Celaá lamenta que els "aldarulls independentistes hagin suscitat la gènesi de la violència d'ultradreta"\nCalvo, al seu torn, diu que "no descarta res" davant la situació a Catalunya\n3 min. Barcelona 18/10/2019 11:25\n651x366 La ministra d'Educació i portaveu del govern espanyol en funcions, Isabel Celaá, en una imatge d'arxiu / EFE La ministra d'Educació i portaveu del govern espanyol en funcions, Isabel Celaá, en una imatge d'arxiu / EFE\n[Segueix aquí l'última hora sobre la vaga general convocada contra la sentència de l'1-O]\nDesprés de quatre jornades de protestes a Catalunya per la sentència contra el Procés, la portaveu del govern espanyol en funcions, Isabel Celaá, reflexiona: "És lamentable que els grups i aldarulls independentistes hagin suscitat la gènesi de la violència d'ultradreta". En una entrevista a SER Catalunya, la ministra d'Educació en funcions ha valorat la manifestació feixista d'ahir a la nit a la plaça Artós i ha assegurat que "la violència genera violència", posant com a exemple la situació de fa uns anys al País Basc.\nD'altra banda, la portaveu de l'executiu espanyol en funcions ha augurat una jornada "complicada" a causa de la vaga general convocada per la Intersindical-CSC aquest divendres, tot i que ha dit que espera que es produeixin manifestacions "pacífiques". En aquesta mateixa línia, Celaá ha desitjat que "l'emoció i ansietat" generades, a parer seu, després del "primer impacte" de la sentència "s'assereni" per recuperar la "normalitat i la racionalitat" a Catalunya.\nNo obstant això, la seva companya de gabinet i vicepresidenta espanyola en funcions, Carmen Calvo, ha advertit que la Moncloa "no descarta res", en referència a una eventual aplicació de l'article 155. "Hem de ser el més prudents i ferms possibles en la protecció dels drets de tothom", ha manifestat la vicepresidenta, que ha assegurat que "cal trobar un futur per a la situació a Catalunya".\nLa "soledat" de Torra\nPer bé que Calvo ha indicat que, a diferència de fa dos anys, el Parlament no ha pres cap decisió que impliqui "saltar-se línies impossibles", ha considerat que el president de la Generalitat, Quim Torra, "no està a l'altura" de la seva responsabilitat i que "cal analitzar la soledat amb què es troba avui".\n"És una de les persones més aïllades de Catalunya", ha expressat la portaveu del govern espanyol en funcions, en sintonia amb Calvo, en referència a la proposta de tornar a exercir l'autodeterminació la primavera del 2020.\nTot i les crítiques a Torra, la vicepresidenta de l'executiu estatal també ha estirat de les orelles als partits de l'oposició i els ha demanat que "deixin de tirar llenya al foc" i que no facin polítiques partidistes. En aquesta línia, la Moncloa ha demanat "lleialtat" a la resta de partits i els ha cridat a fer "política d'estat". "Ens hem trobat molt sols aquests mesos", ha admès la vicepresidenta, que ha conclòs: "Només ens hem trobat una oposició que demana mesures excepcionals constants", que, ha recordat, "cal adoptar-les quan hi ha bases i estan acotades en el temps".\nLa rèplica d'Aragonès\nLes paraules de Celaá sobre la relació entre les protestes independentistes i la violència de la ultradreta, han trobat la rèplica del vicepresident del Govern, Pere Aragonès. El també coordinador nacional d'ERC li ha replicat a la portaveu del Govern en funcions que les agressions ''són únicament responsabilitat de qui les produeix''. ''L'únic responsable d'una agressió és l'agressor'', ha recalcat en declaracions des d'una visita al dispositiu que el SEM ha instal·lat davant del Palau Robert. El vicepresident ha reiterat que el moviment independentista sempre ha rebutjat ''qualsevol tipus d'actuació violenta'' i que així ho seguirà fent.\n651x366 La consellera Vergés i el vicepresident Aragonès parlant amb l'equip del SEM ubicat al Palau Robert. / ELISENDA ROSANAS / ACN La consellera Vergés i el vicepresident Aragonès parlant amb l'equip del SEM ubicat al Palau Robert. / ELISENDA ROSANAS / ACN


El president de Naturgy, Francisco Reynés, ja va pronosticar aquests resultats el mes passat\n1 min. Barcelona 26/07/2018 11:38\n651x366 Francisco Reynés, president de Naturgy, en una imatge d'arxiu / NATURGY Francisco Reynés, president de Naturgy, en una imatge d'arxiu / NATURGY\nGas Natural, recentment batejada amb el nom de Naturgy, va registrar unes pèrdues de 3.281 milions d'euros durant el primer semestre d'aquest any, una xifra allunyada dels 550 milions d'euros de beneficis que la companyia va registrar durant el mateix període de l'any passat.\nEl grup presidit per Francisco Reynés ha obtingut aquests resultats després que el mes passat anunciés a Londres que havia depreciat actius per valor de 4.900 milions d'euros. De fet, el mateix Reynés ja va pronosticar que l'empresa entraria en pèrdues aquest 2018 i preveu que aquesta operació comptable tingui efectes beneficiosos en borsa al llarg de l'any 2019.\nNaturgy, la Gas Natural dels fons, estrena nou rumb\nNo obstant això, Reynés va comprometre's a incrementar els dividends pels seus accionistes. En la mateixa compareixença de Londres, el president de Naturgy va assegurar que repartirà prop de 9.000 milions d'euros entre el 2018 i el 2022.\nEntre les operacions que la companyia ha dut a terme durant aquest primer semestre, destaca l'adquisició de dos projectes fotovoltaics al Brasil, que suposa una inversió de 95 milions d'euros. En total, Naturgy va destinar 1.145 milions d'euros a inversions materials i intangibles.


Carta al Ayuntamiento de Dénia | avvac.net\nÀrea Sociocultural de l’Ajuntament de Dénia\n03700 Dènia, Alacant\nAlacant, 8 de juny de 2017\nA l’atenció de l’Àrea Sociocultural de l’Ajuntament de Dénia,\nDes de l’associació d’Artistes Visuals de València, Alacant i Castelló (AVVAC), us escrivim per a manifestar-vos el nostre desacord respecte a les bases de la convocatòria pública per a la SOL·LICITUD DE LA SALA D’EXPOSICIONS DEL CENTRE D’ ART L’ ESTACIÓ. TEMPORADA 2018/2019. Ja que incompleix els criteris exposats en el Manual de Bones Pràctiques Professionals en les Arts Visuals, editat per la Unió d’Associacions d’Artistes Visuals en 2008. Ens agradaria transmetre-us els aspectes susceptibles de canvi que hem observat, els quals enumerem a continuació i esperem siguen revisats i modificats de cara a la pròxima edició d’aquesta convocatòria.\nCreiem convenient que aquestes bases com les de qualsevol índole similar haurien d’ajustar-se als temps que corren, reconeixent així el treball de l’artista oferint-li unes mínimes eines de suport, com en el muntatge, vigilància de les obres i remuneració pel treball. Un treball el qual l’artista cedirà per a dur a terme un programa expositiu i cultural a la ciutat de Dénia.\nD’una banda, ens crida l’atenció la falta d’al·lusió a la signatura d’un contracte (negociat per ambdues parts) que regule una relació justa entre la institució i els artistes, el qual ha d’arreplegar, -entre unes altres- les clàusules referents als drets d’autor que cedeix l’artista (drets d’explotació, de remuneració, etc).\nPer altra banda, és convenient també definir si aquesta convocatòria pretén ser una ajuda d’exhibició de projectes ja acabats, o per contrari vol ser una ajuda a la producció. En el primer cas l’Ajuntament ha de fer-se càrrec d’honoraris d’artista o partida pressupostaria per cedir un treball ja produït, hi ha de tenir en compte que la producció del treball té uns costos econòmics que ja ha afrontat l’artista. Per altra banda, si es vol fer una ajuda a la producció, s’ha de contemplar un pressupost definit per a aquest concepte, així com honoraris com qualsevol professional.\nS’ha de tindre en compte que les sales d’exhibició municipals no són un entorn comercial, a més d’estar prohibit fer ús d’aquestes sales per aquest fi. L’Ajuntament es beneficia d’una programació cultural que ha de tindre una compensació econòmica per a l’artista per tal de respectar els seus drets com a professional.\nTambé hauria de començar a plantejar-se amb el temps que corren la presentació telemàtica de les propostes, per tal d’abaratir despeses i facilitar el treball dels artistes que es puguen presentar sense fer cap tipus de sobre esforç econòmic.\nRespecte a la gestió de l’espai, concretament en referència al muntatge i desmuntatge, l’Ajuntament hauria de fer-se càrrec de les despeses de transport tant d’anada com de tornada de les obres, així com del material fungible que s’utilitze en el muntatge a més de facilitar personal d’ajuda al muntatge.\nResulta inacceptable que la institució no vulga fer-se responsable d’una activitat que es beneficia directament amb una programació cultural. A més resulta intolerable que sòls es realitze un catàleg digitalment i no físic i més els artistes hagen de córrer amb les despeses d’una millora del catàleg.\nPer a acabar, tenim una altra preocupació en relació a la composició de jurats que gestionen aquesta convocatòria, que entenem que han de ser dinàmiques i canviants segons la naturalesa de cadascuna de les convocatòries. A aquesta carta adjuntem un document que des del nostre punt de vista normalitza la composició dels jurats i que en ells la representació de membres independents i representants de les associacions professionals hauria de ser un criteri obligatori com a representants de la societat civil.\nTambé creiem en la necessitat d’afegir una clàusula de respecte per part de l’Ajuntament de Dénia als diferents manuals deontològics com a Manual de Bones Pràctiques, la Proposta per a la Regulació de Convocatòries i la Normativa de Configuració de Comissions Tècniques i Jurats (els quals adjuntem en aquest correu), on s’estableix un respecte directe en la relació entre artista i institució. Açò també es podria concretar per la signatura d’un document on l’Ajuntament de Dénia es compromet a respectar aquests compromisos.\nAmb aquestes aportacions pretenem contribuir al creixement i millora de les condicions dels/as artistes, un sector que progressivament ha sigut precaritzat fins al punt de ser el més perjudicat i menyspreat dins del sector. Des de la nostra associació entenem que la figura del/a artista és una baula fonamental per al canvi cap a un nou model cultural, un model basat en la producció i el suport a la creació des del tracte professional i just.\nÉs funció d’AVVAC incidir en aquestes qüestions, com a recordatori que existeix una realitat que no podem obviar, en la qual és responsabilitat de tots treballar en honor de millores estructurals.\nA l’espera que tinguen en consideració les qüestions que apuntem, i ens facen arribar la seua voluntat de rectificació. Quedem a la seua disposició per a qualsevol consulta o assessorament; com estem fent amb altres institucions i ajuntaments, que fan ús de les nostres recomanacions.


Santiago Alba Rico, Isaac Rosa i Yayo Herrero: quan opinar diferent és capital - El Temps\nSantiago Alba Rico, Isaac Rosa i Yayo Herrero: quan opinar diferent és capital\nEl filòsof Santiago Alba Rico (Madrid, 1960) i l’antropòloga ecofeminista Yayo Herrero (Madrid, 1965) encara no eren majors d’edat quan va morir Franco, i l’escriptor Isaac Rosa (Sevilla, 1974) no tenia ni dos anys. La seua perspectiva també és valenta, lluny de la de molts joves de la capital d’Espanya. Parlem amb tots tres sobre la situació creada a Catalunya i els possibles desllorigadors.\nActe de Madrileños por el derecho a decidir. | Efe\nHan viscut molt majoritàriament en democràcia, però es mostren crítics amb la manera com va gestar-se l’anomenada Transició. Des dels seus llibres, les seues columnes d’opinió o les seues conferències deixen palès el desencant que els provoca la situació política de l’Estat espanyol. Són, en definitiva, tres de les veus més crítiques del panorama actual, cadascuna en un àmbit diferent. Van ser alguns dels signants més joves del manifest que Madrileñ@s por el Derecho a Decidir va fer públic el 17 de setembre de 2017.\nSantiago Alba Rico, per exemple, és una de les persones més respectades de l’esquerra espanyola. Inspirador de molts discursos de Podem, va viure set anys al Caire i fa temps que ho fa a Tunísia, tot i que, és clar, sovint visita Madrid. Llicenciat en Filosofia a la Complutense, va escriure guions al mític programa La bola de cristal, de TVE. Ha publicat llibres des d’una òptica marxista com ara Dejar de pensar (Akal, 1986) i Volver a pensar (Akal, 1989) escrits a quatre mans amb Carlos Fernández Liria i en què el PSOE eixia molt mal parat.\nYayo Herrero, madrilenya com ell, és antropòloga i enginyera tècnica agrícola. Una perspectiva doble que li ha servit per bastir una teoria anomenada “ecofeminisme”. Enormement crítica amb el capitalisme, reclama un model alternatiu que prioritze la inclusió social i que respecte la capacitat regeneradora de la naturalesa. L’any 2016 va treure a la llum La gran encrucijada. Sobre la crisis ecosocial y el cambio de ciclo histórico (Libros en Acción), un referent en la matèria. Des de 2012 dirigeix Fuhem (Fundació Hogar del Empleado), un organisme independent, sense ànim de lucre, que “promou la justícia social, la profundització de la democràcia i la sostenibilitat ambiental a través de l’activitat educativa i del treball en temes ecosocials”. Fuhem gestiona diversos centres escolars a Madrid.\nIssac Rosa és escriptor i periodista. Nascut a Sevilla, va residir molts anys a Extremadura i ara ho fa a Madrid. Columnista de capçalera del diari Público, ha signat obres de gran contingut sociopolític en què parla sobre el treball precari, la joventut o la guerra del 36. Acaba de publicar Feliz final (Seix Barral).\nQuan miren cap a Catalunya i analitzen el perquè de l’auge de l’independentisme, giren la mirada enrere i parlen de la sentència restrictiva del Tribunal Constitucional, de l’any 2010, que va anul·lar diversos articles aprovats a la reforma estatutària de 2006 un cop ja havia estat sotmesa a referèndum. Però no sols apunten aquest motiu com a motor del procés sobiranista. En perceben més.\n“La sentència sobre l’Estatut va ser una causa, però també un símptoma: el del fracàs de la Transició en la construcció d’una Espanya viable, plurinacional i democràtica”, argumenta Alba Rico. “Aquella sentència expressava la permanència de la història —la pitjor història— al si de la democràcia i, en aquest context, tan sols podia provocar allò que va provocar”. Amb tot, el filòsof subratlla “la irresponsabilitat de les forces processistes, que hi han respost amb una malaptesa igualment històrica”.\n“En una situació tan enrevessada i estarrufada com l’actual, qualsevol intent d’identificar causes i explicacions condueix a la malenconia”, opina Rosa, “la cadena acció-reacció va descontrolar-se ja fa molt de temps, no sabem ben bé quan”. De qualsevol manera, Rosa pensa que “el corrent de fons ja era fort” i que la desafecció no se circumscrivia únicament a l’Estatut. “L’ensulsiada generalitzada de l’edifici del 78 ha estat decisiva, la descomposició institucional i social d’Espanya durant els anys de l’anomenada crisi hauria portat igualment molts catalans a pensar en una sortida pròpia.”\n“Crec que la sentència de l’Estatut no ho explica tot, ja hi havia antecedents; però, sens dubte, va significar un punt d’inflexió”, afirma Yayo Herrero. “Va ser una mostra d’autoritarisme, fins i tot un greuge comparatiu intolerable amb relació a uns altres estatuts d’autonomia... La sentència va aprofundir una política de la humiliació que genera ferides i ruptures”. Tot plegat afegit, com explicava Rosa, en el marc d'una conjuntura estatal “nefasta” com a conseqüència de la barreja de “corrupció, impunitat —també a Catalunya— i una crisi econòmica i de legitimitat democràtica que no s’adiu amb un funcionament mínimament democràtic”.\n“El conflicte català ha tret a la llum el segle XIX que el PP conserva al seu si”, rebla Santiago Alba, “la seua conducta ha estat senzillament incendiària”. La irrupció de forces com Ciutadans o Vox hi ha tingut a veure, però ell considera que “el PP, com a partit que estava al Govern, hauria d’haver actuat com a tal i no de manera purament ideològica”. Un retret que fa extensiu al rei, Felip VI, “el discurs del qual, bel·licós i excloent, va contribuir decisivament a la fractura que els seus propis atiadors semblen lamentar ara”.\n“Els errors i les males maneres que han pogut tenir alguns dirigents independentistes no amaga el fet que Rajoy ha estat una veritable calamitat per al problema territorial espanyol”, sosté Rosa. “Més per omissió que per acció, i tant que sí, però sense la seua lamentable gestió del conflicte —ovacionada per tota la dreta política, mediàtica i judicial— segurament no seríem en aquest atzucac.”\n“Aquesta actitud intransigent, de tall radical i que negava sistemàticament el diàleg, venia de feia temps”, recapitula Herrero. “Probablement determinats sectors de la societat encara haurien volgut unes mostres d’autoritarisme superiors, però, siga com siga, l’abordatge polític d’aquesta situació no m’ha semblat gens contemporitzador”. Una acusació, la de contemporitzar massa, que determinats dirigents del PP van elevar al darrer congrés de la formació, quan van haver d’escollir el relleu de Rajoy.\nTot esperant la resposta política\nEls esdeveniments que van tenir lloc a Catalunya el setembre i l’octubre de l’any passat no van deixar indiferent ningú. Les lleis aprovades pel Parlament català en contra del criteri dels lletrats, el referèndum enmig de la repressió policial, la declaració d’independència en suspens i la votació de la DUI que vindria més tard... “De tot això, l’única cosa que pot salvar-se és la mobilització popular molt transversal, pacífica i democràtica, de l’1 d’octubre, amb milions de catalans —de totes les edats i procedències— cridant allò de ‘volem votar!’ sense que el Govern espanyol ni el català estigueren a l’altura d’aquest clam popular”, critica Alba Rico.\n“L’actuació del Parlament va crear un conflicte important, per descomptat que sí, però exigia una resposta de caire polític, més que no judicial”, contravé Isaac Rosa. “I va succeir igual amb el referèndum: no era legal, d’acord, però reclamava una resposta política, no policial”. En canvi, “el nacionalisme espanyol s’ho va jugar tot en termes de victòria —aclaparadora— o derrota —humiliant—, anteposant les porres i la presó a la política”.\nIsaac Rosa, escriptor i columnista, acaba de publicar la novel·la 'Feliz final'. / EFE\nYayo Herrero valora les lleis tombades pel Tribunal Constitucional, “alguna de les quals molt necessària des del punt de vista de l’interès general”. De fet, encara es declara impactada pel que va passar a Catalunya l’1 d’octubre de 2017: “Em va semblar l’exercici de desobediència civil més impressionant que he tingut l’oportunitat de viure, em va admirar la cohesió i la capacitat d’organització de tantes persones, la tranquil·litat, la via pacífica escollida per expressar el dret a votar... I em va indignar enormement la violència de la repressió”. Ara bé, ella no comparteix la DUI que arribaria el 27 d’octubre, que qualifica d’“errada”. Al seu parer, “l’exercici del referèndum proporcionava la base per continuar treballant el propòsit que es perseguia, mentre que la declaració unilateral obviava un bon nombre de persones que no hi havien pres part, entre les quals moltes que mantenien posicions oposades”.\nLa resposta judicial va ser tan severa que el Govern d’aquell moment ha acabat a la presó o a l’estranger. En el primer cas, Alba Rico no dubta a assenyalar que es tracta de “presos polítics”. “Com centenars de juristes espanyols i de la resta d’Europa, no entendria una sentència condemnatòria, per bé que tem que puga arribar”.\n“Jo tampoc tinc cap problema a dir-ne ‘presos polítics’, però no perdré ni un minut més en qüestions terminològiques, perquè si es tractara només de ‘polítics presos’ em continuaria semblant greu”, exposa Rosa. “L’empresonament dels nou dirigents independentistes, fent servir la presó provisional com a càstig anticipat i fórmula d’humiliació, és un dels episodis més negres de la democràcia espanyola, a la qual li costarà refer-se del descrèdit internacional”.\n“No es tracta d’entrar en un debat sobre què és i què no, tècnicament, un pres polític, un aspecte sobre el qual ni els propis juristes no es posen d’acord”, comenta Herrero, “però trobe que tant els Jordis com els càrrecs de l’anterior Govern català estan a la presó pels seus posicionaments i per haver desobeït i transgredit en una conjuntura especialment adversa, en què s’havia impedit el diàleg”. Des d’aquesta perspectiva, per tant, ella dedueix que aquestes nou persones “estan empresonades per motius polítics”.\nI l'altre Madrid?\nSón tres veus contracorrent. Costa de trobar discursos tan valents entre les persones d’edat mitjana de Madrid i, també, entre la intel·lectualitat progressista. Aquest Madrid semiocult existeix, però la tensió acumulada després de tants anys de procés l’ha difuminat força.\nAlba Rico admet el “cansament extrem”, però es felicita pel fet que “la franja mitjana no radicalitzada —entre els dos pols retroalimentats— és cada vegada més gran”. Com tants altres, detecta defectes atàvics que compliquen encara més les coses: “Si tinguérem una classe política, uns mitjans de comunicació i uns intel·lectuals una mica madurs i amb vocació pedagògica, bona part d’Espanya acceptaria —fins i tot exigiria— una solució política que passa, sí o sí, per un referèndum pactat en el qual només puguen votar els ciutadans catalans”.\n“El Madrid de l’a por ellos mai no ha sigut majoritari”, s’afanya a aclarir Yayo Herrero, “però és cert que els posicionament nacionalistes no són compresos”. Una circumstància que no li sembla estranya “perquè s’ha treballat a consciència a fi que constituïra un flux de vots per als partits que eren al Govern”. Herrero detecta que “moltes persones crítiques amb el nacionalisme insisteixen a proposar el diàleg com a única via per tal de solucionar aquest conflicte”.\nL'ecofeminista Yayo Herrero, una altra veu molt respectada a l'esquerra alternativa espanyola, dirigeix la fundació Fuhem.\nRosa no es mostra tan optimista, ni de bon tros: “Jo porte bastant temps afirmant l’existència d’aquest altre Madrid fratern, demòcrata, empàtic i que també sofreix —i molt— la llosa del Madrid hegemònic, però ja no m’enganye, no crec que avui siga majoritari. La lògica de confrontació força alineaments, i el nacionalisme espanyol, malauradament, ha guanyat molt de terreny pujat a l’ona de l’anticatalanisme”.\nL’efervescència catalana pot contribuir a remoure les aigües del conjunt de l’Estat i afavorir canvis que fa poc semblaven utòpics? Alba Rico no ho descarta, en absolut: “La monarquia està fora de la història des de 1931 i, no obstant això, continua entre nosaltres. Això vol dir que tan possible és que s’enfonse en unes poques hores com que aguante dos segles més”.\nBen al contrari, ell es mostra pessimista. “Bona part de la culpa de la resurrecció del règim del 78 prové de la incapacitat del 15M per tal de desenvolupar un projecte comú a Madrid i Catalunya, dos processos que buscaven la ruptura en paral·lel i que s’han acabat anul·lant recíprocament”. Atesos els condicionants, Santiago Alba no albira un retorn al bipartidisme, però sí que ensuma “un tetrapartidisme funcional a l’estil del 78 en el marc d’una Europa en què estan succeint coses bastant més greus”.\n“Som en una cruïlla: d’una banda, augmenta la demanda d’un model de govern alternatiu, no només pel tema català, sinó també per la crisi múltiple i la percepció de corrupció que augmenta la incertesa, però de l’altra, també s’incrementa l’adhesió a eixides de caràcter autoritari”, desenvolupa Herrero.\nEl nou Govern espanyol, socialista, no els fa albergar gaires més esperances. “La feblesa parlamentària de Pedro Sánchez i les múltiples pressions internes i externes a què s’enfronta dificulta molt una possible solució”, explica Alba rico, “i al PDeCAT tampoc se’l veu predisposat a facilitar-li les coses... Hi ha massa interessos ideològics, propagandístics, electoralistes i judicials en joc”.\n“El silenci clamorós del PSOE a l’oposició i el paper de persones com [Josep] Borrell va ser lamentable. Ara han aconseguit rebaixar la tensió, però calen actuacions més decidides —com l’alliberament dels presos— que propicien un diàleg assossegat”. El gran handicap, com coincideixen a remarcar tots tres, és que “tant del costat espanyol com del costat català, n’hi ha que estan molt interessats a tibar la corda al màxim possible”.\nParlant de silencis, el de la intel·lectualitat espanyola no ha sorprès Alba Rico: “És el comportament típic de l’esquerra espanyola, tant de la regimental com de la més obrerista; en aquest sentit, cal agrair la posició de Podem a Espanya i la dels comuns a Catalunya”.\n“Ens cal un diàleg tranquil, però hi ha sectors interessats a fer caixa electoral amb la tensió. Sense ella, partits com Ciutadans no tenen res a dir”, corrobora Yayo Herrero. “Som en un carreró sense eixida: a mitjà termini no és viable la república catalana ni tampoc un retorn a 2010”, conclou Alba Rico, “d’alguna manera Espanya ha perdut ja la meitat de Catalunya i el processisme n’ha perdut l’altra”. “Som més prop de la república catalana o de la guerra civil?”, es pregunta per acabar. “Diria que tan lluny de l’una com de l’altra. Aquesta, de fet, és l’única equidistància que existeix ara mateix, i em sembla ben tràgica”.


La fira i la nòria de 60 metres d’alt relleven al Circo Zombi\nAmb una jornada plujosa la Fira de Sevillanas d'Igualada encetava el primer dels seus set dies a l'espai de l'Avinguda Catalunya, al costat del Parc Central. El símbol més cridaner, la gegantina nòria que hi ha instal·lada a tocar de l'antiga N-II.\nEn la segona meitat de maig, però Igualada també tindrà la seva Feria d'Abril. Instal·lacions vingudes de Barcelona passaran els set propers dies per la capital de l'Anoia. I entre elles, una nòria de dimensions gegants, de 60 metres d'alçada, talment inspirada en el London Eye, que serà aquesta setmana el sostre del nord d'Igualada. La sorpresa que va causar la instal·lació de la nòria ha portat a no poques bromes, com la del programa de Ràdio Igualada 'La font de la carota'. Aquesta fira que se celebra per primer cop a Igualada constarà d'elements 'clàssics' de la celebració inspirada a Sevilla: casetes de fira, 'tablaos', mesones i espais de atraccions familiars.\nLa 'feria' pren el relleu del Circo Zombi que hi havia fins aquesta setmana. La nòria té 24 cabines, amb capacitat per una desena de persones. El cost del passatge és de quatre euros. Fins el proper 26 de maig se celebrarà el certamen cultural al pas de l'antiga N-II , amb aquesta oportunitat de veure Igualada i la Conca des de 60 metres d'alt.\n1 Una jove biòloga igualadina descobreix un exemplar d'orquídia únic a l'Anoia 7162 lectures


– 15 desembre 2014\nUn any més, Artur Mas i la seva senyora (i dic “la seva dona” perquè l’Helena Rakosnik surt arreu perquè ocupa aquest càrrec) han agafat el telèfon per aconseguir que les aportacions de milers i milers de persones fessin possible tornar a veure com la solidaritat amb els altres és pròpia de les persones, de totes. De totes? No. D’ells no. La solidaritat no és només ajudar els altres sinó, sobretot, fer que no calgui l’ajuda. I l’Artur Mas (i aquí ja no sé si posar la seva dona o directament el seu home, Boi Ruiz) era, és i serà responsable del desmuntatge programat de la sanitat pública a Catalunya, de fer la nostra vida, la de totes i tots, més dolorosa i complicada. No, no l’acuso de ser dolent, només faltaria, només d’ultraliberal. I un ultraliberal defensa -i quan té poder aplica- una màxima ben clara: tot allò que pugui ser negoci no ho ha de fer l’Estat (la Generalitat a Catalunya) i per tant alguns “drets bàsics” poden convertir-se en exdrets, és a dir en pura arqueologia i esdevenir mercat. Aquest principi l’han aplicat a la sanitat i mentre la desmunten anem veient com administren patiment a discreció.\nAvui mateix, 14 de desembre de 2014, mentre Mas i la seva senyora recullen diners per a les malalties del cor, ell mateix manté tancada les unitats d’hemodinàmica 12 hores al dia set dies a la setmana a Tarragona i Lleida. Però podem felicitar-nos, diu el barrut del Boi, perquè fa uns mesos estaven obertes només 8 hores… de dilluns a divendres. Així que si sou catalanes o catalans no barcelonins no agafeu cap infart fora d’hores perquè us hi quedareu… Bé, sempre podeu contractar alguna forma privada d’atenció o transport i no patireu tant…\nLa falsa solidaritat de persones com l’Artur i l’Helena és una escopinada a la solidaritat de milers i milers de persones que alhora que defensen que cal ajudar-nos els uns als altres no destrueixen res per enriquir-se ells o els seus amics. El món és ple de gent bona però també hi ha casta i caspa i a Catalunya s’amaga sovint darrere reivindicacions que s’embruten per tenir-los al costat i cal dir-ho fort fins i tot a prop de les festes del solstici. Prou teatre i sanitat universal, pública i de qualitat.


Parlem bé català? Us presentem Garbells de llengua, un projecte de la CAL que impulsa espais socials per a la qualitat lingüística.\nMolts catalanoparlants ens adonem que el català que parlem està tan influït per la llengua castellana i l’anglesa, que sovint sembla més un ‘catanyol‘ —en paraules de Pau Vidal— que una llengua genuïna i rica en expressivitat. És en la parla quotidiana, espontània i poc curosa, on els castellanismes i els anglicismes es transmeten com una epidèmia incontrolada.\nJa no se sent a dir, per exemple, “M’he fet un embolic” sinó que hi domina el “M’he fet un lio”. Si féssim una llista d’incorreccions i barbarismes, no acabaríem mai. Patim aquest deteriorament, principalment a l’hora de parlar, en maneres de pronunciar, d’anomenar i dir.\nQuè són els Garbells de Llengua?\nConsisteix en un taller de conversa en grup on durant una desena de setmanes s’hi fa un seguit d’activitats que porten a consultar eines lingüístiques pel mòbil i a enriquir-nos els uns als altres amb propostes encertades i creatives en cada moment. Només oralitat i lectura. Es considera que per a la correcció derivada de l’escriptura ja hi ha oportunitats d’aprenentatge en cursos, materials d’exercicis, etc.\nEs comencen a fer tallers de Garbells de llengua a Sants (seu de la CAL), a Gràcia (Orfeó Gracienc) i a Horta (Lluïsos d’Horta). Les sessions són d’una hora i mitja setmanal.


Barcelona, imant d'empreses\nIniciatives com el Barcelona Discovery Programme segueixen l'estimulant línia de l'MWC\nDirigit a 'start-ups' escalables que ajuden a implantar-se a la capital catalana\nBarcelona - Dissabte, 22/02/2020 - 10:39\nL’any passat, Barcelona es va situar, per tercer any consecutiu, com a tercera ciutat europea favorita per posar en marxa una start-up, darrere de Londres i Berlín i davant de París, Amsterdam o Munic. Són dades del rànquing StartUp Heatmap Europe sobre la qualitat de cada lloc d’inici d’una activitat, segons els emprenedors.\nUn dels motors que treballen l’atracció de la ciutat és el Barcelona Discovery Programme, una iniciativa de Barcelona Activa creada el febrer de l’any passat que selecciona empreses amb prou múscul financer per obrir seu a Barcelona, crear llocs de treball i atraure talent, local o de l’exterior.\n«Recollim les peticions de les empreses que volen establir-se aquí, start-ups i pimes de sectors estratègics, tecnològiques, amb producte innovador ja al mercat, facturant a nivell d’expansió i amb un ull posat a Barcelona. En seleccionem entre 5 i 10 i els preparem un itinerari de dos dies i mig», explica la responsable d’Aterratge Empresarial de Barcelona Activa, Mònica Madrigal.\nJa s’han celebrat dues edicions, la primera va coincidir amb el 4YFN, el febrer de l’any passat, i la segona, amb la Barcelona Smart City, al novembre. El programa dona suport a la recerca d’oficina, nau o solar, perfils professionals i contacte amb centres d’investigació tecnològica i universitats. Abans de venir reben una anàlisi del mercat per poder tancar reunions amb potencials partners o proveïdors i se’ls facilita informació sobre el marc legal, laboral i de negocis a Espanya, i testimonis d’experiències estrangeres implantades aquí.\nDe les nou empreses que van participar en el programa fa un any, una de Londres i una altra de Portugal ja s’han implantat aquí i una altra alemanya està en procés de fer-ho.\nJeremy Cormican és el CEO de Financial Network Analytics (FNA), l’empresa nascuda a Londres el 2014 i el novembre passat va obrir la seva filial a Barcelona. Utilitzant el llenguatge de seqüència de comandaments creat per ells i més de 300 gràfics, simuladors i algoritmes d’aprenentatge, aconsegueixen en dies solucions que sense aquestes eines portaria mesos resoldre. «En un món cada vegada més interconnectat, infraestructures del mercat financer i institucions necessiten mapar i simular les seves dependències per a una resiliència més gran, gestió de riscos sistèmics, optimitzar el consum de liquiditat i desenvolupar nous models predictius i productes», explica Cormican. «Sentim que Barcelona podria oferir gran varietat de talent ateses tantes firmes que es concentren aquí i que era un bon lloc com centre d’R+D i per apuntalar el nostre creixement a Llatinoamèrica», explica Cormican. Amb 42 empleats, 4 a Barcelona i a la recerca de director de màrqueting, la firma va facturar 1,2 milions de dòlars el 2019.\nDe Porto a Barcelona\nFelipe Ávila da Costa és el cofundaor i CEO d’Infraspeak, empresa portuguesa implantada a Barcelona fa un any. Infraspeak és una solució tecnològica per gestionar tarifes de manutenció de grans infraestructures com hotels o hospitals. Fundada a Porto el 2015, amb oficines al Brasil, la Gran Bretanya i ara a Espanya, dona servei a més de 200 clients a 8 països. El 2019 va facturar 1 milió d’euros i va passar de 20 a 60 empleats, xifra que esperen doblar abans de final d’any. A Barcelona treballen ja dues persones (a la foto) i en busquen una tercera. «Aquesta és una de les ciutats més importants d’Europa per fer negocis. A més de la seva ubicació, té totes les condicions per formar un grup d’excel·lents talents, per les prestigioses universitats i escoles de negocis, l’ambient empresarial, el gran creixement econòmic vinculat a les noves tecnologies i el valuós entorn internacional, amb qualitat de vida i excel·lent clima», afirma Felipe d’Àvila.\nEl Barcelona Discovery Programme valora ara els primers resultats i el seu impacte abans de convocar la pròxima edició.\nNaturgy col·loca 1.000 milions en bons a cinc anys\nLa banca accepta no vincular els crèdits avalats a contractar altres productes


DONANT DE SEMEN CONEGUT\npor Crisss32 el Dv 6 Jun 2014 - 21:58\nTinc 32 anys, soc de Barcelona i em trobo en una situació similar a la de moltes de vosaltres...pensant en ser mare en solitari. M'ha encantat trobar aquesta web tan propera\nHi dono moltes voltes des de fa uns mesos i sé que tinc una vocació clara en aquesta vida, i aquesta és ser mare, al marge de l'exit professional. He tingut varies parelles però no he tingut la sort de trobar la persona que buscava (de moment).\n-Tinc clar que seria una bona mare i formaria una feliç familia en solitari, sense problemes economics ni de suport, però no em trec la idea del cap de que els meus fills/es no tindrien la possibilitat de coneixer mai al seu pare i per molt que m'autojustifico interiorment, aquest punt em fa tirar enrera. No coneixer la meitat del teu origen biologic....bufff no sé què pot representar per la vida dels meus fills en el futur, per molt amor que jo hi posi o el recolzament d'amics i famiilars que tindrien al voltant seu. És per això que m'agradaria saber qui és el donant, que el nen el pogués coneixer, saber qui es el seu pare i d'on ve. Pel que tinc entès, a les clíniques de reproducció no permeten que portis tu un esperma en concret oi?\nCom ho veieu? Ho faríeu buscant un amic en el meu cas? Coneixeu casos de gent que hagi optat per aquesta opció? Caldria assessorar-se legalment, segurament, firmar un contracte...\nRe: DONANT DE SEMEN CONEGUT\npor lajefadelaironia el Dg 8 Jun 2014 - 22:47\nsigues MOLT benvinguda la mon dels dubtes. Ja em perdonaràs si la meva resposta sona una mica "brusca", intento donar-te resposta als interrogants que hem tingut moltes.\nsi tu sents que li fas alguna cosa "mal feta" al teu fill tenint-lo tu sola en un ambient on serà volgut, estimat i cuidat. No comencis amb el procés. encara tens anys biologics per davant. T'aconsellaria que t'hi posessis quan ho vegis clar i no et generi culpa. Si tu sents culpa, el teu fill la sentirà també. Si tu ho vius amb naturalitat, ell tb ho farà. no evitaràs les preguntes, però si la cara d'angoixa de la mare, que fa angoixar-se molt als peques. Els nostres fills no tenen pare ara. No es un fet que mai en tindran, perquè si tu trobes parella, acabaran tenint una figura paterna no biologica. I si tu no en trobes, seran fills de mare soltera, com n'hi ha hagut tants de sempre. els hem d'ensenyar a defensar-se igual que els nens gordets, o amb ulleres o "massa llestos". Tenen un tema "no majoritari", però que no es dolent ni els fa millors ni pitjors que ningu. el contacte amb el grup els serveix per normalitzar el model familiar i que no se sentin els unics nens sense pare del seu entorn.\nlo dels "amics que et fan favors" es legalment bastant complexe, ja que el donant sempre et podria reclamar custodia en qualsevol moment de la vida del teu fill. T'imagines al teu peque anant a passar el capde a casa d'un senyor que no coneix de res? no es una imatge molt maca. La donació anònima és legalment molt més senzilla i més eficaç mèdicament. Perquè no es tracta de trobar un amic que et faci UN favor sino tants com faci falta. La implicació emocional es complexa si es un bon amic que està disposat a tenir sexe amb tu.\nEspero que et serveixin les respostes per anar encaminant aquer cami que mai es facil pero que té un final FANTASTIC\npor Crisss32 el Dl 9 Jun 2014 - 11:32\nMoltes gracies per la teva resposta i el suport que dona aquesta web\nSí, la veritat es que ara mateix la donacio anonima no em fa sentir comoda, per aixo tirare per la via del donant conegut. Es cert que comporta riscos, els assumeixo. Us anire explicant com va tot. Tinc ganes 100% de ser mare ja! Abraçades a totes\npor ada_bcn el Dl 9 Jun 2014 - 21:06\njo entenc el tema biológic que comentes, no que no tinguin pare que entenc que ho tens pensat sino que no tinguin dades biológiques... els meus dos fills són adoptats i d'un ells no tinc absolutament cap dada desl pare i mare biológics, de l'altre tinc dades de la mare i canvia bastant, no pq ens serveixi de massa ara sino perque sempre tidrà alguna posibilitat de trovar-la, coneixer-la, etc... no per això em sento o sentiré menys mare seva.\njo si tingués parella en algún moment no tinc clar que pq fos parella meva arribés a ser el pare dels meus fills... ho dubto bastant. jo vaig decidir tenir els meus fills sola i no tenen pare, igual que si els hagués tingut amb un home seria el pare encara que no estiguèssim junts, no sé si m'explico gaire bé, però no pq tingués una nova parella el seu pare deixaria de ser-ho.\nsi em plantegés la inseminació artificial (en una molt poc probable tercera maternitat) la veritat és que tiraría més cap a donant conegut.\ntens la opció de la inseminació a casa, que no implica sexe, si no tens problemes médics...\nEditat per darrera vegada per ada_bcn el Dt 10 Jun 2014 - 1:01, editat 1 cop en total\npor ada_bcn el Dl 9 Jun 2014 - 21:07\nno sé qué passa que em canvia les paraules del català al castellà...\npor Júlia el Dj 12 Jun 2014 - 0:45\nJo sóc del parer de l'Alba. Una transmet el que sent als seus fills. Si t'angoixa que no podran conèixer el seu pare biològic, doncs millor no ho facis així.\nTot i això, jo també opino que és millor l'anonimat. Tenia l'opció de fer-ho amb un amic però es pot complicar molt a la llarga.\nDins del grup n'hi ha com a mínim una que ho ha fet d'aquesta manera.\npor morgan el Dj 12 Jun 2014 - 1:35\nEntenc perfectament aquesta inquietud. De fet, a mi no em va venir abans de tenir fills sino un cop ja els he tingut.\nPer mi si es important la procedencia, i si coneixes una mica sobre les constelacions familiars, mes clar ho veus.\nPenso q podem oferir el seu pare si el portem integrat dins nostre com a part de la familia. Jo els hi dic q no coneixem el seu pare, pero intento transmetre q tenen un pare.\nAra per ara estan molt confosos, i relacionen pare amb avi.\nNo es tant important coneixer a la persona, com tenir-la integrada, per lo k em decantaria per un donant.\nAnna, 38 eloi i carla, bessons 4 anys\npor Júlia el Dj 12 Jun 2014 - 16:41\nJo en aixo discrepo amb l'Anna i ho he parlat amb ella varies vegades. Trobo que sobretot a aquesta edat el concepte pare significa la persona que et cuida, que et porta al cole o et recull, juga amb tu, et cuida quan estas malalt, t'educa, etc. Es el que veuen que tenen els altres nens. I com a tal ells no tenen pare, conegut ni desconegut. Es el model de famikia que tenim i s'ha de viure amb naturalitat.\nUna altra cosa es el pare biologic, que a aquesta edat no s'enten que es. I aquest si que es desconegut en el cas de donacions.\npor ada_bcn el Dj 12 Jun 2014 - 22:32\nHome, el meu fill té ara 6 anys i enten el concepte de pare i mare biológic, i fa temps que en parla i pregunta... potser pq ho vivim amb molta "naturalitat" pregunta i en parla\npor Júlia el Dj 12 Jun 2014 - 22:59\nEl teu es el mes gran d aquest foro. El meu va al darrera i encara no ha preguntat pel tema. Caa nen va al seu ritme.\npor Lauris@ el Dv 27 Jun 2014 - 12:37\nJo penso com la Julia... no tenen pare, es un donant anonim o no.. depenen del cas ( aixo ja es una decisio persona..)\nEl fet de ferho amb donant conegut a la llarga pot dur problemes i q reclamin la custodia i\ndrets com a progenitors.\nJo tenia clar q seria donant anonim i conforme la nena creixi i pregunti li anire fent entendre amb naturalitat i normalitat.\nJa m'he trobat amb gent q em diu: clar .. es q no coneixera al seu pare... i jo els responc q la.meva filla no en te.\nNeixen sense pare i es el que veuran desde petits , no crec q hagi de ser un problema, s'els hi ha d'anar explicant segons l'edat .\npor Viamuy el Dv 27 Jun 2014 - 14:04\nYo pienso que la tranquilidad no tienen precio, hay que pensar muy bien en las consecuencias de cada decisión, porqué implican directamente a nuestr@ hij@.\nSe ha de saber poner en lo mejor y en lo peor antes de tomar una decisión, yo lo he hecho y en mi caso he optado por donante anónimo como plan A, si se me vuelve a ir todo al garete optaré por el plan B, que es un muy buen amigo con el que ya tenemos redactado un contrato por si tuviera que recurrir a él.\nSi optas por donante conocido has de hacer el contrato, no con lupa, con microscopio, el mío tiene la renuncia, aunque legalmente no se puede renunciar a la paternidad, contiene anexos con medidas disuasorias, tanto para que él no me toque la moral ni yo a él, también se incluye la manera en la que se realizaría el acercamiento en caso de que las medidas disuasorias no funcionaran y los términos de la custodia y la manutención si se llegara a ese punto. Vamos, que está todo bien atadito, creo.\nTambién tengo un plan C, pero espero no tener que llegar a él.\nHagas lo que hagas tienes que estar segura, no dejes por ahí fantasmas que persigan.\npor Anna&Abril el Dl 30 Jun 2014 - 9:28\nHola noies! Fa molt que no escric al fòrum perquè com moltes sabeu la meva situació va canviar fa un parell d'anys i ja no sóc mare sola.\nPerò ho vaig ser i, de vegades, la nova experiència pot donar un nou punt de vista en alguns temes.\nEn aquest cas, la meva parella va entrar a les nostres vides quan l'Abril tenia 2 anys i mig i, poc a poc, es va convertir en el seu pare i ella en la seva filla. Va ser un procés natural i el van fer al seu ritme. La nena sabia abans que no teniem papa i segueix recordant, de vegades, que el papa no estava quan ella era petita.\nAra estem esperant la nostra sgona filla. Estic embarassada de 7 mesos i volem, tots tres, que el papa ho sigui també legalment de l'Abril i cal fer una adopció legal per part seva. I aquí ve el meollo del tema.\nSi opteu pel donant conegut, penseu que en cas de trovar-os en una situació com la meva, caldria que el pare biològic renunciés a la seva paternitat davant el jutge i no valdria cap contracte previ.\nI en cas que es negui, li podreu demanar responsabilitats al biològic però no el podreu obligar a renunciar.\nEspero haver aportat un punt de vista addicional.\nAnna 42, Abril 5, Ivet (30 setmanes a la panxa)\npor Viamuy el Dl 30 Jun 2014 - 9:51\nSí, això de la renúncia ho he esmenat jo i crec que tothom ho ha de tenir molt clar:\n-La renúncia abans que el nen neixi NO ÉS LEGAL\n-No sel pot obligar a renunciar sota CAP CIRCUMSTÀNCIA (Ni habent intent d'assesinat cap a la mare (2) ).\n-És molt més fàcil dir-ho que fer-ho. (en els casos que he conegut jo només s'ha concedit en el cas d'adopció, és més, en els formularis que tinc apareix com apartat obligatori).\npor aiguaclara el Dt 1 Jul 2014 - 0:08\nHola Criss, molt benvinguda.\nNo se si t'hem fet el cap un embolic mes gran del que ja tenies.\nTotes les maneres de pensar que tenim som valides, aquí es quan bé el "problema" o dificultat, es complexe, però el podem fer senzill.\nSi es cert que davant un pare biològic que vulgui la paternitat tard o en un cert moment no es pot fer re i es per això que s'ha de rumiar i pensar bé i tens dubtes. Jo personalment no ho hagués fet, mai saps que pot passar en el cap de ningú ni quines necessitats despertarà. Si es cert que pot ser bo, però poder millor es te/coneix des del començament o no es coneix/te, doncs es un canvi molt bestia per una persona.\nTenim a una mare al fòrum que ho va fer amb donant conegut, es l'Anna de la Joana, poder la pots localitzar i preguntar-li. El seu cas està en un tema. Has de conèixer mol molt al donant i deixar les coses clares, sigui el escenari que sigui el que vulguis viure en la família que vols crear.\nBona nit i encantada.\npor ada_bcn el Dt 1 Jul 2014 - 8:42\nJo quan em plantejava donant conegut em plantejava la opció que hi ha en paisos de saber al identit del donant i després hi ha la opció que le fill/a el pugui contactar quan es gran. A mi em sembla un opció molt bona i si hagués tirat per la IA hagués intentat optar per aquesta opció.\npor Anna72 el Dt 8 Jul 2014 - 9:25\nAra fa molt temps que no us seguia, però he entrat i m'he trobat amb aquest tema que a veure si puc aportar alguan cosa i la meva experiència.\nJo tinc la Joana de 30 mesos amb un donant conegut.\nEl procès inicial el vaig fer amb Inseminació artificial amb Donant. Tres processos que no van funcionar. En el pas de passar a la Invitro vaig probar amb un conegut i va funcionar.\nAbans de fer el pas ho has de tenir molt clar. La paternitat és irrenunciable, tant pel pare com per al fill/a. Ja que en un futur ella la pot reclamar. Jo coneixia bastant be a la persona, i encara que les coses poden canviar, penso que no tindré problemes amb ell. Ho havien parlat ì al final ho vam probar. Pero insisteixo, les coses poden canviar.\nUn altre plantejament que em vaig fer és, que és el pitjor que pot passar?, que ell vulgui fer de pare?. Jo el conec i és una bona persona, per tant si volgues fer de pare no seria dolent per ella.\nTambé he de dir que un cop va neixer saber qui és el seu pare em va agradar. Jo la vaig registrar com a monoparental, el pare no surt enlloc. Ara ella si li preguntes si te papa et diu que no i alguna vegada ha cridat papa a algun pare dels seus amiguets.\nJa per acabar. Es veritat que jo dic que la Joana no te papa. Pero quan saps qui és el pare es complicat dir que no te pare perque si que el te, encara que no es biològic. Tinc molt clar que li diré la veritat a Joana i ella sabrà qui és el seu pare/donant. I també crec que això serà bo per ella perque podrà tancar el cercle. També tinc molt clar que Joana és meva i si tingues una parella, continuaria sent només meva.\nHe intentat fer un resum, però si hi ha qualsevol cosa que vulgueu aprofundir no dubteu a preguntar.\nAnna i Joana ( 30 mesos)


Descobreixen un mecanisme molecular que controla el creixement i desenvolupament de les plantes | IRB Barcelona\nDescobreixen un mecanisme molecular que controla el creixement i desenvolupament de les plantes\nL'nvestigador postdoctoral Roeland Boer és el primer autor de l'article ( LT. Barone, IRB)\nMiquel Coll ha codirigit la investigació, publicada a Cell, amb Dolf Weijers de la Universidad de Wageningen, a Holanda (Autor: Battista/Minocri, IRB)\nL'Arabidopsis thaliana és un model per estudiar els trets bàsics de la biologia molecular de les plantes (Wikimedia Commons)\nEstructura atòmica d'una proteïna ARF unida a l'ADN. Les auxines controlen a través de les ARF el creixement de les plantes i la floració (Autor: R. Boer, IRB/CSIC)\nCientífics de l’IRB i de l’IBMB-CSIC, a Barcelona, i de la Universitat de Wageningen, a Holanda, resolen com les hormones auxines activen els gens de desenvolupament de les plantes.\nLes auxines són una peça essencial en el creixement de les plantes i tenen moltes aplicacions en agricultura alhora que s’estan estudiant per aplicacions biomèdiques.\nL’estudi es publica aquesta setmana a la revista científica Cell.\nUn treball conjunt entre els equips de Miquel Coll a l’Institut de Recerca Biomèdica (IRB) i l’Institut de Biologia Molecular del CSIC, a Barcelona, i Dolf Weijers de la Universitat de Wageningen, a Holanda, revela a la revista Cell el misteri de com unes hormones de plantes, les auxines, mitjançant diversos factors de transcripció de gens, acaben per activar multitud de funcions vitals de les plantes.\nLes auxines són hormones de les plantes que controlen el seu creixement i desenvolupament, és a dir, determinen com serà la seva mida i arquitectura. Entre d’altres funcions afavoreixen el creixement cel·lular, la iniciació de l’arrel, la floració i la caiguda de la flor o el creixement, desenvolupament i alentiment de la caiguda del fruit. Les auxines tenen aplicacions pràctiques, s’usen en agricultura per produir fruits sense llavors, eviten la caiguda del fruit, promouen l’arrelament o com a herbicides.\nAltres aplicacions en estudi són biomèdiques, com a molècules antitumorals i per facilitar la reprogramació de cèl·lules somàtiques (les que formen els teixits) en cèl·lules mare.\nL’efecte de l’auxina en les plantes ja va ser observat per Darwin el 1881 i, des de llavors, s’ha estudiat intensament. No obstant això, i a pesar de que es coneixia com i on se sintetitza dins la planta, com es transporta i sobre quins receptors actua, no s’entenia com una hormona sola era capaç de desencadenar processos tan diversos.\nA nivell molecular, l’efecte de l’hormona és desbloquejar un factor de transcripció, una proteïna d’unió a ADN que, al seu torn, activa o reprimeix un grup determinat de gens. Algunes plantes tenen més de 20 factors de transcripció diferents que, per actuar,depenen de la presència d’auxina. Són els ARF (Auxin Response Factors – factors de resposta a l’auxina) que controlen l’expressió de diversos gens de la planta en funció de la tasca a exercir, creixement cel·lular, floració, iniciació de l’arrel, creixement de fulles, etcètera.\nAmb l’ús del Sincrotró Alba, situat a Cerdanyola del Vallès (Barcelona), i el Sincrotró Europeu de Grenoble, l’equip de biòlegs estructurals del doctor Miquel Coll ha pogut analitzar al detall la manera d’unió a l’ADN de diferents ARF.\nEls científics van preparar cristalls de complexos d’ADN i ARF obtinguts per l’equip del doctor Weijers, que van bombardejar amb raigs X d’altíssima intensitat al sincrotró per resoldre’n l’estructura atòmica. La resolució de cinc estructures 3D ha permès entendre per què un factor de transcripció determinat és capaç d’activar només un grup de gens determinat, mentre que altres ARF, molts semblants però lleugerament diferents, poden activar un altre grup diferent de gens.\n“Cada ARF reconeix i s’adapta a una seqüència particular d’ADN per mitjà de dos braços o motius d’unió a l’ADN que tenen forma de barril i aquesta adaptació és diferent per a cada ARF”, explica Roeland Boer, investigador postdoctoral al grup de Miquel Coll a l’IRB, i primer autor de l’article.\nLa forma d’unió dels ARF a l’ADN no s’ha descrit mai en bacteris ni animals. “Sembla ser exclusiva del món vegetal però no podem descartar que es trobi en un altre regne. La nostre troballa és de rellevància global perquè hem entès l’acció última sobre l’ADN, és a dir sobre els gens, de l’hormona que controla el desenvolupament de les plantes, a més d’aportar coneixement nou en biologia molecular bàsica”, explica Miquel Coll.\nD. Roeland Boer, Alejandra Freire-Rios, Willy van den Berg, Terrens Saaki, Iain W. Manfield, Stefan Kepinski, Irene López-Vidrieo, Jose Manuel Franco, Sacco C. de Vries, Roberto Solano, Dolf Weijers, and Miquel Coll\nCell (2014) 156, 577-589 http://dx.doi.org/10.1016/j.cell.2013.12.027