animal que no és de la seva mateixa espècie.\nFelicito, doncs als què han escrit aquest comentari.\nteresa escrigué:\t28 maig 2008 a les 17:36\tHOLA A TOTS!!!\nVolia dir que aquesta notícia, m’ha impactat molt des de que he entrat, es veritat que les notícies ens impacten per la imatge.\nM’ha la he llegit i trobo que heu triat força bé, aquesta notícia trobo que és molt interessant per la gent que li agraden els animals!!!\nMeu fet passar una bona estona amb aquesta notícia.!!!\nEstic impacient per saber els comentaris dels altres!!\ndani diu per escrigué:\t29 maig 2008 a les 13:39\tdani:\nCom impresiona aquesta notícia!!!\nVoldria dir que aquesta notícia no l’havia vist en lloc, i tampoc l’havia llegit esclar.\nTambé dir que s’han deixat de dir l’autor i això és una cosa molt important, però tot el altre contingut m’ha agradat.\nAquí acaba el meu comentari.\nJúlia escrigué:\t29 maig 2008 a les 19:53\tNo en tenia ni idea!!\nQuin domini, no ho havia llegit ni vist enlloc.\nCrec que com diuen els altres, és força impactant, ja que és un descobriment important per la ciència.\nI sobretot a mi, que m’agraden molt els animals en l’antiguitat.\nM’agradaria poder saber per què no l’he vist enlloc…\nÉs molt estrany, no?\nDoncs res més, només dir que m’ha agradat molt llegir-la.\nPD: Molt ben triada.\nLaia escrigué:\t1 juny 2008 a les 12:49\tBones!\nTots el que han comentat fins ara tenen molta raó:\n- És un gran descobriment.\n- És impactant (tot i que no acabo d’entendre la imatge, jo la trobo bastant corrent, potser és la mida)\n- Està molt ben triada ( no la sap trobar tothom, m’hi incloc a mi)\nA veure si fan més animals estranys! Ara mateix vaig a llegir la noticia d’El Periodico.\nBé, això és tot. No puc afegir gaire cosa.\nLaia escrigué:\t1 juny 2008 a les 12:53\tJa hi torno, és que tinc un dubte: de quin dia és el diari? És que no la trobo.\n*_* A mi també m’encanten els animals! =)\nFrancina Martí Cartes escrigué:\t1 juny 2008 a les 20:22\tVeig que aquesta notícia ha tingut molt d’èxit! Jo tampoc l’he llegida a cap diari, ni l’he sentida a la ràdio ni a la tele.\nEls autors, podríeu signar-la? Gràcies. Jo sé que l’han escrita l’Alejandro i el Danny, però aquí no hi consta. També (si no és demanar gaire) podríeu actualitzar els enllaços? És que no porten a la informació. Gràcies Deixa una resposta\nLa finestra de l'aula funciona gràcies al WordPress\tEntrades (RSS) i Comentaris (RSS).


“RARA MAR” | El rastre d'uns escrits\n← CONSERVAR REAL LA MEMÒRIA\nPUNT DE FUGA →\nPosted on 1 Desembre 2007\tby Carles Camps Mundó\nText llegit com a presentació del llibre Rara mar, d’Amando Freitas Filho, a la Llibreria Catalònia (2007)\nPer presentar aquest nou volum de la col·lecció “Jardins de Samarcanda”, un volum titulat Rara mar, del poeta brasiler Armando Freitas Filho, m’agradaria procedir per parts. Primer de tot recalcar que aquest llibre ha rebut aquest any 2007 el III Premi de Traducció Jordi Domènech, una aventura editorial que any rera any va prenent cos, ara amb l’edició del llibre premiat i amb la convocatòria de la IV edició del premi.\nBé, dit això, i abans de fer-los cinc cèntims sobre el poeta brasiler traduït, parlaré del traductor, de Josep Domènech Ponsatí. En Josep no és pas d’aquells traductors que només tradueixen per encàrrec, sinó que és ell mateix qui, guiant-se pel propi gust o per la intuïció d’una necessitat de donar a conèixer alguna cosa important de la literatura que ell vessa a la nostra llengua, s’imposa una feina sense importar-li pas gaire si trobarà editor o no. Sí, en Josep és un traductor de raça, si se’m permet l’expressió; és a dir, d’aquells que es carreguen a l’esquena la missió de facilitar un intercanvi entre dues cultures que no es coneixen pas gaire, perquè, a més a més, la seva obra de traductor és una obra en dues direccions: no es limita a traduir del brasiler i el portuguès al català, sinó que també contribueix a fer conèixer allà l’obra d’autors catalans. Tant la seva obra personal com a traductor com la que ha fet en comandita amb el poeta i estudiós brasiler Ronald Polito són tan valuoses com poc conegudes entre nosaltres. Dues obres importants de la col·laboració citada, l’Antologia de poesia brasilera contemporània, publicada el 2006, i 12 poetas catalaes, també publicada el 2006 al Brasil. Com a traduccions d’en Josep de fàcil abast pel lector vull citar la “Poesia completa” de Saramago i dues obres de la interessantíssima i no prou coneguda entre nosaltres Clarice Lispector. Per acabar aquest punt, vull afegir que les traduccions d’en Josep combinen amb una facilitat sorprenent la proximitat a l’original i la recreació en la llengua de rebuda. I ara miraré d’explicar-ne el perquè.\nAixí, doncs, sense deixar encara el traductor, els vull dir que en Josep també és un encomiable poeta, amb reculls com Desdiments, guanyador del Màrius Torres del 2005, o Apropiacions degudes i cia., que va merèixer la menció del jurat del Gabriel Ferrater d’aquest any. Perquè vostès el situïn, és un poeta de l’estirp d’Albert Roig, i amb això de l’estirp no vull dir pas que la poesia de Domènec Ponsatí surti de la del tortosí. Simplement és una manera de situar-lo a través d’un poeta potser més conegut que no pas ell. En Josep és d’aquells poetes que retroben la seva memòria, el seu món líric, en definitiva, la seva petja al món, a través de la magdalena de les paraules. És a dir, el seu llenguatge més íntim, el més idiolectal, li serveix de desencadenant, com a Proust la ja massa ensalivada magdalena, de tota la seva vivència literària, aquella vivència en què, un cop remesos a la màtria de les paraules, llenguatge i cosa encara estan molt pròxims, i la designació encara és iniciàtica. En poetes com Domènech Ponsatí la poesia reviu de les paraules com a sensacions. El llenguatge es retroba amb la matèria, per dir-ho d’una manera gràfica. I ho fa, en el cas d’en Josep, amb força irònica i revoltada, amb una sensualitat que és la seva venjança contra el temps i que és imatge del seu estar en el món.\nNo es pensin que me n’oblido, de Freitas ―de seguida els en parlaré una mica―, però abans voldria parar-me en aquesta consciència lingüística elemental que jo trobo en en Josep, elemental en el sentit no degradat de la paraula, perquè crec que és essencial en el seu cas a l’hora de traduir, una elementalitat del llenguatge que li permet mantenir una actitud creadora, o recreadora, enfront de l’obra d’altre. No és estrany, doncs, que s’hagi abocat a una literatura com la brasilera, en què, com en totes les literatures sud-americanes, la memòria de les coses encara està ben a prop de les paraules; una literatura, l’americana, en què el desgast retòric no ha fet oblidar mai la renovadora oralitat de la literatura. Penso, per exemple, i em refereixo ara al marc ampli de Llatinoamèrica, en el màxim exponent d’això que els dic com és el Canto general, de Pablo Neruda, aquell Neftalí Reyes fill literari de Gabriela Mistral i de José Santos Chocano, i potser també nét del Martín Fierro, tot plegat part i fonament d’una poesia on el sentiment telúric és viu a cada vers, però on també el món de les coses més humils hi té lloc, com ho demostren les diverses sèries nerudianes d’Odas elementales. Sí, elementals en el sentit de primigènies, inaugurals. En el sentit adàmic: un llenguatge lliure de culpa. També ho podem trobar al nord, amb Walt Withman.\nSuposo que la història americana, amb tots els seus episodis de colonització, revolució, dictadura, repressió, explotació, pobresa, ha fet de Sud-amèrica un espai encara capaç del mite, obert encara a la gesta, com ens continua mostrant la seva història més recent: una situació continental històricament no estanca que, amb la força de la possibilitat utòpica, ha abocat molts dels seus més grans escriptors a empeltar el llenguatge literari de força primordial, més enllà de la influència dels moviments moderns europeus a partir de Rubén Darío, que justament van servir per desempallegar-se de la influència cultural colonial, ancorada en un ja llunyà i polsós Segle d’Or. Una força primordial, una força mítica que massa sovint trobem a faltar en la cultura llibresca del nostre continent, on l’objectiu, com volia Mallarmé, ja no és l’experiència del món, sinó la del llibre.\nEn el pròleg de Poesia gallega, portuguesa i brasilera moderna, publicada el 1988, J. M. Llompart ens diu això de la poesia brasilera: També al Brasil (…) es produeixen esdeveniments decisius dins la dècada dels anys vint. (…) Una poesia i, en general, una literatura que ja no mereix de cap manera el qualificatiu de “colonial”, però que és encara essencialment “europea”. Dins la primera dècada del segle, alguns indicis fan preveure un canvi radical dels plantejaments. La bigarrada, jove i vigorosa realitat brasilera cerca amb deler la seva pròpia i original forma d’expressió literària. Dins la dècada següent encertarà a trobar-la a l’empar de les propostes d’avantguarda, provocant una joiosa i brillant subversió. I tot seguit Llompart cita un discurs del 1924 del novel·lista Graça Aranha pronunciat a l’Acadèmia Brasilera, en què llança una demolidora crítica a la institució i afirma que en el seu si ha d’admetre “les coses d’aquesta terra informe, paradoxal, violenta, totes les forces ocultes del caos. Són elles les que permeten que la llengua s’estratifiqui i les que ens aparten de la parla portuguesa donant al llenguatge brasiler aquest meravellós encís d’al·luvió, d’esplendor solar, que el converteixen en l’única expressió veritablement viva i feliç de la nostra espiritualitat col·lectiva. (…)”\nCom els deia, en els escriptors de l’Amèrica Llatina hi trobem aquella materialitat del llenguatge, aquella força barroca en què es barregen alta cultura i tradició popular, que tant es troba a faltar, per bé o per mal, en el món virtual de l’abstracció europea. En la literatura de Llatinoamèrica, els escriptors encara se senten actors de la vida, amb tota la confusió i la ràbia que això presuposa. La política encara hi té oportunitats enfront de l’economia. A Llatinoamèrica, els poders econòmics, contràriament al que ha passat a Europa, encara no han prostrat els intel·lectuals fins al punt de fer-los ser simples i impotents observadors d’una realitat que se’ls escapa.\nBé, i ara sí, ara ja toca Freitas Filho, un poeta que precisament vaig descobrir en una magnífica traducció del mateix Josep del llibre Numeral, nominal. En el text de l’autor que en Josep hi va posar a tall de pròleg, Freitas ens declara això oposant, fet de per si ja ben significatiu, les seves afirmacions a una cita de Valéry a favor de la formalització com a objectivitat: (…) Allò que busco no es recolza en cap suport: és pura subjectivitat que no es vol objectivar. És el desig in fieri (en formació, fent-se).\nMirin, Freitas, nascut l’any 40, és literàriament fill del que anomenen la segona avantguarda, la sorgida a l’època de la Segona Guerra Mundial. Al Brasil, aquesta avantguarda té la seva màxima expressió en el grup de poesia concreta Noigandres, que també va tenir clares influències en Freitas, encara que els seus veritables mestres van ser els autors de la segona tongada de la primera avantguarda, la d’entreguerres, sobretot el modernista Drummond de Andrade i Joao Cabral de Melo, el Cabral de Melo diplomàtic que tant connectaria amb Joan Brossa. En la seva obra hi ha títols importants en la poesia brasilera actual, com Cap d’home, el citat Numeral, nominal, Doble cec o aquest Rara mar, fins al punt que el mateix Josep ha escrit en algun lloc que Freitas és el millor poeta brasiler viu.\nEls deia que Armando Freitas Filho és fill de la segona avantguarda, en el marc de la qual va militar en el moviment literari Instauraçao Praxis, època en què arribaria el cop d’estat militar del 1964, una situació política, la de tot Sud-amèrica, que als de la seva generació els refermaria en la seva lluita literària per la llibertat. Van ser els anys d’extrema politització, i d’esperança, a tot Llatinoamèrica.\nAra, al capdavall dels seus ja 40 anys de poesia, recollits el 2003 a Màquina d’escriure, vista en perspectiva, l’obra de Freitas, després de les temptacions intel·lectuals d’una experiència molt europeïtzant com la de Cabral, una experiència de poesia “freda”, distanciada, volgudament asentimental, a partir de cert moment, en aquesta lluita expressiva per la llibertat, aquella lluita per un llenguatge “anticolonial”, “antimetròpoli”, que ja predicaven com hem vist els escriptors de la primera i poderosíssima avantguarda brasilera, retroba la necessitat d’obrir el poema a totes les incitacions que encara té la paraula com a cosa en el sentit originari que els deia; és a dir, guanya Drummond, perquè, com diu el mateix Freitas, “Drummond és Déu”, i ja sabem que Déu sempre guanya.\nEl llenguatge de Freitas trenca amb la retòrica més convencional i construeix per juxtaposició. I a vegades, senzillament per contradicció, fins al punt que els seus salts de sentit ens deixen suspesos en l’aire del poema. La seva poesia accentua cada cop més els trets expressius cap a un expressionisme molt personal, a vegades aparentment automàtic, que com he dit l’aboca gairebé al simple anomenar: com si ens retrobéssim amb l’experiència primordial del dir, amb una barreja ben peculiar de tots els nivells lingüístics. Una barreja com ell mateix diu de “càlcul i atzar”. En tot plegat potser hi ha molt Freud, molt Lacan, però també allò de Hegel que diu que la innocència ja només la podrem retrobar gràcies al pensament. I potser pensar és redescobrir les coses en el seu nom. És a dir, apartar el vel de l’essència amb què ens confon el llenguatge i descobrir-ne les aparences. L’únic que hi ha. Vegin aquest versos del llibre que ara presentem: pàg 13\nEn l’Antologia de poesia brasilera contemporània de què abans els parlava, el poeta i estudiós Ronald Polito escriu sobre Freitas en el pròleg: En un diàleg íntim amb Drummond i Cabral, però també amb Bandeira i Gullar, la poesia d’Armando Freitas Filho és visceral, ja que incorpora les avantguardes de l’inici dels anys 60 i la poesia marginal dels 70. Les experiències de la sexualitat i la mort, la ciutat de Rio de Janeiro i la reflexió sobre l’acte de la pròpia escriptura creuen la seva extensa obra, que barreja registres erudits i populars (…) .\nAixí, doncs, poeta eminentment urbà, carioca, situat, com ell mateix reconeix, en l’extrem conflicte d’una ciutat com Rio, sent la necessitat original, la necessitat gairebé pre-linguística d’anomenar, de refundar el món, de sentir un cop més l’instint del llenguatge. Vegin aquest poema de Rara mar, un poema sobre la ciutat que difícilment escriuríem sobre cap ciutat europea. Fins i tot els elements tecnològics hi prenen un caràcter de fenòmens naturals, selvàtics, anteriors a la pròpia existència humana: pàg. 93 I així, Freitas, sempre atrapat en la contradicció entre la seva pròpia energia, el seu desig in fieri, i la voluntat de formalització sense que formalitzar col·lapsi la vida, en el seu llibre Cap d’home escriu aquest poema que és un pur anomenar; es titula “Aire”: Música d’arbres. / No la de les fulles i branques, / sinó l’altre, només per percussió. / Fusta, arrels, escorça, nusos, brots. / Tot el que demana destral, tall, cop. / El que és dur —aspre— colpeja, i estaca. / El que esclata i creix de la terra contra les estrelles.\nSi em permeten fer una imatge que expliqui tota l’empenta poètica que trobo en aquests poemes, els diré que per mi Freitas escriu amb la veu, i pensin que la veu és molt més que paraules.\nEn una entrevista de fa uns parell o tres d’anys, l’autor brasiler ens deia això, parlant de la seva pròpia poesia: En alguna època me’n va agradar molt la contundència. Sóc un poeta molt contundent. I molt agressiu. Escric sobre la ira, l’odi. Escric sobre això. Ara bé, alhora que et dic això, que et parlo d’aquesta contundència que m’agradava ―ja no sé si continua sent així― estic pensant que falta un mica de “douçeur”, de dolcesa. Falta, potser, una mica de felicitat. També es fa literatura amb felicitat. També es fa literatura amb optimisme. I això m’agradaria portar-ho al meu cor de veus.\n¿No és tot plegat nostàlgia de l’abans del llenguatge, del mite?Per reblar el clau de la meva tesi, encara aquest poema del ja citat Numeral, nominal: Impensat, però present / sense el pes de la paraula, de la imatge. / Emissió tan sols de polsos muts / estirant fins a assecar, fixant allà tota / la impressió primicial de la presència / poc abans del color del cos, de l’alfabet.\nDeixo que en Josep, l’autèntic especialista que hi ha aquí en literatura brasilera, ens il·lustri molt millor que no pas jo sobre el “cor de veus” de Freitas i que ens delecti amb la lectura d’algun dels poemes en brasiler de l’autor que ell ha traduït.\nAquesta entrada s'ha publicat en Articles literaris i etiquetada amb "Rara mar". Armando Freitas Filho, Josep Domènech Ponsatí. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Javier Cercas: "La justícia portada a l’extrem pot acabar sent una injustícia"\nAmb ‘Terra Alta’ l'autor proposa una novel·la negra protagonitzada pel Mosso d’Esquadra que va abatre els terroristes de Cambrils\nJavier Cercas (Ibahernando, 1962) és una de les primeres espases de la literatura espanyola i cada llibre que ha publicat, des de l’èxit de Soldados de Salamina, s’ha situat en els llocs més alts de les llistes de més venuts. Seves seves obres com La velocidad de la luz, Anatomía de un instante, El impostor, Las leyes de la frontera i El monarca de las sombras, fixant-se sempre en la realitat per armar relats que se situen entre la ficció i la no ficció. Els seus llibres han estat traduïts a més de trenta llengües i han rebut diversos guardons. La darrera de les seves novel·les, Terra Alta, ha guanyat el Premi Planeta 2019 i amb ella el seu autor ha volgut reinventar-se, fer un gir a la seva carrera per por a repetir-se. Es tracta d’una novel·la policíaca que estimula a reflexionar sobre el sentit de la justícia, la venjança i el valor de la llei. El protagonista és Melchor Marín, el Mosso d’Esquadra que -en aquesta ficció- va abatre els quatre terroristes de Cambrils. Marín, convertit en heroi, arrossega un complicat passat que el va portar a la presó, on la lectura d’Els miserables de Victor Hugo va canviar-li la vida. En quedar en llibertat, el protagonista busca fer justícia a la seva manera. A Terra Alta ha d’investigar el crim que sacseja la tranquil·litat de la comarca que dona títol al llibre: els propietaris de l’empresa més gran de la zona apareixen assassinats després d’haver estat sotmesos a brutals tortures.\nQuan va guanyar el Planeta, va dir que amb aquesta novel·la necessitava fer un canvi per no rovellar-se…\nSí, perquè quan vaig acabar d’escriure El monarca de las sombras, el meu anterior llibre, vaig tenir la sensació que havia acabat de colonitzar un territori que havia començat a explorar amb Soldados de Salamina, que és un llibre del 2001. Diguem que des de llavors, els llibres que he escrit tenen alguna cosa en comú, allò que se’n diu autoficcions, novel·les on hi havia barreja de gèneres, a vegades fins i tot sense ficció… Vaja, eren obres en les quals el mateix procés d’escriptura era molt important. Amb El monarca de las sombras vaig tenir la sensació que alguna cosa s’havia acabat, i vaig pensar que en el futur em podria repetir, cosa que no volia. Per això vaig trigar molt de temps en escriure Terra Alta, que és una història molt fidel a la meva obra, però al mateix temps molt diferent. A mi m’agraden aquells escriptors que cada llibre és un món totalment diferent però sempre hi ha una essència que es manté.\nEn les seves novel·les anteriors el misteri sempre ha estat present, així que aterrar en la novel·la negra sembla una transició natural…\nExactament. La novel·la policíaca mai ha estat aliena als meus interessos, perquè el misteri sempre ha tingut presència en el que he escrit. Jo concebo les novel·les així, penso en un enigma i en la manera com aquest es pot resoldre. A Terra Alta, però, el respecte a les convencions del gènere policíac és molt més visible. Hi ha un assassinat i hi ha un policia, més visible no pot ser. Ara bé, no crec que aquesta sigui només una novel·la policíaca. Al llarg de la història hi ha hagut molts autors que, d’una manera o una altra, s’han servit d’aquest gènere. Podem llegir obres de Borges o de Kafka com a novel·les policíaques.\nLa Guerra Civil és un tema que vostè ha tocat forà en la seva obra. A Terra Alta també hi apareix com una ombra del passat en forma de ferides que no s’han tancat. Espanya ha gestionat malament el seu passat?\nSi Espanya no ho ha fet bé és perquè és molt difícil fer-ho bé. Quan era jove, jo pensava que Espanya era un cas especial, però no ho és pas. Tots els països tenen problemes amb el seu passat i tots els països, com les persones, tenen conflictes en el passat. Això succeeix aquí, a Itàlia, a França… Ara bé, hi ha una diferència: a Itàlia el passat conflictiu va acabar el 1945, mentre que a Espanya va acabar el 1975. O el 1981, si vols. Això vol dir que el passat d’Espanya és encara molt proper. Alemanya és un bon exemple de gestió del seu passat, però no oblidem que, en primer lloc, ho va fer per obligació, perquè va ser derrotada i, en segon lloc, va trigar molt de temps en fer-ho, almenys trenta anys va trigar en afrontar el seu passat. A Espanya això va començar a passar amb el govern de Zapatero. Per tant, Espanya no és una excepció.\nPer tant, hem de saber afrontar el passat…\nAfrontar el passat és necessari, perquè el passat encara no ha marxat. Mira, el franquisme acaba entre 1975 i 1981, amb la Transició, i ara Espanya és un país democràtic. Millor o pitjor, millorable segurament, però democràtic. Diu Faulkner que el passat no ha mort, ni tan sols és passat. Per tant, la dictadura espanyola no ha marxat, especialment perquè queden testimonis i queda la memòria. El passat és una dimensió del present sense la qual el present està mutilat. El passat és aquí, convivim amb ell. Opera sobre nosaltres. Però això passa, insisteixo, a tots els països. Hi ha cert narcisisme espanyol disfressat de masoquisme.\nEn les seves novel·les ens trobem personatges que passen comptes amb el seu passat i no sembla fàcil…\nÉs que no ho és, és molt difícil, perquè sabem com gestionar la nostra bona herència, però què fem amb la nostra mala herència? L’ocultem? L’edulcorem? Ens n’inventem una altra, com feia Enric Marco, el protagonista d’El impostor? La solució, crec, és, primer, conèixer-la i, després, comprendre-la. Comprendre no significa justificar, tot el contrari, significa treballar por no repetir els mateixos errors. Això és complicat, però indispensable, perquè si tu coneixes la teva herència i la comprens, la pots governar. Si no la coneixes, és aquesta herència la que et governa a tu, i llavors tornes a repetir els mateixos errors. Un exemple: a Gran Bretanya tenen la democràcia més antiga del món, però mira què està passant… encara no han digerit el seu passat colonial, encara no han entès que Gran Bretanya ja no és un imperi. La meitat dels britànics no ho entenen i per culpa d’això estan provocant una de les crisis més greus de la història moderna del país. Per tant, deixem de pensar que Espanya és una excepció en aquest sentit.\nEn la seva novel·la tenim un Mosso d’Esquadra que també té un passat a l’esquena, que és delictiu. És inevitable que un policia de novel·la negra tingui un passat tèrbol?\nNo ho sé, aquest el té. Les coses bones no són literàries, la felicitat és muda. Els escriptors reciclem les escombraries. Convertim en literatura allò dolent, l’odi, els conflictes. I sobre la pregunta… és que tothom tenim les nostres taques en el nostre passat. He de dir, en qualsevol cas, que jo no conec cap policia que abans de ser-ho hagi estat a la presó. Tampoc conec cap policia protagonista de novel·la negra al qual la literatura li hagi canviat la vida.\nUn exemple d’aquesta conversió de l’odi en literatura podria ser el tractament que fa en la seva novel·la dels atacs terroristes a Catalunya…\nSí, però he de dir que no va ser l’atemptat terrorista el fet que em va impulsar a escriure la novel·la, van ser altres coses. Però una vegada vaig començar a escriure, vaig pensar que aquell fet real m’anava bé a la trama. Els escriptors treballem molt amb la foscor, amb allò que es desconeix. Pensem-ho: el 2017, un policia anònim mata quatre terroristes suïcides a Cambrils. D’aquest policia no en sabem res, cosa lògica, perquè cal protegir-lo. Això, a nivell literari, és un material molt interessant.\nVostè agafa aquest policia i el converteix en el protagonista de la seva novel·la, Melchor Marín.\nMelchor Marín no és un home normal, ha tingut una vida molt difícil. Té un caràcter complicat i té una fúria que li costa controlar. En ell hi ha una set de justícia que es confon amb una set de violència, que és un dels temes de la novel·la, aquesta reflexió sobre en quin moment acaba la justícia i en quin moment comença la venjança. Melchor Marín és un home fred, perquè algú capaç de reaccionar d’aquella manera en un moment tan complicat no pot ser una persona com qualsevol altra. Però allò el converteix en l’heroi dels atacs de Cambrils. Això em fascina. L’heroisme ha estat un tema que m’ha interessat molt en les meves novel·les. Pensa en Soldados de Salamina, que reflexiona sobre els falsos herois, els herois de la traïció…\nCom dèiem, hi ha temes que, tot i aquest canvi que ha suposat Terra Alta en la seva trajectòria, es mantenen…\nSí, i crec que el més important d’aquests temes que es mantenen és la reflexió que apunta que la virtut o és secreta o no és virtut. És a dir, quan la virtut es fa pública, perd una mica la seva essència, pot fins i tot deixar de ser virtut, mentre que si es manté en secret, queda assegurada. A Terra Alta, la virtut sempre està en un segon pla.\nNormalment els atacs terroristes fan que el país que els pateix es mantingui unit, però en el cas dels atacs de Cambrils i Barcelona…\nAquí el país no es va unir. Estava dividit i va seguir dividit, perquè hi havia gent interessada a dividir-lo. Això és el que passava a Catalunya, i quan algú vol dividir una societat, ho aconsegueix. La història no falla…\nVostè ha estat molt crític amb el Procés. Com s’ho fa, com a escriptor, per mantenir-se totalment neutre en la seva novel·la?\nÉs indispensable! Nosaltres no sabem què opinava Shakespeare sobre la política de la seva època. Jo tinc les meves idees com a ciutadà i les expresso, però no en les meves novel·les, perquè quan escric sóc un escriptor, no un ciutadà. Per tant, si algú llegeix aquest llibre, sense saber que l’ha escrit Javier Cercas, no pot deduir si l’autor està a favor o en contra del Procés. I si ho dedueix, és que el llibre és dolent. Un escriptor no ha d’intervenir, ha de ser totalment equidistant. Deia Flaubert que l’autor en la seva obra ha de ser com Déu en la natura, present a tot arreu, però sense que se’l noti en cap moment. En aquest sentit, no m’ha costat gaire, perquè quan escric articles d’opinió, parla en el meu jo social, i quan faig literatura parla el meu jo vertader, el més autèntic. A banda d’això, he de dir que els meus anteriors llibres estaven escrits en primera persona, mentre que Terra Alta està en tercera persona, això és clau.\nTerra Alta li ha exigit un canvi de veu narrativa, però també de llenguatge…\nTotalment. El meu estil segueix allà i em fa feliç que Pere Gimferrer, un dels membres del jurat, m’hagués reconegut a les poques pàgines de llegir-me, però hi ha canvis formals importants, perquè en literatura si canvies la forma, canvia també el fons. Per això aquí hi ha temes que no havia tractat abans, perquè la forma m’ho ha permès. La reinvenció consistia en això, en poder dir coses noves. Sento que estic trepitjant un terreny nou i això em satisfà molt.\nQuè li va seduir de la comarca de la Terra Alta?\nLa vaig descobrir molt tard, amb El monarca de las sombras, perquè el protagonista moria a la batalla de l’Ebre, que va tenir lloc a la Terra Alta. És un escenari de western, fascinant. M’agrada pensar en Terra Alta, la novel·la, com un western disfressat de thriller. És una Catalunya despoblada, més pobre que la Catalunya del nord, de qui tothom sembla oblidar-se, i allò em va seduir. Després van passar una sèrie de coses que em van portar a situar la novel·la allà, perquè allà hi ha uns escenaris tranquils, reposats, que contrasten amb la Barcelona nocturna, accelerada, prostibulària. I allà hi va a parar Melchor Marín.\nAbans parlava de què la literatura canvia la vida del protagonista. Concretament quan llegeix Els miserables de Victor Hugo.\nEra una necessitat absoluta del llibre. No incloc aquesta novel·la perquè a mi m’agradi especialment, sinó perquè la història que escrivia m’ho reclamava. Ho diré d’una altra manera, va ser Melchor Marín qui va escollir aquesta novel·la, no jo. És a ell a qui li canvia la vida, ell veu en Els miserables el mirall de la seva vida, perquè parla de la justícia i de la injustícia. Veu en Javert, el personatge teòricament dolent, un personatge bo. La literatura no està separada de la vida, la literatura és una forma de viure més, de forma més profunda i rica. Ara, vaig haver d’aprendre’m Els miserables perquè Melchor la té al cap en tot moment, és l’arma amb la qual lluita contra la realitat.\nI, de pas, aprofita vostè per fer-nos pensar sobre la justícia…\nLa justícia és un valor, com ho és la llibertat o la bellesa, però jo no pretenc donar respostes. Els escriptors hem de saber formular preguntes complexes de la manera més complexa possible, però sense servir les respostes. Ho tenim prohibit. D’això ja s’ocupen els jutges o els assagistes. Bé, i si donem alguna resposta, sempre és irònica, polièdrica, contradictòria, però mai taxativa. En la novel·la hi ha un personatge que diu que la justícia absoluta pot ser la pitjor de les injustícies. Melchor Marín, en el seu afany de justícia absoluta, va més enllà d’on pot arribar la justícia. Crec que allò bo, portat a l’extrem, pot ser dolent, que la llibertat portada a l’extrem pot ser una forma d’esclavitud, que la justícia portada a l’extrem pot acabar sent una injustícia, que la veritat, si és extrema, pot ser catastròfica. I tot això s’aprèn amb la maduresa.\nEditorial PlanetaJavier CercasLiteratura espanyolaManel Haro\nPublicat per\tRedacció\t- des. 4, 2019\nPublicat per\tRedacció\t- des. 6, 2019


CLUB CICLISTA CANET: Setmana de la Mobilitat Sostenible i Segura 2012\nAquest any de nou ens hem adherit a la Setmana de la Mobilitat Sostenible 2012 i per aquest motiu el proper diumenge 30 de Septembre l'Area de Medi Ambient de l'Ajuntament de Canet de Mar juntament amb el Club Ciclista Canet organitzem una passejada en bicicleta.\nEs tracta de un recorregut apte per a totes les edats per tal conscienciar la ciutadania sobre la necessitat d'evitar l'ús del cotxe a favor de l'ús d’altres modes de transport més sostenibles.\nRecorregut: plaça Onze de Setembre, Riera Gavarra, carrer Ample, carrer Vall, pas soterrat adaptat i passeig Marítim fins al rial de la serp, tornada pel passeig Marítim fins l’estàtua del Neptú. Els més agosarats acabarem al Santuari de la Misericòrdia.\nLloc: Plaça Onze de Setembre.


Els processos d'independència en què ens hem emmirallat els catalans\nInici Temes Catalunya Els processos d'independència en què ens hem emmirallat els catalans\nUn repàs breu per les independències a l'Europa del segle XX\nArnau Cònsul (text), Giovanni Cattini (assessorament)\nEls processos que van portar a la independència d'alguns països europeus al segle XX demostren que les fronteres no són inamovibles. Aquest és un fet que la història ha demostrat en nombroses ocasions, com posen de manifest els nou processos d'independència en què ens hem emmirallat els catalans\n1 La unificació italiana\nPaisatge del Piemont (Itàlia) - Thinkstock\nLa unificació italiana, que va comportar dues dècades (1848-70) de guerres, pactes i ‘finezza', va proporcionar un primer model a seguir. No pas pel procés, sinó pel que veritablement havia significat: un ‘sorpasso' del nord industrial cap al sud de cacics, agrari i eclesiàstic. Calia convertir Catalunya en el Piemont d'Espanya; les similituds geoeconòmiques eren ben paleses, fins al punt que el 1907 era un intel·lectual malagueny com Diego Ruiz qui afirmava que els catalans estaven "destinados a ejercer su dictadura espiritual sobre el resto de los españoles, a realizar el milagro de un Piamonte en España".\nMembres del moviment Sokol fotografiats el 1880 - Wikimedia Commons\nEls esforços dels txecs per mantenir viva la seva llengua va cridar l'atenció dels catalans; especialment, amb la fundació, el 1862, del moviment Sokol, que no cercava la independència, sinó el reconeixement de la seva llengua i la seva cultura. Aquest moviment va crear una xarxa d'escoles impressionant i va ser el punt de partida de Palestra, una entitat fundada el 1930 per l'historiador i polític Josep Maria Batista i Roca.\n3 Hongria i Bohèmia\nAbans del tombant de segle, però, el catalanisme polític ja buscava nous referents. El fracàs de la Primera República el 1873 i l'establiment de la Restauració borbònica va fer que el catalanisme polític busqués nous referents. Federalistes com Valentí Almirall es van fixar en el model austrohongarès, ja que, el 1866, després de ser derrotada per Prússia, Viena havia reconegut els drets nacionals dels hongaresos.\nAra bé, la importància de l'element cultural va fer que els catalanistes es fixessin aviat en les minories que, dins del mateix imperi austrohongarès, no eren reconegudes ni per austríacs ni per hongaresos. D'entre totes elles sobresortia Bohèmia, tant pel vitalisme de les seves organitzacions com pel prestigi dels seus músics, com Antonín Dvorák o Bedrich Smetana.\nCaricatura que mostra uns polítics britànics que es veuen obligats a respirar el fum d'un cigar que representa el 'Home Rule' - Wikimedia Commons\nL'emmirallament en el cas irlandès va començar a principis de la dèciada dels 80 del segle XIX, quan els irlandesos, sense plantejar-se la secessió, van promoure la creació d'un estatut propi per a l'illa, el ‘Home Rule', amb què pretenien gaudir d'una certa autonomia legislativa.\nAquest accent parlamentari atreia tant el catalanisme desitjós de fundar un partit polític com els catalanistes catòlics i els nacionalistes d'esquerra, que associaven els interessos populars (la reforma agrària) a la causa nacional.\nEra l'inici d'un procés que culminaria, després d'una terrible guerra civil, en el naixement de l'Estat Lliure d'Irlanda, el 1922.\nMapa satíric alemany que presenta l'Europa de 1914 com un batibull d'interessos contraposats\nLa Primera Guerra Mundial va suposar l'esquarterament dels imperis centrals europeus, entre els quals hi havia l'imperi austrohongarès. L'armistici demanat per Alemanya i la seva retirada dels camps de batalla va significar la independència ‘de facto' d'Estònia i Polònia. Així, la resurrecció de Polònia com a estat independent, 120 anys després, va interessar molt els catalanistes, que sentien proximitat per l'opressió i l'"esquarterament" polonès (en paraules de Prat de la Riba).\n6 Les repúbliques bàltiques\nParticipants a la Via Baltica, el 23 d'agost de 1989 - Kusurija / Wikimedia Commons\nEl ‘model bàltic' va suscitar un profund interès del catalanisme, sobretot pel seu caràcter pacífic enfront de la virulència i la campanya de por endegades per l'URSS, un gegant en procés de desmembrament.\nLituània va ser la primera, després de la famosa Via Bàltica (1989), en esdevenir independent, el 1990. Després va ser el torn de Letònia, que va imitar els passos del seu veí, i, finalment, Estònia, que es va proclamar independent de la Unió Soviètica el 1991. En el cas de Lituània, cal matisar que, després de la proclamació de la independència del país, el març del 1990, pel parlament presidit per Vytautas Landsbergis, la Unió Soviètica va impedir el subministraments de petroli, aliments i carbó. Tot i això, el febrer del 1991 se celebrà un referèndum en què s'imposà la independència, que es va proclamar el mes següent.\nEl lleó negre de la bandera i l'escut de Flandes - Thinkstock\nCatalunya sempre ha seguit de prop el model flamenc, especialment perquè, en aquest cas, com en el català, la llengua i la cultura han estat l'eix central de discussió. El 1970, Bèlgica es va estructurar en un estat federal (Flandes, Valònia i Brussel·les capital) que el 2010 va demostrar que era capaç de funcionar sol, quan el país va estar 541 sense govern després de la victòria del partit independentista flamenc en les eleccions de juny de 2010.\nEl 2014 Escòcia va poder celebrar un referèndum sobre la seva independència - Thinkstock\nEl cas escocès és el més recent, un procés que s'emmarca en el context de la crisi econòmica que va començar el 2008. Després de la victòria de l'Scottish National Party en les eleccions de 2011, Alex Salmond va pactar amb el govern britànic la celebració d'un nou referèndum. La votació va celebrar-se el 18 de setembre de 2014 i el No va imposar-se per un ajustat 55% a 45%.\n9 Els processos d'independència europeus, en un interactiu\nInteractiu sobre els nous estats d'Europa als segles XX i XXI\nPer visualitzar encara més els processos de què us hem parlat, hem fet un mapa interactiu en què podreu navegar pels diferents països europeus que es van independitzar al segle XIX. Hi trobareu la data i la forma en què es va materialitzar el naixement dels nous estats.\nEls processos d'independència a l'Europa del segle XX\nQui va ser la primera telegrafista i dona organista de Suècia?\nPer què va ser revolucionari Copèrnic?\nQuin escriptor va haver de desmentir la seva mort?


Molt fort! Disollen deu botellons en Alacant\nDesallotgen deu botellons i festes il·legals en cases en Alacant\nL'últim operatiu policial es va tancar amb 29 denúncies per estar reunits en grups, consumir alcohol i organitzar reunions en cases\ndissabte, 6 de març 2021 - 12:20h\nUn conductor va donar positiu en la prova d'alcoholèmia | Ajuntament d'Alacant\nLa Policia Local d'Alacant va desallotjar ahir durant la vesprada deu botellons i festes en cases, i l'operatiu desplegat per a garantir que es complixen les mesures de seguretat enfront del Covid-19 es va tancar amb 29 denúncies per estar reunits en grups, consumir alcohol i en domicilis organitzant festes il·legals.\nA demés, els agents van detindre en el control de l'avinguda de Elche incomplint el toc de queda a una persona, que circulava amb bicicleta, a la que li constava una ordre judicial en vigor d'expulsió.\nEste és el balanç de la jornada del divendres, en el que un cap de setmana més la Policia Local va desplegar unitats per la ciutat per a evitar que els jóvens es convertisquen en la via de contagi del coronavirus amb reunions sense mascareta per a consumir alcohol de manera il·legal. Així mateix, van haver d'intervindre fins al toc de queda en cinc botellons.\nEls jóvens van tractar de fugir\nLes autoritats van desallotjar grups de botelló en la Santa Faz, El Rebolledo, el Castillo de San Fernando, camí de Benimagrell i el Cap de l'Horta durant tota la vesprada. Davant la presència dels agents policials els jóvens que van participar en uns quants botellons van pegar a fugir per a evitar ser sancionats.\nLa Policia Local d'Alacant va conseguir pillar-los i denunciar-los per estar en grups i consumint alcohol sense mascareta, així com es van confiscar les begudes i van acompanyar a les seues cases els menors d'edat.\nA l'operatiu especial policial per a evitar els botellons se li ha sumat el control de festes il·legals en domicilis. Els agents han dissolt un total de 5 festes clandestines en cases, ja que durant tota la nit han generat soroll i molèsties als veïns.\nUn conductor va donar positiu en la prova d'alcoholèmia\nEls agents han intervingut per a dissoldre-les i sancionar-les interposant també denúncies per reunió entre no convivents des de les 23 a les 2 de la matinada.\nAixí mateix la Policia Local mentres estava patrullant per la ciutat va localitzar a un conductor en el carrer Esmeralda, que després de ser sotmès a les proves d'alcoholèmia va donar positiu per conduir baix els efectes de l'alcohol. El presumpte autor dels fets va ser denunciat així com per botar-se el toc de queda.\n"ÚLTIMA HORA: Els hospitals valencians recuperen la seua activitat assistencial" "Primers casos de la «soca del dimoni» en Espanya"


Lucía Caram presenta Jesús com a mediador | Catalunya Religió\nLucía Caram presenta Jesús com a mediador\n(Lucía Montobbio) Amb l'inici de curs a les universitats i als centres d'estudi, arriben lliçons inaugurals que tenen protagonistes suggerents. Sor Lucía Caram ha estat l’encarregada d'inaugurar la quarta edició del Màster en Mediació professional de l'UPF-IDEC, l'acte es va celebrar ahir a l'auditori de l'edifici de Balmes.\nLa monja dominica de Manresa ha volgut transmetre als futurs mediadors què significa per a ella mediar, i la gran responsabilitat i servei que això suposa. La gran diversitat que hi ha avui a Barcelona, i a Catalunya, pot provocar tensions i desacords. Per això, cada cop més hi ha una forta demanda de professions que contribueixin a la cohesió social. La figura legal del mediadior és una professió amb un gran potencial de desenvolupament social.\nAmb la conferència 'Construir la pau', ha parlat als presents sobre l'implicació personal, el comprmís social, i les ganes d'ajudar els demés. Ha parlat des del que coneix millor, i ha posat exemples de la seva tradició religiosa per mostrar la importància dels espais de diàleg, i cercles de comunicació entre les parts d'un conflicte. Ha recuperat el capítol 8 de l’evangeli de Joan. En concret, s’ha referit al moment en què els mestres de la Llei i els fariseus li pregunten a Jesús què cal fer amb una “dona que ha estat sorpresa en el moment de cometre adulteri” indicant que “la Llei ens ordenà d’apedregar aquestes dones”; i ell els va respondre “qui no tingui pecat que tiri la primera pedra”.\nAmb aquest fragment ha explicat com Jesús també va ser mediador. Un mediador ha d'estar primer pacificat (es retira a les Oliveres), ha de tenir autoritat i ser referència (el poble acudeix a ell perquè s'ha guanyat coherència i autoritat), davant de la llei ha de considerar altres possibles sortides (Moisès, la llei ordena apedregar, què penses tu?), Jesús fa de testimoni silenciós (escolta, observa i es compadeix), finalment diu: “aquell de vosaltres que no tingui pecat, que tiri la primera pedra”. El poble després d'haver cridat i acusat amb aquella afirmació marxa, llavors tot és transparent i ningú s'atreveix a tirar cap pedra: “Dona, on són, ningú t'ha condemnat?”. I el conflicte queda resolt així (vés-te'n i no pequis més).\nCaram ha dit que el mediador té la funció de facilitar el camí, de posar llum en la mediació d'un conflicte, ha d'aspirar a treure el millor de cadascú, i fer de l'amenaça una oportunitat de la que sortir reforçats.\nmonja dominica, mediació, máster, Lucía Caram, Jesús, inauguració, Societat, Actes, Vida Religiosa, Espiritualitat, Acció Social


Els equips de benjamins de l’Atlètic Callosa C.F. participen en la Costa Blanca Cup 2016 : Ajuntament Callosa d'en Sarrià\nInici » Festes » Els equips de benjamins de l’Atlètic Callosa C.F. participen en la Costa Blanca Cup 2016\nEls equips de benjamins de l’Atlètic Callosa C.F. participen en la Costa Blanca Cup 2016\nprensa | 4 juliol, 2016\nL’Atlètic Callosa Club de Futbol estarà representat pels seus equips de benjamins en la vint-i-tresena edició del torneig Costa Blanca Cup que se celebra en la comarca del 3 al 9 de juliol. Es tracta d’un dels esdeveniments esportius més importants d’Europa amb seus en diferents municipis de la Marina Baixa com Benidorm, La Nucia, Altea, Benissa, Calp i La Vila Joiosa.\nLa regidora d’Esports, Estela Menaches ha desitjat sort als 16 jugadors callosins que competiran en aquest torneig que es caracteritza per “fomentar l’esport i la convivència”.\nEntre les novetats que s’incorporen enguany en el torneig destaquen la Costa Blanca Cup Inclusivament, una categoria reservada a jugadors amb discapacitat intel·lectual i una nova modalitat esportiva de futbol en cadira de rodes.\nLa nova edició de la Costa Blanca Cup concentrarà a 4.800 jugadors de 270 equips, i als seus acompanyants, els quals procedeixen de 22 països: 11 d’Europa, 4 d’Amèrica, 5 d’Àsia i 2 d’Àfrica.\nEnguany participen per primera vegada equips de Japó, Baréin i Turkmenistan. Estats Units és el país que més equips aporta, seguit d’Anglaterra i Islàndia, i a nivell nacional competeixen equips procedents de 17 províncies i de 8 comunitats autònomes. La competició arranca avui i en total al llarg d’aquests dies es disputaran 634 partits.\n« Poador acull la presentació del llibre ‘Llaurar terra nova: Història del regadiu a Callosa d’en Sarrià’\nCallosa d’en Sarrià celebra el pròxim 30 de juliol el I Torneig de ‘Culepe’ »


En aquest primer capítol de la segona temporada trobem en Rafel Vives fent un banc de rebedor amb el capçal i els peus d'un llit antic: un projecte im\nportant... però menys difícil del que sembla. El tornavís serà, aquesta setmana, l'eina protagonista.\nTambé decorarem amb globus diversos gots, copes i envasos comercials, amb un resultat sorprenent. Ens visita al plató la mestra Origlam, que ens ensenyarà la mil·lenària tècnica japonesa del furoshiki per embolicar obsequis amb mocadors; i aprendrem què és la taxidèrmia kawaii, que contra el que pugui semblar no es fa amb bèsties mortes, sinó amb preciosos ninots de drap...\nCom cada setmana aquesta temporada, en Rafel anirà a un paradís: en el seu cas, un establiment d'aquests que poden fer embogir els manetes. Per començar, la ganiveteria Roca: el popular Can Solingen de la plaça del Pi, a Barcelona, el cel de les eines de tall.\nA més, anirem a "Millor que nou", on ens ensenyaran a reparar una torradora i descobrirem l'obra de Toni Camarasa, que fa servir taps de suro, entre altres coses, en els seus irònics retrats de la realitat.\nA l'últim capítol, en Rafel prepara uns barquets amb taps de suro i una fabulosa hamaca de fusta aprofitant uns palets que ens quedaven... També desc\nobrirem algunes tècniques relacionades amb el "pop up", l'art de crear relleu només retallant paper. Aprendrem a arranjar una batedora espatllada, a Millor que Nou... i descobrirem l'obra de Nevenka Pavic, una artista mexicana que fa -entre altres coses- meravelloses nines mòmia.\nEn aquest capítol, en Rafel ens ensenya a fer un estel com els que li feia de petit el seu oncle: un estel "de pobre" amb canyes i paper de diari. Tam\nbé fem un llum amb ciment cola, una modalitat de ciment que requereix poques complicacions i s'asseca molt ràpid: prepareu tetrabrics per fer motllos. Entrevistem la Fina Correcher, estilista del programa, que ens ensenyarà com ha fet els davantals -un de diferent en cada capítol- que ha portat en Rafel, tots fets amb roba reciclada procedent del vestuari de TV3. Visitem l'Estoc, una empresa on persones discapacitades treballen en reciclatge de mobles, i coneixerem l'obra de Fabio de Minicis, obsessionat per lletres i tipografies.\nEn aquest capítol, en Rafel fa "slow Ja t'ho faràs", una peça lenta perquè necessita diverses capes de vernís i una mica de descans entre cadascuna...\nEs tracta d'un bol de fusta decorat amb la tècnica del "decoupage", és a dir, enganxant-hi trossets de paper, en aquest cas de mapa de carreteres. També convertirà una tauleta de nit escantellada i trista en una preciosa cuineta de joguina. Aprendrem, en un taller dirigit per expertes la tècnica del kokedama, una exquisidesa de l'art floral japonès... i, a Millor Que Nou, ens ensenyaran què fer quan una cadira balla. L'artista convidat és Marcos Romero, que fa meravelles amb ferros i còdols de platja.\nEn Rafel aprofita una caixa de fusta d'ampolles de vi per fer la farmaciola que necessita al seu racó, i ens dóna consells per omplir-la... al temps q\nue ens ensenya el que és la pàtina o "veladura" com a opció alternativa al vernís o la pintura. I després de la farmaciola, un element que hauria de ser a tot arreu on la gent treballa amb les mans, un invent totalment inútil però divertit: una bola de "neu". El nostre presentador ens mostra com omplir un pot de vidre amb alguna joguineta, aigua i purpurina per crear el típic paisatge nevat en miniatura. L'altre gran tema del dia és el boom de la costura, amb cursos i tallers de tota mena que es fan pertot arreu, com el que centra el reportatge de la setmana, fet a la Casa la Iaia a Gironella (el Berguedà). L'entrevista també la fem al voltant de la costura, en concret sobre com reciclar peces de roba, la Sílvia Castelló, de Qstura, a Girona, ens en porta molts exemples. El programa visita en Dani González, un artista que aprofita tota mena de peces mecàniques per fer petits robots. Finalment, a Millor que Nou ens ensenyen a ajustar les frontisses d'una porta d'armari que no tanca bé.\nEn Rafel dedica el programa d'avui als pares i mares que intenten fer la migdiada tot ensenyant als nens com fer-se una bateria d'allò més sorollosa a\nmb tambors de llauna. També mostra algunes coses que es poden fer amb taps de suro, com ara uns estalvis per a la taula o una lletra gegant en tres dimensions. Carles Alguacil, artista estampador del taller-botiga Vostok, de Barcelona, ensenya al plató diverses modalitats d'estampació en relleu i fa un segell i un gravat sobre porexpan. Dediquem el reportatge a l'"scrapbooking", una tècnica que no podria estar més de moda, i a Millor Que Nou arreglem els frens d'una bicicleta desbocada. El retrat d'artista és per a Cabo San Roque, un grup que per fer la seva música reciclen maquinàries i enginys inversemblants... i que són els autors de la sintonia del programa.\nComencem tot fent un test "autoirrigat", és a dir, un test que es rega sol, per casos com les plantetes que els nens porten de l'escola i que solen mo\nrir ràpidament per falta d'atenció. Només cal una ampolla de plàstic de refresc i dues tiretes de roba de cotó, i en cinc minuts el tenim a punt. L'altra peça que en Rafel treballarà al plató és un tamboret vell i amb el seient rebentat, que reentapissarem, decaparem i envernissarem fins a deixar-lo fet una petita joia.\nRebrem al plató la visita de la Marta Barberà, bloguera de "Second Funniest Thing" i tallerista, que ens ensenyarà a estampar samarretes amb ceres de colors, un procés ràpid i fàcil de resultats espectaculars. A més, visitarem un taller de manualitats on, entre altres coses, es fa "decoupage", i coneixerem en Ralp, un artista que fa música amb els circuits d'antigues "game boy" de Nintendo. A Millor que Nou, finalment, ens ensenyaran a reparar una cisterna de vàter que raja.\nAvui aprofitarem una bola del món d'aquestes amb llum a dins per fer-ne un llum de sostre, això sí: a canvi que perdi tot un hemisferi. També farem un\npenjacollarets amb animals de joguina, que simula amb humor una taula de trofeus de caça. Descobrirem l'"electrotèxtil", una tècnica que incorpora els leds al ganxet per donar llum o so a petites creacions manuals. Entrevistarem uns joves creadors que fan guitarres amb palets de fusta, i aprendrem a sargir-nos els mitjons als tallers de reparacions Millor que Nou. L'artista d'avui és Quim Rifà, que treu de cal drapaire la matèria primera de la seva obra.\nEn Rafel, al plató, ens mostra com fer una taula auxiliar amb tres palets: una feinada considerable, però amb un resultat excepcional... També, i com\na activitat molt més ràpida, ens ensenya a transferir imatges sobre fusta. Al reportatge descobrim el que són les guerrilles de ganxet, que omplen els carrers, inesperadament, d'art fugaç en llana o cotó... En Rafel entrevista Aviv Kruglanski, profeta del ganxet "freestyle", i acaben tots dos amb barbes postisses de llana. A més d'això, al "Millor que nou" veurem com reparar un comandament de consola de jocs; sabrem "Cinc coses que hem de fer"... quan collem cargols, i coneixerem l'obra de Jana Álvarez, dissenyadora i il·lustradora.\nAquesta setmana, que és la cinquena d'emissió, en Rafel té una feinada: per començar, ens farà a plató un bonic portallapis amb una llesca de tronc d'\narbre...Després tallarà una taula vella per la meitat, la pintarà i la convertirà en una consola vintage, decapant-la i donant-li una capa de "chalk paint", una pintura ben especial. El reportatge ens portarà a un obrador de Sant Boi de Llobregat on es fan els pastissos i cupcakes més originals: els fa una arquitecta, i a més de bons són bonics. L'artista Jaume Roser, un industrial a punt de jubilació, ens mostra les obres que ha anat fent al llarg dels anys per tal de no llençar els metalls sobrants de les seves empreses. A Millor Que Nou ens ensenyen què fer quan se'ns punxa una roda de la bicicleta...i no volem o no la podem canviar. I, per acabar, en Rafel ens mostra com es fan els avions de cartró per jugar, una idea especial per als nens.\nEl presentador fa a plató una cadira amb "skates" vells, un jardí penjant amb bombetes buidades i entrevista dues dissenyadores que fan pachwork tan p\nràctic com artístic.\nDescobrim el món del pachwork i les diverses tendències que hi ha.\nA Millor que Nou aprenem a arreglar l'òptica d'un CD que no funciona.\nI coneixem l'artista Karol Bergeret, que com a matèria primera fa servir taules de planxar.\nRafel Vives farà a plató una prestatgeria amb caixes de fusta velles, unes làmpades amb pots de vidre de conserves i un marc de fotografies amb petite\ns joguines inservibles.\nEl tercer programa emetrà un reportatge sobre una associació anomenada La Bufanda de la Iaia, que convoca trobades de gent per fer bufandes de punt de mitja al carrer, que després venen per donar suport econòmic als Amics de la Gent Gran.\nEn un altre reportatge es parlarà sobre Eduard Palaus, un escultor que troba la matèria primera de la seva obra a la natura... o a cal drapaire.\nI a la secció "Millor que nou" s'ensenyarà a canviar la disquetera espatllada d'un ordinador.\nRafel Vives, el presentador, farà a plató una tauleta auxiliar fent servir una maleta vella i una cadira trencada. També aconseguirà muntar un penjado\nr amb tres forquilles antigues i una fusta.\nA plató hi haurà Cristina J. Batista, mestra i precursora de la tècnica japonesa de ganxet anomenada amigurumi, amb què es fan ninots de ganxet en 3 dimensions. A més, s'emetrà un reportatge sobre Tricotin Tricotan, una associació que posa en contacte àvies, a les quals ensenya a fer amigurumi en sessions col·lectives, amb nens en situació de vulnerabilitat a qui les iaies visiten i regalen els ninots.\nUn altre reportatge presentarà Jordi Prat, un artista cotitzat internacionalment que pinta amb restes de cartells que troba pel carrer.\nI a la secció "Millor que nou" s'ensenyarà com reparar una roda punxada de bicicleta.\nEn el primer capítol del programa, Rafel Vives es presenta fent un objecte molt senzill: un portaespelmes festiu amb llaunes de conserva i també ha mu\nntat una peça més complicada, perquè farà una prestatgeria raconera amb dos porticons vells de fusta. A plató hi ha el músic i luthier Pep Pascual, l'home que fa música gairebé amb qualsevol cosa que li caigui a les mans. D'altra banda, els espectadors poden descobrir l'obra de tres creadores que fan joies amb objectes reutilitzats tan curiosos com cintes de cinema súper 8, agulles de fer mitja o restes de cuir. A l'espai "Millor que nou" ensenyen a escurçar pantalons. I per acabar, es veu com l'artista Felip Gaig fa art tot esclafant objectes quotidians.\nEn el primer capítol del programa, Rafel Vives es presentarà fent un objecte molt senzill: un portaespelmes festiu amb llaunes de conserva. Després mu\nntarà una peça més complicada, perquè farà una prestatgeria raconera amb dos porticons vells de fusta.\nA plató hi haurà el músic i luthier Pep Pascual, l'home que fa música gairebé amb qualsevol cosa que li caigui a les mans.\nD'altra banda, els espectadors podran descobrir l'obra de tres creadores que fan joies amb objectes reutilitzats tan curiosos com cintes de cinema súper 8, agulles de fer mitja o restes de cuir.\nA l'espai "Millor que nou" ensenyaran a escurçar pantalons.\nI per acabar, es podrà veure com l'artista Felip Gaig fa art tot esclafant objectes quotidians.\nEn el primer capítol del programa, Rafel Vives es presentarà fent un objecte molt senzill: un portaespelmes festiu amb llaunes de conserva. Després muntarà una peça més complicada, perquè farà una prestatgeria raconera amb dos porticons vells de fusta. A plató hi haurà el músic i luthier Pep Pascual, l'home que fa música gairebé amb qualsevol cosa que li caigui a les mans. D'altra banda, els espectadors podran descobrir l'obra de tres creadores que fan joies amb objectes reutilitzats tan curiosos com cintes de cinema súper 8, agulles de fer mitja o restes de cuir. A l'espai "Millor que nou" ensenyaran a escurçar pantalons. I per acabar, es podrà veure com l'artista Felip Gaig fa art tot esclafant objectes quotidians.


Riberaonline Cultura: Es lliuren els diplomes dels set tresors de la Capital de la Cultura Catalana\nAquest matí, l'Aula Didàctica del Museu de Tortosa ha acollit l'acte de lliurament dels diplomes que reconeixen la tasca dels impulsors de les diferents candidatures que han acabat formant part dels set tresors de la ciutat de la Capital de la Cultura Catalana 2021.\nL'acte, d'aforament limitat i que s'ha retransmès en streaming als diferents canals de l'Ajuntament, ha estat també el lloc en el qual s'ha presentat una nova ruta turística que enllaça els set espais que representen els set tresors de la CCC. Igual que es va fer al seu dia amb la ruta modernista d'Anys de Llum a la Ciutat, en cadascun d'aquests emplaçaments s'hi ha ubicat una placa metàl·lica amb el nom del tresor i un codi QR explicatiu.\nEl regidor de cultura, Enric Roig, ha estat l'encarregat de presentar-la i ha explicat que "aquest acte estava previst fer-se molt abans, però l'hem hagut d'anar endarrerint a causa de les mesures de prevenció del Covid-19" i que "aquest acte té un triple valor, ja que posem en valor el valuós patrimoni material i immaterial de la nostra ciutat, presentem la ruta dels 7 tresors i surt a la llum el llibre dels 7 tresors". Roig ha dit que aquest "és un projecte integrador i cohesionador" i que "ens fa fer més nostre que mai el lema de la cultura que vivim".\nPer la seva banda, l'alcaldessa de Tortosa, Meritxell Roigé, ha destacat que "malgrat que aquest està sent un any complicat per culpa de la pandèmia esperem que puguem gaudir d'una gran Capital de la Cultura Catalana" i que "volíem reivindicar els 7 tresors escollits per la ciutadania de Tortosa i que, per sort, en tenim molts més i hi ha hagut ben bé una competició per acabar veient quins eren els escollits".\nRoigé ha agraït molt la participació dels tortosins i tortosines que van participar-hi i ha lamentat que enguany tampoc es podrà celebrar la XXV edició de la Festa del Renaixement, però que segur que ben aviat ho podrem tornar a fer. Ha anat destacant les característiques de cadascun dels tresors escollits per acabar reblant que "el fil conductor entre tots ells és que els tortosins i tortosines ens els estimem, els portem al cor i ens en sentim molt orgullosos".\nEl president de la Capital de Cultura Catalana, Xavier Tudela, ha posat l'accent en la participació ciutadana a l'hora d'escollir els tresors, ja que, ha reconegut que "en cap de les 36 edicions anteriors de la Capital de la Cultura Catalana ens havíem trobat amb tants comentaris com ens han fet arribar els ciutadans de Tortosa, en els quals ens explicaven per quin motiu calia escollir l'opció que proposaven".\nCal recordar que els set tresors escollits per la ciutadania durant el 2020 van ser: El Castell de la Suda i les fortificacions, la Festa del Renaixement, la Catedral de Sant Maria de Tortosa, el riu Ebre i la navegació fluvial, els Reials Col·legis, la Banda Municipal de Música de Tortosa i el Museu de Tortosa i les edificacions modernistes. En aquest sentit, els responsables de recollir els diplomes han estat: Jordi Mulet, de l'Associació d'Amics dels Castells, i Jesús Hernández, director del Parador Nacional de Turisme del Castell de la Suda; Domingo Tomàs, regidor de Festes, i Luis Camós, de l'Associació de les Famílies Nobles de Tortosa; Mn. Josep Alanyà, canonge arxiver de la Catedral; Adelino Fontanet, guia turístic de Lo Sirgador, i Marc March, president de l'associació d'Amigues i Amics de l'Ebre; Albert Curto, arxiver de l'Arxiu Comarcal del Baix Ebre; Juanjo Grau, director de la Banda Municipal de Música de Tortosa i Antoni López, membre del consell històric del Museu de Tortosa, i Julián Montero, president de l'Associació de Venedores i de Venedors del Mercat Municipal de Tortosa.\nA tots ells se'ls ha lliurat un obsequi, el llibre dels 7 tresors de la Capital de la Cultura Catalana. Aquest no és un llibre qualsevol, sinó que és un llibre pop-up desplegable on les seves pàgines mostren dibuixos articulats de cadascun dels tresors. Cadascun dels volums creats per a l'ocasió ha estat elaborat i editat manualment i de forma totalment artesanal per part d'Alícia, Sara i Ismael, de Waka Paca i ha estat imprès per la Impremta Querol. El regidor de cultura ha informat que, malgrat ara ser només una edició limitada, es preveu que properament puguin estar a la venda de les llibreries i botigues com un record de la Capital de la Cultura Catalana.\nEn acabar els parlaments, tots els homenatjats s'han fet una fotografia conjunta de grup al pati dels llimoners de l'Antic Escorxador.\nTortosa, Terres de l'Ebre, 20 de març de 2021\nPublicat per riberaonline a 1:34