El blog del roque Tony: de març 2010\nRoca de St. Cugat, via Territori Dakota\nDesprès de la retirada al Sentinella... un parell de setmanes de penitència sense tocar la roca.\nPassat aquest temps toca tornar a la feina... quedo amb l'Albertako i anem cap a Montserrat sense tenir gaire clar quin és el nostre objectiu. Desprès d'uns quants dubtes i coincidint en que tots dos anem relaxats, recordo una via que tenim pendent de fa temps.\nL'aproximació pel clot de Mònica i el camí de les Artigues però aquest cop desprès del primer ressalt equipat a la canal del Llaures ens desviem cap a l'esquerra per un altre canal que passa pel costat de l'agulla.\nEl primer llarg comença en placa tombada que es va redreçant a mida que vas pujant, cap a la meitat, la línia de parabolts et fa flanquejar un parell de metres a la dreta per seguir recte fins a la reunió, entre dos trams de vegetació. Equipat amb deu bolts molt lluents.\nEl segon llarg surt per una fissura-diedre amb bons cantells equipada amb tres pitons, quan s'acaba, els bolts et porten una mica a la dreta per terreny vertical i bones presses que es va tombant en arribar a la reunió.\nEl tercer llarg surt recte a buscar el sostre que superem per l'esquerra amb un pas finet i que ara compta amb una pressa menys, tot i que la lògica em portava a superar el mur de l'esquerra uns metres per sota del sostre, sort de veure el tercer bolt. Equipat amb tres bolts abans del sostre, un al desplom i un altre a la sortida. Desprès pujar per terreny fàcil fins al cim, reunió a una sabina.\nUn cop al cim ens trobem amb en Jaume i en Ricard de la Colla Xapoutot que pugen per la via Perfil Sureste del Picazo, enhorabona. Han vingut amb en Llembresku i un altre company ( ho sento no recordo el nom) que hem vist per la via Infinity a l'Agulla dels Col·leccionistes i des d'on ens fan una foto al primer llarg, enhorabona també.\nEl descens en un ràpel curt per la cara nord. Atenció amb la reunió amb cordino i maillon que es veu des del cim, amb una corda de 50 no crec que s'arribi, el ràpel queda més a l'esquerra (parabolts amb cadena). Un cop a terra recordo haver baixat cap a l'est a buscar la canal del llaures, però avui està complicat, han caigut tots els arbres. Pugem una mica al costat de la roca i baixem per la següent canal, una mica selvàtica, a trobar l'inici de la via.\nMés avall ens trobem amb els altres companys de la Colla Xapoupot i tots plegats anem a fer una cervesa.\nVia recomanable, molt assegurada i perfecte per a un matí d'estiu ( ombra fins al migdia).\nObrint traça pel Collserola\nFeia dies que anunciaven nevades arreu del país i a cotes molt baixes, però nosaltres els Barcelonins no ens podíem imaginar que pugues caure tanta neu!!! No vull ni pensar el que deu haver caigut més cap al nord.\nQuan arribo al migdia i veig com s'està posant el panorama no ho dubtem ni un segon, tot just acabar de dinar sortim a fer una volta pel Collserola. S'apunta també el Benito ( el meu sogre).\nEnfilem el camí que surt davant de casa cap a la font de Sta. Eulàlia. Neva amb força i bufa un aire que fa que la neu tan fina que cau et piqui a la cara i als ulls. Als pocs minuts comencen els tron i els llampecs però no ens preocupem, segur que no pot empitjorar.\nLa font de Sta. Eulàlia normalment és un racó acollidor però avui realment s'ha mudat amb el seu millor vestit.\nSeguim fins al Coll de la Ventosa i deixem que el Pau vagi obrint traça.\nA partir d'aquí hem de parar atenció, comencem a veure branques i pins sencers que cauen pel pes de la neu davant nostre.\nContinuem fins al Castell de Torre Baró, avui també amb un aspecte ben diferent de l'habitual.\nBaixem per la suposada carretera de Torre Baró, que ha deixat a tot aquest barri incomunicat.\nI per arribar la Bea no s'ho pensa ni un segon, se'n va a buscar el trineu que te al cotxe i baixa fins a la porta de casa...\nHem gaudit d'una una nevada increïble amb unes imatges poc habituals per aquí, la pena és que això només passi molt de tant en tant.


“Arribem molt endollats a la final” - FC Barcelona\nHomeFutbolPrimer EquipNotícies“Arribem molt endollats a la final”\n“Arribem molt endollats a la final”\nwww.fcbarcelona.cat - 24/05/2017 | 19:37\nEl central blaugrana ha analitzat l’actualitat del primer equip en l’acte d’estrena del Cruyff Court a Sant Guim de Freixenet\nGerard Piqué a l'acte d'inauguració del Cruyff Court. | GERMAN PARGA-FCB\nGerard Piqué ha parlat sobre l’actualitat blaugrana en l’acte d’estrena del Cruyff Court a Sant Guim de Freixenet quan queden pocs dies per disputar-se la final de la Copa del Rei contra l’Alabès. El central ha assegurat que “l’equip no arriba al partit relaxat. Portem diverses victòries seguides i estem molt endollats”. Alhora, el jugador blaugrana ha recordat quin és l’objectiu dels de Luis Enrique pel duel d’aquest dissabte contra el conjunt vitorià: “El partit és molt important, el nostre objectiu és guanyar la Copa perquè suposa un títol i ens permetria disputar una altra competició com és la Supercopa d’Espanya”.\nEl jugador blaugrana s’ha referit al tancament del Vicente Calderón a finals d’aquest curs: “És un estadi dels més carismàtics de la Lliga i sempre que anem allà són molt bon partits”. Piqué també ha destacat el suport del públic al Camp Nou al llarg de tota la temporada, afirmant que “l’afició aquest any ho complert i ha superat fins i tot les expectatives”.\n“No és la temporada que haguéssim desitjat tot i que no és un fracàs”, assegura el blaugrana preguntat sobre el balanç de la temporada fins al moment. Finalment, Gerard Piqué ha analitzat les seves sensacions i el futur de la seva carrera com a jugador. “Em trobo molt bé i vull estar com més anys millor jugant i ajudant al Club a guanyar títols", ha sentenciat el blaugrana.\nPiqué inaugura un nou Cruyff Court


El Port de Barcelona bat el seu rècord anual de creueristes el diumenge 18 de maig, amb 31.600 passatgers – Stac\nEl Port de Barcelona bat el seu rècord anual de creueristes el diumenge 18 de maig, amb 31.600 passatgers\n16 de maig de 2014 admin2 1215 Views\nIMET.- El proper diumenge, 18 de maig, el Port de Barcelona rebrà 7 vaixells de creuer amb un total de 31.600 passatgers a bord, registrant el rècord anual de creueristes en un sol dia al recinte portuari. S’estima que aquests turistes realitzaran una despesa de 3,5 milions d’euros en un sol dia.\nCinc dels creuers que atracaran a Barcelona realitzaran turnaround, és a dir, iniciaran o finalitzaran itinerari a la ciutat. Es tracta del Noordam, el Norwegian Spirit, el Norwegian Epic, el Liberty of the Seas –tots ells atracats al moll Adossat– i el Grand Holiday –atracat al moll de Barcelona Sud–. D’altra banda, el Louis Aura i l’Aidablu –atracats al moll Adossat i al moll de Barcelona Nord, respectivament– efectuaran trànsit, és a dir, faran escala al Port de Barcelona i continuaran el seu itinerari.\nAixí mateix, el proper setembre, coincidint amb l’arribada de l’Oasis of the Seas – el creuer més gran del món–, està previst el cap de setmana de més activitat creurística de 2014, amb l’arribada de gairebé 58.000 creuristes entre el divendres 12 i el diumenge 14 de setembre.\n“Estem molt satisfets amb l’evolució dels creuers, un segment de tràfic que ha esdevingut estratègic per al nostre Port. El primer trimestre de l’any els passatgers de creuer han crescut un 14% respecte a 2013, fet que contribueix a consolidar la desestacionalització del sector impulsada pel Port” ha constatat el president de l’enclavament català, Sixte Cambra.\nMés de 3,5 milions d’euros d’aportació a la ciutat\n“El tràfic de creuers, especialment el de turnaround, suposa una important aportació al sector del turisme i, en definitiva, a l’economia de la ciutat i de Catalunya”, ha afirmat Sixte Cambra. En molts casos els passatgers que inicien o finalitzen el seu itinerari a la ciutat passen algun dia extra a Barcelona o alguna altra destinació catalana, la qual cosa suposa una aportació addicional a la regió.\nSegons les estimacions de Turisme de Barcelona, cada passatger de creuer en turnaround fa una despesa mitjana de 114 euros diaris i en el cas dels passatgers en trànsit aquesta quantitat es de 61 euros. Així mateix, els tripulants dels vaixells que arriben a Barcelona també col•laboren a l’economia de la ciutat, amb una despesa mitjana de 30 euros diaris. Segons aquestes dades, s’estima que els creuristes que arribin diumenge a la ciutat generaran un impacte econòmic de més de 3,5 milions d’euros (sense comptar el generat en la pròpia activitat portuària: terminals, proveïdors, etc)\nEl total de passatgers que arribarà a la ciutat aquest diumenge (31.600) superarà la població de Sitges. En total, durant tot el cap de setmana, és a dir, de divendres a diumenge, 47.560 turistes accediran a Barcelona per via marítima.\n“La col•laboració amb l’Ajuntament, l’Aeroport, els cossos de seguretat i la resta d’implicats en l’operativa de creuers és vital per garantir un bon servei als creueristes. Treballem perquè es doni la màxima coordinació entre tots els agents que intervenen en aquestes operatives, que comporten un elevat grau de complexitat”, ha indicat Cambra.\n2014: un gran any pels creuers al Port de Barcelona\nEl proper estiu, Barcelona acollirà la desena edició de la fira Seatrade Med, el principal congrés del sector a la Mediterrània i l’equivalent en aquesta zona de la Cruise Shipping Miami. Del 16 al 18 de setembre el Pavelló 8 de Fira Gran Via reunirà a directius, professionals i experts de la indústria creuerística de tot el món.\nTambé al setembre Barcelona serà el port base a la Mediterrània del creuer Oasis of the Seas, de la companyia Royal Caribbean. Amb 360 metres d’eslora i capacitat per a 6.300 passatgers, aquest creuer és el més gran del món, juntament amb el seu bessó, l’Allure of the Seas, que visitarà la ciutat catalana el 2015 i serà el seu port base durant tota la temporada de l’any que ve.\nD’altra banda, i en línia amb la renovació constant de les infraestructures de creuers que ofereix el Port de Barcelona, s’estan desenvolupant les obres d’ampliació de la terminal D (Palacruceros), que pertany al Grup Carnival. Es construirà una sola planta de 1.300 metres quadrats a la part sud de la instal•lació actual i un mòdul d’elevació per connectar amb la passarel•la d’embarcament.\nAixí mateix, el Grup Carnival ha anunciat també que construirà una nova terminal al Port de Barcelona, la terminal E, amb una inversió estimada de 20 milions d’euros. Disposarà de 10.000 metres quadrats de superfície i serà la instal•lació creurística de majors dimensions del Port.\n← El STAC reclama que su cumpla la contingentación\nMilano, continua la protesta dei tassisti contro Uber →\n23 de desembre de 2020 stac2 Comentaris tancats a Programa de radio TAXI LIBRE 23.12.2020 en COOLTURA FM. Edición 139


Quina broma més espantosa » Firmas del día » Opinión » Menorca.info - Es diari\nQuina broma més espantosaMenorca.info\nQuina broma més espantosa\nEmili Pons | 26/10/2016\nFa molta peneta veure el camí que ha emprès Espanya amb la incapacitat dels seus dirigents d’agafar el toro per les banyes. Precisament en un país en què el Tribunal Constitucional perd el temps decidint que las corridas de toros no es poden prohibir. Si sembla una broma! De la mateixa manera que ho sembla l’espectacle trist de veure com rebenta un partit històric, el PSOE, que a pesar dels seus errors havia estat un referent de llibertat i tolerància. I de la lluita pels drets laborals i socials, i per la modernització d’aquest país. I que va liderar una de les etapes de major creixement econòmic.\nCom si el món s’hagués capgirat, el motiu d’aquesta desgràcia no ha estat un debat ideològic intern, ni la irrupció d’un nou programa polític que ha enfrontat els seus militants. Res de tot açò, el motiu ha estat la disjuntiva de donar o no estalonament a la formació d’un nou govern del PP que tothom té clar, tant els que hi estan a favor com en contra, què significarà: la segona part de l’etapa més antisocial i envoltada de corrupció que ha tingut Espanya des que es va recuperar la democràcia.\nEl primer responsable que Espanya s’hagi passat un any sense govern, no ha estat el PSOE. El responsable ha estat el PP, que per alguna cosa va obtenir més vots que els altres i tenia l’obligació de negociar i fer concessions fins a facilitar l’acord, com és pràctica habitual en un país democràtic. Però en canvi es va quedar entonat i defensant un dret a governar que li deu venir del cel, perquè no està escrit en cap llei espanyola.\nI ha actuat així a pesar d’estar envoltat de tants de casos de corrupció i d’haver impulsat tantes lleis antisocials, que ha d’avergonyir la dignitat de qui es consideri espanyol. Aquí no val aquella dita popular de què «tots són iguals». Perquè no és ver. La seva muntanya de merda és tan grossa que no es pot comparar amb cap altra. I ho és més encara si hi afegim les seves dubtoses relacions amb la justícia i els actes il·lícits en democràcia que han protagonitzat alguns dels seus ministres.\nDarrerament es torna a rallar molt de Franco. I no és estrany, perquè, a semblança d’aquell temps, dóna la sensació que aquests que comanden estiguin convençuts que, a redossa del seu govern, tenen impunitat per fer qualsevol discurs i qualsevol acció. Com si qualcú els hagués donat carta blanca per dir i fer allò que vulguin sense cap vergonya ni preocupació per la reacció popular, sense cap temor davant les institucions de l’Estat.\nSi fins i tot en etapa de govern provisional han protagonitzat actes tan mesquins com l’intent de recol·locar el senyor Soria, ministre dimitit pels papers de Panamà. I han recol·locat la senyora Mato, la ministra que va caure per la seva relació amb el cas Gürtel. I ja mos anuncien malifetes encara pitjors, com la promoció del senyor Bauzà com a futur ministre de Turisme, un personatge del que encara no s’ha avaluat prou el mal que va arribar a fer a les Balears.\nPerò la broma és que el partit que ha rebentat no ha estat aquest. Ha estat el PSOE. Potser perquè dins seu ha dominat el mateix esperit que al PP. Mantenir-se al preu que sigui. Perpetuar uns esquemes d’autoritat dels que comanden que avui ja no serveixen. L’aparell que hi tenen instal·lat des de fa dècades, ha estat incapaç d’entendre que el temps ha canviat, i que ja no és hora de matar els orígens per salvar els mobles. I més quan sabien que Podemos els encalçava per recollir tot el vot d’esquerres que ells anaven amollant.\nPerò no és que Podemos quedi lliure de pecat. Al contrari. En comptes de facilitar un canvi per recuperar l’Espanya de la dignitat i el progrés social, el que ha fet és contribuir a la confusió en què avui es troben tots aquells que aspiraven a un país més modern. Mai no se li retraurà prou la seva actitud adolescent d’estimar-se més lluitar contra el PSOE que contra el PP. D’estimar-se més veure caure el PSOE que col·laborar amb una alternativa que hauria pogut acabar amb el govern del senyor Rajoy i amb les seves pràctiques mesquines.\nI mentrestant, que ningú no es pensi que hi ha treva en la batalla de Catalunya. Amb açò si que estan bonibé tots d’acord. De la mateixa manera que a l’edat mitjana, que quan hi havia una epidèmia de pesta negra, la culpa era dels jueus, ara els culpables dels mals d’Espanya són els catalans. La nova divisió cuirassada Brunete, en què sembla que s’ha convertit el Tribunal Constitucional de la mà del govern i amb el vist-i-plau dels nous amos de PSOE, aquests dies practica bombardejos de rància tradició. Així, ha anul·lat la llei catalana que prohibia les corridas de toros (què trobau!), i lleis tan perverses com les que combatien a Catalunya el desnonament dels dèbils o impulsaven la igualtat laboral entre els sexes...\nI ara ha decidit també imputar a la presidenta del seu Parlament, que així s’incorpora a la llista de judicis polítics que encapçala l’expresident Mas, seguit per les conselleres Rigau i Ortega, i pel seu portaveu al Congrés Francesc Homs. Sembla ser que a Espanya prest hi tornarà a haver presos polítics, com en els bons temps. És evident que ja queda molt enfora aquell antic discurs -«sin violencia se puede discutir todo»- amb què la democràcia espanyola demostrava la seva força davant la misèria del terrorisme d’ETA. Però sembla que retornam al vell discurs del general, que «sin violencia tampoco se discute nada». Quina broma més espantosa, si no fos que va de ver!


Setembre 20, 2018 – 2peix\nInici / Setembre 20, 2018\nLa primera carta de Sant Pau als cristians de Corint 15: 1-11\n15:1 I així em faig saber, germans, l'Evangeli que us vaig predicar, que també es va rebre, i en el qual es posa de peu.\n15:2 Per l'Evangeli, massa, vostè està sent guardat, si es manté a la comprensió que us he predicat, perquè no es creu en va.\n15:3 Per transmetre, primer de tot, el que així mateix vaig rebre:: que Crist va morir pels nostres pecats, d'acord amb les Escriptures;\n15:4 i que va ser sepultat; i que va ressuscitar al tercer dia, d'acord amb les Escriptures;\n15:5 i que va aparèixer a Cefes, i després d'això pels onze.\n15:6 A continuació es va aparèixer a més de cinc-cents germans a la vegada, molts dels quals romanen, fins al temps present, encara que alguns s'han adormit.\n15:7 Pròxim, va ser vist per James, després a tots els apòstols.\n15:8 I després de tots, També va ser vist per mi, com si estigués algú nascut en el moment equivocat.\n15:10 Sinó, per la gràcia de Deu, I am what I am. And his grace in me has not been empty, since I have labored more abundantly than all of them. Yet it is not I, but the grace of God within me.\n15:11 For whether it is I or they: so we preach, and so you have believed\nEl Sant Evangeli segons Lluc 7: 36-50\n7:36 I alguns fariseus li van demanar, perquè puguin menjar amb ell. I entrant a la casa del fariseu, i es va asseure a la taula.\n7:37 I vet aquí, una dona que es trobava a la ciutat, un pecador, va saber que estava assegut a taula a casa del fariseu, així que ella va portar un recipient d'alabastre amb perfum.\n7:38 I de peu darrere d'ell, al costat dels seus peus, ella es va posar a rentar els peus amb llàgrimes, i ella els hi va eixugar amb els cabells del seu cap, i besava els seus peus, i ella els va ungir amb perfum.\n7:39 Llavors el fariseu, qui ho havia convidat, al veure això, va parlar en el seu interior, dir, "Aquest home, si fos profeta, sens dubte saben qui i quina mena de dona és aquesta, que li està tocant: que és una pecadora ".\n7:40 I en resposta, Jesús li va dir:, "Simon, He de dir una cosa ". Així que ell va dir, "Parla, Mestre ".\n7:41 "Un creditor tenia dos deutors: un li devia cinc-cents denaris, i l'altre, cinquanta.\n7:42 I ja que no tenen la capacitat de pagar-li, ell els va perdonar tant. Llavors, quin d'ells l'estima més?"\n7:43 En resposta, Simon va dir, "Suposo que és aquell a qui ha perdonat més." I li vaig dir:, "Has jutjat correctament."\n7:44 I girant-se cap a la dona, digué a Simó:: "¿Veus aquesta dona? Vaig entrar a casa teva. No em vas donar aigua per als peus. Però ella ha regat els peus amb llàgrimes, i els ha eixugat amb els cabells.\n7:45 Vostè vas donar petó per a mi. Però ella, des del moment en què ella va entrar, no ha parat de besar-me els peus.\n7:46 No ungires meu cap amb oli. Però ella m'ha ungit els peus amb perfum.\n7:47 A causa d'això, Et dic: molts pecats li són perdonats, perquè ha estimat molt. Però el que es perdona menys, estima menys ".\n7:48 Llavors ell li va dir:, "Els teus pecats et són perdonats."\n7:49 I els que eren a taula amb ell van començar a pensar:, "Qui és, que fins i tot perdona pecats?"\n7:50 Després va dir a la dona:: "La teva fe t'ha portat la salvació. Vés en pau ".


Xarxa de laics: de juliol 2019\nDiumenge XVII durant l’any. 28 de juliol del 2019\n1) Dir a Déu Pare ens posa, d’entrada, en una situació filial envers Ell. A diferència de l’Antic Testament, amb Jesús Déu és proper, de tal manera que se li pot dir Pare. 2) Santificar el Nom, és una petició clàssica dins el judaisme, que vol dir creure, confiar que Déu hi és; en la Bíblia el Nom representa la Persona. 3) Que vingui el vostre Regne, és a dir, el veritable Regne de Déu, que és misericòrdia ... i no pas el “nostre”, que seria la teocràcia de David en aquell temps.\nFinalment, Jesús estimula a la perseverança en la pregària, amb la paràbola de l’amic inoportú, i a l’esperança, dels qui ho demanen, en el do de l’Esperit, que ens ajudarà a reeixir en la vida.\nDiumenge XVI durant l’any. 21 de juliol del 2019\nLc 10, 38- 42\nDiumenge XV durant l’any. 14 de juliol del 2019\nLc 10, 25- 37\nDiumenge XIV durant l’any. 7 de juliol del 2019\nLa missió dels deixebles és la mateixa que Jesús ha rebut del Pare: anunciar que el Regne de Déu ja és aquí. No els diu de predicar en llocs sagrats, sinó pels pobles i les cases, llocs on es desenvolupa la vida dels homes; les comunitats cristianes van néixer en el sí de famílies, dins d’una casa, que esdevingué lloc de acollida i de celebració de la Paraula i partir el pa. Jesús els donà els consells necessaris per preparar-los a afrontar els problemes que Ell coneixia bé: alleugerir l’equipatge, per conservar la llibertat de moviment ... es trobaran amb el refús, com Jesús al poble samarità ... amb l’aversió, “com anyells enmig de llops” ... “compartiu el que tinguin per menjar”, doncs ja no hi ha menjars impurs ...


I si el cel ens cau al damunt? | Higini Herrero .cat\nLa passada diada, entre peça i peça del concert de l’onze de setembre, recordàvem que ara fa un bon grapat d’anys, a l’hivern del 1987, la Carme de can Baró (la meva mare) va anar a parlar amb una colla de joves que estaven muntant les festes del poble: Era el grup La Força que, amb els anys, esdevindria la colla gegantera. Els va comentar que sempre li hauria fet molta gràcia veure el gran arbre del costat del campanar engalanat amb llums per les festes de Nadal. I dit i fet. La premsa en va dir “L’arbre il·luminat més gran de Catalunya“.\nParlant sota la seva ombra, ens vam adonar com d’estressat n’estava el pobre arbre. Molt sec. Passava set i se li notava. Poc escocell i poca pluja. I bé, amb la ràdio advertint de tanta pluja i tempesta que s’acosta, m’alegro que no seré l’únic que tindré els peus xops. Llàstima que no sabrem quants litres hauran regat els xiprers del campanar ja que l’estació meteorològica de Meteovilamagore està, espero que només provisionalment, fora de servei. Des d’aquí una abraçada a en Xavier Cruzado amb el desig que ben aviat pugui tornar a posar-la en marxa.\nI és que aquests xiprers de veure ploure se n’han fet un fart i segur que se’n recorden de quan més d’un vilamajorenc es va pensar que el cel sí que ens queia al damunt. Va ser a principis de la dècada dels 80 quan unes fortes pluges van ensorrar la muralla del campanar, la de la pujada de l’església i el cementiri vell, escampant pedres, terra i ossos per la plaça de l’església. Els grans amb les mans al cap, els petits amb cranis i costellam als peus, jugant a futbol.\nEp! Que ja comença a tronar! I si el cel ens cau al damunt?\n17 Setembre 2009 Higini\nAquesta entrada s'ha publicat en Gini, Pensaments en veu alta, Política, Vilamajor i etiquetada amb cementiri, colla gegantera, concert, enderroc, escocell, Grup La Força, Meteorologia, muralla, Nadal, Torre Roja, Vilamajor en xarxa (blocs). Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\n5 thoughts on “I si el cel ens cau al damunt?”\n18 Setembre 2009 at 21:36\nMe’n recordo d’aixó que expliques. No sabia que hagués estat idea de la mestressa de Can Baró.\nTe’n recordes de “La Botifarreta” amb aquell cotxe digne d’en Fellinni i la seva senyora fent cinema usant la muralla (amb una tela) com pantalla? No havíes nascut, però la Carme t’ho podrà explicar.\nSón moltes vivències a Sant Pere, i indubtablement la carnisseria i l’espardenyaria sempre estaran entre els meus records més nostàlgics.\n… I la Cristina Romero a la caixa del súper, impagable.\n18 Setembre 2009 at 21:59\nRicard, quan vam arribar a casa, el dia de la diada, ma mare em va preguntar si et coneixia perquè ens havia vist parlar. Li vaig dir que sí, que havíem coincidit al Consell del Poble i pels blocs… I li vaig retornar la pregunta. Em va dir que tu, de ben petit, ja voltaves per la carnisseria 😉\nNo me’n recordo ni n’havia sentit a parlar de la “Botifarreta”. Ja li preguntaré. 🙂\nVa ser la Cristina qui em va ensenyar anar en bicicleta sense les dues rodetes del darrere. Encara em fa mal el dit petit del peu de la patacada que em vaig fer… 😥\nPD. Acabes de fer el comentari número 500 del bloc. Moltes gràcies per participar-hi tan activament 😀\n19 Setembre 2009 at 11:54\nUna abraçada a la teva mare.\n20 Setembre 2009 at 10:39\nNens jugant a pilota amb cranis?? Què és això? Una pel·lícula d’en Tim Burton???\n20 Setembre 2009 at 10:47\nOi que ho sembla? 😆\nAl ensorrar-se la muralla que aguantava el cementiri vell dels xiprers de l’església, la terra va caure avall amb ossos i tot. Tot un esdeveniment i un espectacle, m’imagino! Els ossos es van recollir i enterrar tots junts al cementiti nou, a l’avinguda dels Quatre Camins. La muralla es va reconstruir de nou. L’actual, molt similar a l’original, no és tant vertical com l’antiga, que feia un efecte més “castral” i “imponent”. La part original és la del tram més proper a can Pau. Si t’hi fixes, veuràs la diferència entre els trams nous i vells 😉\nPer Tim Burton, fixa’t en l’esquelet de l’àngel crucificat que hi ha a la façana de l’entic cementiri de l’església! Esquelet de metall i ròtules, cervell i pulmons de pedra… Això sí que és de Tim Burton!!!


Podem suspendre els sentiments? | ARA Multimèdia\nArticle d'opinió de Hipòlit Borràs Martínez,\nPodem suspendre els sentiments?\nHores després de veure’s obligats a suspendre les festes d’agost.\nRecordarem,pas a pas, el ritual de posar-nos el trage de fester per a encaminar-nos cap a la Plaça de la Vila, a trenc d'alba, sentint la brisa fresca d’un matí agostenc.\nI la vida, sense aturar-se, seguirà el seu camí, els quatre càrrecs i les seues filaes, i tots els festers farem volar, una vegada més, la nostra imaginació. Serà el moment de tancar els ulls i recrear tot allò que ara encara és un somni, però que en breu es farà realitat, perquè la festa, sense cap dubte, tornarà i el soroll eixordador dels arcabussos, anunciaran l’arribada del nostre Patró a l'església i recordaran les passades gestes i al conqueridor.


Farmer's Yard Hostel Bali Indonèsia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nJl. Pantai Berawa Gang Jepun Nomor 7c, Canggu, Bali, Indonèsia, 80361\nExcel·lent ubicació - a A 2,91 kilòmetres del centre\nParc d'Atraccions Taman Segara Madu1,23 km\nCanggu Club1,92 km\nTemple Pura Luhur Uluwatu1,95 km\nS2S CrossFit Center1,96 km\nIn'Sens Gallery1,97 km\nCanggu Plaza2,17 km\nDeus Ex Machina Café2,25 km\nPlatja Nelayan2,78 km\nTemple Batu Bolong2,83 km\nPlatja Berawa2,85 km\nInformació bàsica sobre Farmer's Yard Hostel\nMés informació sobre Farmer's Yard Hostel\nBen situat a la zona de les platges de la ciutat de Bali, Farmer's Yard Hostel ofereix el lloc més propici per a un merescut descans. Des d'aquí, els hostes poden gaudir plenament de tot el que aquesta animada ciutat ofereix. Amb la seva bona ubicació, l'hotel permet accedir fàcilment a les destinacions obligades de la ciutat.\nFarmer's Yard Hostel ofereix un servei impecable i totes les comoditats essencials per revitalitzar els viatgers fatigats. Aquest allotjament ofereix nombroses instal·lacions per satisfer fins i tot els hostes més exigents.\nL’ambient de Farmer's Yard Hostel es reflecteix en cada habitació. bany addicional, lavabo addicional, penjador de roba, llençols, entrada privada són només algunes de les instal·lacions que es poden trobar a l’allotjament. Les opcions d'esbarjo que ofereix l’allotjament garanteixen que tinguis molt a fer durant la teva estada. Farmer's Yard Hostel és la teva destinació si busques allotjament de qualitat a Bali.\nTemple Tanah Lot - 7,79 km\nPlatja Kuta - 8,36 km\nParc Waterbom - 9,33 km\nBosc de les Mones - 18,3 km\nPalau Ubud - 19,62 km\nParc d'Atraccions Taman Segara Madu - 1,23 km\nTemple Pura Luhur Uluwatu - 1,95 km\nS2S CrossFit Center - 1,96 km\nCanggu Plaza - 2,17 km\nDeus Ex Machina Café - 2,25 km\nPlatja Nelayan - 2,78 km\nTemple Batu Bolong - 2,83 km\nPlatja Berawa - 2,85 km\nCal que informeu el Farmer's Yard Hostel de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Cal fer el pagament abans de l'arribada amb transferència bancària. L'allotjament es posarà en contacte amb tu després de fer la reserva i et donarà més informació.


Una nova ruta turística per les fàbriques, cooperatives i vapors del Mataró industrial s’estrena el dissabte\nNotícies » Una nova ruta turística per les fàbriques, cooperatives i vapors del Mataró industrial s’estrena el dissabte\nLa ruta és gratuïta i vol posar en valor el patrimoni industrial de la ciutat\nImatge d'una visita a Can Marfà Gènere de Punt. Foto: Marga Cruz\nAquest dissabte es posa en marxa la nova ruta turística “Vapors, fàbriques i cooperatives del Mataró industrial”, una ruta guiada per conèixer el patrimoni històric i artístic de la ciutat de Mataró: vapors, fàbriques i cooperatives així com els protagonistes que van fer possible la gran transformació econòmica, social i urbanística de la ciutat durant els segles XIX i XX.\nAquesta proposta s’incorpora a la cartera de rutes i visites guiades promogudes pel Servei de Promoció de Ciutat i Comerç com un nou producte turístic vinculat amb el patrimoni industrial de la ciutat per tal de posar-lo en valor.\nLa nova ruta permetrà als visitants conèixer el fenomen de la industrialització a Mataró, valorar la producció del gènere de punt d'algunes fàbriques, conèixer diferents tipus de cooperatives, conèixer el paper d'emprenedors, d'industrials i d'obrers i veure l'evolució que han tingut les antigues fàbriques fins a l'actualitat.\nLa ruta s’estructura en diferents parades:\n1. Punt de trobada davant de la Nau Gaudí: introducció per explicar el recorregut i situar al públic en el context històric de la industrialització a Mataró.\n2. Nau Gaudí – Cooperativa la obrera Mataronense: primer edifici dissenyat per Antoni Gaudí. Es destaca la figura de Salvador Pagès, un dels líders cooperativistes més destacats de Catalunya entre els anys setanta i vuitanta del segle XIX.\n3. Fàbrica Cabot i Barba: la nissaga dels Cabot, fabricants de gènere de punt, es parlarà especialment sobre José Cabot i Barba.\n4. Plaça Miquel Biada: es destaca la figura de Miquel Biada i s’explica com el tren va obrir noves possibilitats de comerç, de creixement i d’enriquiment per a la ciutat, així com va permetre la modernització del país i va contribuir a la seva industrialització.\n5. Vapor Gordils i Dalmau: va ser el primer vapor de la ciutat de Mataró.\n6. Edifici del Cafè de Mar: El teixit associatiu i el moviment obrer de començament del segle XX. Es fa una breu història del Cafè de Mar fins avui i després es dóna pas a l'exposició sobre la Memòria Cooperativa, aprofitant que enguany Mataró s’ha adherit al programa Municipi Cooperatiu.\n7. Plafó escultòric: Escultura pública anomenada Plafó escultòric de Lluís Terricabres, Terri. Al•legoria a l'activitat comercial i industrial i recorda la gran importància que la indústria especialment la tèxtil, ha tingut per a l’economia de la ciutat.\n8. Plaça de Sant Joan: Una parada per parlar de la causa (comerç amb Amèrica) i la conseqüència de la industrialització (transformació urbanística de Mataró).\n9. Can Marfà Gènere de Punt. Museu de Mataró: Es destaca que va ser la fàbrica capdavantera en producció de gènere de punt a Mataró, la importància del fons de la Fundació Vilaseca per aquest nou museu, així com dos espais de l’exposició permanent que ens permeten parlar de la burgesia industrial (la nissaga dels Marfà) i del treball de la dona a la fàbrica.\nLa ruta, que és gratuïta, està organitzada pel Servei de Promoció de Ciutat i Comerç i compta amb la col•laboració del Museu de Mataró, del Consorci Museu d’Art Contemporani de Mataró i de la Fundació Unió de Cooperadors de Mataró.\nDurant aquest 2016 està previst que es porti a terme els dissabtes 23 de juliol, 27 d’agost i 10 de setembre a les 18 h i els diumenges 16 d’octubre i 13 de novembre a les 11 h. El punt de trobada serà la Nau Gaudí i finalitzarà a can Marfà.\nAquesta nova ruta passa a formar part de la programació de rutes i visites turístiques que es poden realitzar a Mataró durant tot l’any, 28 propostes que es troben recollides al catàleg de Rutes i visites guiades 2016 que edita l’ajuntament. El catàleg es pot consultar al web municipal o recollir a l’Oficina de Turisme i diferents equipaments municipals.


Fòrum Cívic – Nou Cicle: Fem-ho. La nostra posició sobre el nou cicle del socialisme i de les esquerres a Catalunya. – L'Hora\nInici/Portada/Fòrum Cívic – Nou Cicle: Fem-ho. La nostra posició sobre el nou cicle del socialisme i de les esquerres a Catalunya.\nFòrum Cívic – Nou Cicle: Fem-ho. La nostra posició sobre el nou cicle del socialisme i de les esquerres a Catalunya.\nNou Cicle Send an email 21 febrer 2015\n1 171 14 minuts de lectura\nLa situació del socialisme català\nDesprés del seu congrés de desembre del 2011, el PSC es trobava en una situació molt difícil. En la direcció del partit predominà aleshores un reflex defensiu, de reacció i replegament, que significava renunciar implícitament a una part substancial de l’espai socialista. Això produí una sagnia d’afiliats i el sorgiment d’una diàspora crítica. Era evident que aquella situació creava un cercle viciós d’efectes negatius en tots els àmbits del socialisme català i abocava a una crisi greu.\nVam expressar en aquells moments la nostra posició:\n“Cal salvar el PSC i després reinventar-lo, per a refer la seva unitat, el consens bàsic entre els diversos segments que el formaren des de la seva fundació i han constituït l’ampli espai socialista. Cal fer-ho amb els canvis que necessita la seva organització, la seva cultura política i el seu projecte”. I vam enumerar també les nostres propostes sobre les “cinc coses que hauria de fer el PSC”.\nCreiem que aquelles opinions i propostes segueixen essent avui plenament vigents.\nEl resultat de les eleccions europees de maig de 2014 va fer de desencadenant de la crisi interna del PSC i donà lloc a un congrés extraordinari que escollí una nova executiva i un nou primer secretari.\nAquest obrí converses amb nosaltres abans del congrés, manifestant la seva voluntat de recuperar el perfil del PSC i d’obrir un procés cap a un Congrés Obert, amb l’objectiu d’actualitzar la posició i les polítiques del partit amb una àmplia participació, com a possibilitat de retrobament i d’ampliació de l’espai socialista, sobretot cap a les joves generacions.\nUna conseqüència de la nova etapa fou també el vot favorable del PSC a la llei de consultes i la disposició a contribuir a una nova estratègia nacional, basada en el dret a decidir i en la màxima unitat en favor d’un nou pacte Catalunya-Espanya, en un marc federal i plurinacional.\nEl nostre compromís de sempre amb el socialisme català no permetia vacil·lacions. Calia respondre positivament al que succeïa, encara que no comportés totes les seguretats desitjables. Si, com semblava, era una oportunitat real, no podíem malmetre-la. Vam decidir empènyer en la direcció que sempre havíem propugnat. Aquesta posició, donà lloc, l’agost del 2014, a la declaració-crida “El nostre deure”.\nAlguns exponents crítics no compartiren aquest plantejament i decidiren esperar i verificar l’evolució de les coses. Altres, paradoxalment, en aquells moments de canvis en el PSC optaren per separar-se’n, malgrat no haver-ho fet en l’etapa anterior. S’han reclamat del “socialisme catalanista”, expressió que sempre havíem refusat perquè era afirmar, per passiva, que el PSC ja no n’era, subministrant munició als seus adversaris, i abonant el doble risc d’una divisió frontista a Catalunya i d’una fragmentació política creixent.\nL’evolució de les persones i grups que s’han separat del PSC és incerta, però és evident que corren el risc d’acabar com a subsidiaris d’altres partits i d’afirmar-se bàsicament en la crítica al seu ex-partit. Això no afavoreix sinó que obstaculitza una alternativa majoritària de progrés a Catalunya, que té com a condició imprescindible la represa del PSC.\nDesitgem que l’evolució dels fets no comporti passes enrere sinó, al contrari, una nova oportunitat per a renovar i ampliar la unitat socialista a Catalunya. Ho demanàvem no fa gaire en forma de crida: “Valgui aquest editorial com a crida a tots els socialistes i a totes les socialistes. Estem convençuts -i ho verifiquem cada dia que passa- que és hora de tornar a casa. Que res no justificaria avui una fractura que fins ara, en condicions realment adverses, ens havíem estalviat. Recordem-ho sempre: Unitat socialista, força del poble” 4.\nEls canvis en la direcció del PSC no han resolt els problemes però han fet possible un nou clima d’entesa dins del partit. La noves sintonies que s’han obert amb molts afiliats i quadres del PSC marquen una nova circumstància interna i la possibilitat de noves sinèrgies. Per això cal respondre activament a l’oportunitat que comporta la nova situació del PSC, contribuint a reorientar-lo cap a allò que va ser la nostra voluntat fundacional -un socialisme català unit i sobirà, no subordinat a ningú- i a dotar-lo per respondre als nous reptes del present i del futur, fent-lo capaç de donar cos al catalanisme de progrés i d’articular una majoria d’esquerres al govern de Catalunya. Per això veiem el futur congrés del PSC no com un punt d’arribada sinó com un punt de partida per una veritable alternativa de progrés a Catalunya.\nLes qüestions essencials\nAquesta voluntat de regeneració unitària del socialisme català ha de donar lloc a iniciatives diverses i obertes que contribueixin al retrobament i a la represa.\nSón moltes les qüestions a debatre. Però entre elles n’hi ha quatre que, des del nostre punt de vista, són urgents. No les enumerem per ordre d’importància. Totes són essencials. Sense donar-hi respostes, per incompletes que siguin, no podrem avançar en els nostres objectius. Les comentem a continuació, sense pretensió de donar respostes, sinó amb la voluntat d’avançar en un debat imprescindible.\nLa qüestió democràtica.\nDe les crisis actuals apareix amb tota cruesa una pregunta essencial: Qui pesa més en les nostres democràcies, el diner o la gent? Qui decidirà en els propers anys les polítiques públiques: la lògica prepotent dels “mercats” o les decisions democràtiques dels ciutadans?\nEn l’espai globalitzat, l’economia i la tecnologia, molt més ràpides que la política, han produït una dissociació creixent entre les decisions i les responsabilitats. Decisions que afecten profundament la nostra vida individual i col·lectiva, són preses de manera anònima, impersonal, desterritorialitzada, per les elits econòmiques i financeres, que actuen com oligarquies prepotents que escapen a qualsevol responsabilitat democràtica. És una “refeudalització” del poder, a través d’una modernització tecnològica i econòmica radical. En aquesta situació, el dret a decidir té arreu una actualitat evident, com a mínim en l’àmbit europeu.\nDos fenòmens correlatius caracteritzen l’actual crisi democràtica a Europa: D’una banda, l’augment intolerable de les desigualtats i del sofriment social. De l’altra, la creixent força de poders no subjectats per cap forma de control democràtic, estretament vinculats als poders financers transnacionals que ultrapassen els límits dels Estats. L’auge dels populismes nacionalistes que aixequen la bandera del “sobiranisme” nacional té la seva explicació en aquests dos processos concomitants. Els recents resultats electorals a Grècia són una altra cara de la moneda.\nNo és possible prefigurar com es descabdellarà aquesta crisi democràtica en els diferents països europeus. Hi ha oberta la possibilitat de canvis radicals, d’involucions nacionalistes, de processos de “revolució passiva” (canvis adaptatius en funció de noves correlacions de força), de manteniment a precari del “statu quo” amb una combinació d’americanització de la política i de nou autoritarisme, etc. Però ens sembla evident que els socialistes i socialdemòcrates han de cercar respostes d’esquerra –i respostes europees d’esquerra– que permetin superar el monumental error de càlcul (per utilitzar termes benèvols) que significà la deriva al centre d’experiències com la Tercera Via o el Partito Democratico. Una cosa és la voluntat –i la necessitat- de construir àmplies aliances d’una esquerra que sap parlar al centre (el Frente Amplio uruguaià n’és un bon exemple) i l’altre és l’(auto)dissolució de l’esquerra en el centre (curiosament en temps de crisi social i política greu: patinatge artístic sobre una pista de gel que s’esquerda progressivament).\nA Europa, a partir de la segona meitat del segle passat, els Estats han restat progressivament entrampats, amb uns recursos procedents cada vegada menys de les receptes fiscals, i cada vegada més dependents del món financer, que els alimenta adquirint deute públic. Això ha anat canviant els paradigmes polítics tradicionals, de tal manera que, en nom del “realisme”, la distància entre dreta i esquerra de govern s’ha anat reduint progressivament en l’imaginari col·lectiu. Aquesta és, al nostre parer, la primera causa de les dificultats de la socialdemocràcia i de les esquerres europees. La resposta a aquestes dificultats no rau en l’irrealisme voluntarista i messiànic, ni en un pragmatisme del dia a dia, sinó en un veritable realisme d’esquerra que vegi com a prioritàries les tasques de transformació de les organitzacions existents i de construcció de les inexistents (en primer lloc el partit socialista europeu).\nAvui l’espai de la sobirania democràtica està condicionada per tres pols de poder: 1/ Els poders econòmics i financers interns i externs imposen l’orientació de les polítiques públiques (o, quan no poden fer-ho perquè sorgeixen majories contràries, en delimiten amb contundència els marges d’acció); 2/ L’espai mediàtic filtra i delimita els termes i les veus del debat públic; 3/ El tercer vèrtex és constituït pels moviments socials i les formacions d’esquerra i centreesquerra que, d’una manera o d’una altra (sovint amb importants contradiccions), es resisteixen a l’hegemonia d’una minoria privilegiada que domina els pols econòmic i mediàtic.\nEn aquesta situació, la qüestió de fons que es planteja, cobrant una creixent gravetat, i que determina el sentit dels combats presents i futurs en el nostre país i a Europa, és la qüestió democràtica.\nA Catalunya, com sortir del cul-de-sac de l’actual “procés”? Com construir el terreny que permeti desenvolupar concretament la voluntat col·lectiva del poble? Com definir i aconseguir uns objectius factibles, més enllà de la retòrica i de la impostura de les dretes nacionalistes que aixequen banderes enfrontades i en treuen profit?\nCatalunya està més necessitada que mai d’un projecte seriós, que no confongui els desitjos amb la realitat, que no porti el poble de Catalunya a cap atzucac ni a cap frustració, sinó a nous horitzons de realització nacional, de cohesió social, d’excel·lència econòmica i cultural, de qualitat de vida, d’obertura europea i internacional.\nEns entusiasma la immensa, reiterada i exemplar mobilització del poble de Catalunya per un nou horitzó nacional. Però sabem distingir entre l’entusiasme i la impostura. El pujolisme no és una cosa del passat, malauradament. Els successors de Pujol volen imposar, a la desesperada, la seva voluntat “propietària” sobre Catalunya i tracten de mantenir-se en el poder tractant de cavalcar un procés que és avui conduit per una estratègia equivocada, determinada per la competició entre CiU i ERC al voltant de l’independentisme, que s’estavella contra l’immobilisme contumaç del PP i del govern de l’Estat. Malgrat un acord amb calçador, ambigu i precari, el confús “full de ruta” que han adoptat no pot dissimular que és una mala estratègia pel país, que únicament pot donar profit a la dreta, tant a Espanya com a Catalunya.\nA Espanya, el PP sap prou bé que pot treure substancioses rendes electorals d’una retòrica de “defensa de la unidad de España”. També ho sap Convergència, arborant el seu independentisme declamatori, recreatiu i de circumstàncies.\nSorprèn, en aquesta situació, la ingenuïtat escruixidora dels que semblen disposats a deixar-se enganyar per segona vegada, després de fer-se tan dramàticament ostensible l’ensarronada de Jordi Pujol i el seu entorn clànic. Tant de bo els que s’han deixat confondre obrin els ulls, abans d’haver de vessar llàgrimes d’impotència a causa d’una segona presa de pèl.\nNosaltres creiem que cal replantejar les coses sobre la base de la màxima unitat possible, és a dir, a partir del 80% parlamentari, apuntant a un procés de diàleg i de pacte per a l’endemà de les eleccions espanyoles del 2016, en les quals el PP hagi perdut la majoria absoluta i es faci possible una majoria alternativa a Espanya. Aquest serà un moment de la veritat. Cal arribar-hi amb tota la força possible, amb la finalitat d’assolir un nou encaix nacional de Catalunya, sobre la base d’un esquema federal i plurinacional, així com una fórmula que permeti l’exercici del veritable dret a decidir i no tan sols d’una consulta no vinculant, sense cap conseqüència jurídica.\nCal obrir una nova etapa –si es vol, un nou procés- en la qual l’onada democràtica catalana, articulada al voltant dels drets nacionals de Catalunya i oberta a un Estat comú de caràcter plurinacional i plurilingüístic, entronqui amb l’onada per la regeneració de la política, contra les desigualtats creixents i la corrupció, que està quallant a tot l’Estat -que ha de comportar la definitiva superació dels residus del franquisme, en un procés de revolució democràtica que obri nous escenaris de futur.\nLa qüestió social.\nL’atur, l’augment de les desigualtats, la precarietat en la que es troben generacions senceres de joves, els efectes de les polítiques austericides sobre la sanitat i l’educació, clamen al cel. Però el cel no resoldrà aquest drama.\nA situacions d’emergència, solucions d’emergència. A Catalunya, hipotecar la possibilitat de majories d’esquerra que impulsin –en els ajuntaments, a la Generalitat, a l’Estat– unes accions de govern a favor dels més vulnerables, dels barris desvalguts, de la joventut precarista, dels aturats, i fer-ho en nom d’unes preteses incompatibilitats derivades de la “qüestió nacional”, o d’un pretès antagonisme entre “vella” i “nova” política, seria un exercici d’irresponsabilitat considerable, perquè implicaria en molts casos perpetuar el(s) govern(s) de la dreta.\nQue hi ha una divisió de les esquerres no és cap novetat. Unes –nosaltres ens hi comptem– es proclamen pragmàtiques, treballant en partits potencialment majoritaris. Altres proclamen que no hi ha diferències entre els grans partits “del sistema” i afirmen que només ells són genuïnament d’esquerra o, en el cas de Catalunya, autènticament “sobiranistes”. La conseqüència d’aquestes divisions és que si no hi ha sinèrgia entre aquests grups, les possibilitats de sortir-se’n són nul·les, a curt i a llarg termini.\nLes diferències exacerbades son anihiladores, però el pluralisme suma. Si pensem en els governs no únicament com a agents de transformació social sinó també com a estructures que amb les seves decisions polítiques immediates afecten el sofriment social a curt termini de moltíssima gent, aleshores les esquerres estan obligades a fer allò que és al seu abast per a minimitzar aquest sofriment i, per tant, establir compromisos, en els ajuntaments i en la política nacional. No és feina fàcil. Però si no s’aconsegueixen, la dreta guanya i en tenim per estona.\nLa qüestió de la forma partit.\nNo hi ha democràcia que funcioni sense partits. La nova política que exigeix la nostra època no podrà néixer demonitzant-los de manera genèrica. Però els partits realment existents són instruments en crisi profunda, de funcionament, de credibilitat. En el cas dels partits d’esquerra, són estructures basades en un model del segle XIX, i amb programes del segle XX. Cal canviar-les radicalment.\nAixò no significa menys organització. Hi ha el risc que la desregulació econòmica vingui acompanyada d’una correlativa desregulació política, amb formes conjunturals més o menys efímeres, caleidoscòpiques, missatges ultrasimplificats vehiculats pel líder de torn, si l’espai de la política és definitivament conquerit per l’espai mediàtic audiovisual. El que calen són noves formes d’organitzar-se.\nSi hi ha una lliçó bàsica que ens ve del passat és que l’organització és l’arma dels febles en la lluita contra els forts. Però organització vol dir sempre tendència immanent a l’oligarquització, a la formació de grups reduïts de dirigents que disposen, a través de la delegació, d’una àmplia discrecionalitat a l’hora de parlar i actuar en nom dels altres, a l’hora de cooptar fidels, de fer les llistes electorals.\nAra hi ha una gran oportunitat, perquè la demanda d’una “nova política” és molt gran. A Espanya dóna lloc al sorgiment de noves formacions, en forma d’aliances o de partits, com és el cas de Podemos. Però allò que impressiona, en aquest darrer cas, ultra la resposta enorme que de moment obté, i la seva òptima utilització de les noves tecnologies i de la imatge en els mitjans de comunicació de masses, és la ràpida evolució organitzativa, d’un estil assembleari, on tot podia discutir-se i decidir-se amb votacions a mà alçada, a una estructura hiperliderista i un nucli molt reduït de dirigents. Aquesta evolució ha estat “perdonada”, a causa de l’estat emocional col·lectiu d’una base multitudinària que rebutja amb indignació les polítiques de la dreta i creu haver trobat una eina política capaç de guanyar eleccions.\nPerò no és amb l’extrema simplificació dels missatges (en uns casos “els polítics”, “els partits”, “la casta”; en altres “la independència”, etc.) o la personalització extrema dels lideratges que s’avançarà vers una nova política. Al contrari, és possible que aquesta “nova política” s’assembli a la “vella” com dues gotes d’aigua, amb un encara major domini d’uns nuclis reduïts de direcció, i d’uns lideratges que, en una societat mediàtica i mediatitzada, poden manipular i ser manipulats de manera extrema.\nÀdhuc els partits més radicalment anti-sistema no poden evitar generar en el seu interior nuclis dirigents fortament oligàrquics i personalitzats, reforçats a l’extrem pel fet que l’espai mediàtic absorbeix de manera prepotent l’espai polític. Si aquesta deriva oligàrquica es consolidés una vegada més, l’expressió “nova política” no passaria d’efímera etiqueta de moda, un oxímoron que, posant de costat conceptes antagònics, originaria noves frustracions. El somni de la democràcia directa, instantània, donaria lloc al monstre d’una mena de leninisme post-modern, americanitzat.\nSeria una nova oportunitat perduda perquè, si l’apel·lació a una imprescindible nova política té sentit, aquesta ha de respondre efectivament a la demanda, que creix exponencialment, de noves formes d’auto-organització de la política que agregui i mobilitzi sectors conscients de la societat i es moguin no sols, ni preferentment, en el marc de les institucions representatives, sinó que ho facin en el si de la societat civil.\nLa nova política no sols ha de donar vida a espais pel diàleg, a un debat sense prejudicis, a la tolerància en els estils de comportament, a l’expressió plural de les diferències que sumen en comptes de restar, a la deliberació i la intel·ligència col·lectiva. Per a que sigui nova de veritat ha de crear formes i mètodes que combatin de veritat la llei de ferro de l’oligarquització. La mesura efectiva de la novetat i operativitat d’aquestes noves formes rau en la consistència i continuïtat d’un joc efectiu i permanent de connexions, sinergies i cooperació, amb regles, contrapesos i verificacions d’una extrema i específica claredat. Sense “checks and balances” no hi ha nova política que valgui.\nAixò vol dir que la transformació de la forma partit ha d’incorporar essencialment un sistema en el que les diferents parts de l’organització tenen poders que afecten i controlen a les altres parts, de tal manera que cap d’elles esdevingui excessivament poderosa. Aquest és el repte, que no és fàcil. En el cas del PSC, la primera assignatura serà la concreció formal que tingui la doble proposta que ha llançat de Congrés Obert i de Consell Obert.\nHi ha una força que ens ve del passat. Ens en considerem hereus, però ens considerem sobretot hereus del futur, de les millors esperances, desitjos, i projectes de la humanitat i, en el nostre cas, de la ciutadania de Catalunya, un imaginari que ens dignifica i ens fa persones lliures i responsables. Les millors pàgines del socialisme català encara estan per escriure.\nAixò ens exigeix unitat, pluralisme, noves idees i propostes, una nova política d’aliances amb la societat civil i amb els exponents plurals de l’esquerra i el centreesquerra. A tots ells els invitem al diàleg i a emprendre iniciatives comunes.\nDes de l’autonomia dels nostres plantejaments, volem aplegar els companys i companyes que pensen que és necessari un socialisme català unit, amb un projecte plenament autònom: un partit sense amos, sense dependències de cap tipus; no tributari de cap poder que no sigui el del poble.\nVolem prendre iniciatives positives per contribuir a reorientar la línia política del PSC, influint amb la nostra opinió lliure i crítica i amb la participació en els espais d’elaboració i debat del partit, amb voluntat d’integració. Estem en contra dels anatemes i dels sectarismes, de les polèmiques interessades i instrumentals, dels debats partidistes asfixiants, dels simplismes demagògics. La gravetat i complexitat dels problemes que tenim al davant requereix intel·ligència, coratge, capacitat per a escoltar i entendre les raons dels altres, voluntat de diàleg i d’unitat.\nAquestes són les tasques: Transformar el nostre partit; definir el sòcol comú i l’acció unitària de les esquerres que vulguin abandonar el caïnisme que massa vegades les ha esterilitzat; contribuir a la refundació del catalanisme del segle XXI; participar en el rellançament de les esquerres a Europa. En aquest camí, caldrà molta reflexió col·lectiva, molta participació, molta corresponsabilitat.\nCaldrà, sobretot, una voluntat tenaç i continuada. No podem esperar. Ara és el moment d’emprendre aquest nou cicle.\nFòrum Cívic – Nou Cicle.\n La situació actual i el futur del PSC, http://www.noucicle.org/lhora/?p=9803\n Cinc coses que hauria de fer el PSC, http://www.noucicle.org/lhora/?p=9942\n El nostre deure, http://www.noucicle.org/lhora/?p=11581\n4 Editorial conjunt “És l’hora de la unitat” de les revistes digitals L’Hora i El Guaita, el 10/11/2014: http://forumcivic.cat/editorial-es-lhora-de-la-unitat/\nRetroenllaç: Fòrum Cívic/Nou Cicle: “El pujolisme no és una cosa del passat, malauradament”. | L'Hora


Després d'una gira per Rússia, Duot publicarà la seva quarta entrega a principis del 2017\nEl passat 22 de setembre tornaven d'una gira de 10 dies que els va dur a Sant Petersburg, Moscou i altres indrets de Sibèria, on el duet català ha presentat el seu projecte, mescla de free-jazz i música clàssica contemporània europea. El saxofonista Albert Cirera (Igualada, 1980) i el bateria Ramon Prats (Banyoles, 1979) es troben a les portes de la gravació del seu quart llarg, amb la col·laboració del guitarrista dels The Ex, Andy Moore, i acompanyats del segell igualadí Repetidor, després d'haver editat 'Duot' (2008), 'Cactus' (2012) i 'Live at Jamboree' (2014). Enrere queden els tres anys en què el duet tocava cada dijous al vespre a la sala Robadors 23 de Barcelona, on van aprendre a escoltar-se mútuament per encavallar so rere so, melodia rere melodia, ritme rere ritme. El ventall de possibilitats sonores s'ha estès i Duot es troba a la cerca de nous horitzons.\nAlbert Cirera: "Si en un concert preguntes a cada persona del públic què ha vist o què ha entès segur que cada persona haurà viscut un món completament diferent"\n- Com va anar la gira per Rússia?\nR.P.: Molt bé! Ens hi hauríem quedat més dies. Vam tocar a Sant Petersburg, Moscou i vam fer un tour petit de tres dies seguits per Sibèria. Per arribar-hi vam fer un viatge de 5 hores en autocar. No sabíem com ens trobaríem els locals en aquell indret, ni si vindria molta gent. Vam tenir molt públic i les persones que venien estaven avesades a aquesta música.\nA.C.: Tot i així, Sibèria és molt diferent de Sant Petersburg i Moscou.\nR.P.: Moscou i Sant Petersburg són ciutats més europees. La gent té un tarannà proper al d'aquí i Sibèria és Sibèria. És difícil de descriure.\nA.C.: És un altre món. És la Rússia profunda.\n- Com surt el projecte de girar per Rússia?\nR.P.: Va ser una casualitat.\nA.C.: A partir d'una gira que fèiem per Portugal el 2014. En un dels concerts a Porto, va aparèixer un noi rus que es trobava allà de vacances. Es va presentar, ens va comentar que era contra-baixista i ens va oferir la possibilitat de fer una gira pel seu país. També uns mesos després vam conèixer l'Alexander Markvart, un guitarrista de Sibèria que estava de gira per Europa. Al cap d'un any ens vam decidir a enviar-los un correu, del correu es va fer una bola de neu i d'uns concerts hem acabat amb una gira entre mans.\n- Quants dies vau estar? Dues setmanes?\nR.P.: Deu dies.\n- Tenint present la vostra música, considereu que les vostres composicions s'apropen a un estudi del so dels instruments?\nR.P.: Depèn, la vessant que té més herència del jazz beu de les seves arrels i dels seus sub-estils. D'aquí va venir el free-jazz. En aquest sentit, simplificant-ho molt, hi ha la melodia o el ritme. Després, també agafem una corrent com és la de la música clàssica contemporània europea que agafa més aquest sentit d'estudi. Depèn de com ens movem més cap a una o altra banda.\nRamon Prats i Albert Cirera en un dels concerts a Rússia | Foto: Alexander Markvart\n- Els vostres temes comencen de-construïts i a partir d'aquí apareixen melodies i composicions que després torneu a desfer.\nR.P.: Això és improvisat. Depèn de com, totes les estructures que es puguin generar a vegades apareixen i a vegades no. Poden sortir estructures més convencionals, on apareixen melodies en què l'orella s'hi pot agafar o a vegades surten més aviat sonoritats. No ho tenim preestablert.\nA.C.: Potser vist des de fora, si t'escoltes els discs pots trobar un estil de Duot, però nosaltres ni ens hem plantejat tenir un estil, ni ho hem parlat. Cada disc varia molt.\n- Treballeu primer amb partitura i després improviseu a sobre?\nR.P.: Al principi, per generar aquestes situacions on crear, ens les provocàvem. Si ens dèiem: "ara toquem lliurement". Aleshores de seguida sortia bé. Però a mesura que avances perceps les parets que tu tens, ja sigui per qüestions tècniques, conceptuals, estilístiques. Per poder treure aquestes barreres i anar un poc més lluny ens inventàvem exercicis, jocs o melodies que anaven en aquest sentit. Però aquests exercicis ja fa uns 8 anys que no els fem.\nA.C.: L'exemple d'això és el primer disc. En ell hi vam gravar un resum de tota la primera part del que volíem expressar en les peces. Tocàvem a partir d'idees o melodies que havíem tingut. Eren coses pensades però interpretades de forma molt lliure. A partir d'això vam evolucionar i ara ni assagem. Toquem i ja està. La cosa està en agafar confiança de l'un amb l'altre.\n- Considereu que partiu de recursos minimalistes?\nR.P.: És molt difícil de dir això. Depèn de cada situació i a la vegada jo no sé com l'Albert entén què està tocant. En aquest sentit, quan l'escolto i toco a partir d'una proposta seva és a partir de com jo ho escolto i ho interpreto a la meva manera per actuar segons el que crec.\nA.C.: És un escoltar constant. Un escolta, l'altre proposa, d'aquí en pot aparèixer un fragment que als dos ens agrada i ens hi dirigim, però és tot molt intuïtiu i hi ha dies que surt millor i altres en què no surt tan bé.\n- Així, la vostra música es podria entendre com a converses, discussions, bromes...\nR.P.: Sí, totes les variants poden aparèixer en un moment donat.\nA.C.: Al ser una forma d'expressió oberta, el receptor té tota la llibertat per interpretar. Si en un concert preguntes a cada persona del públic què ha vist o què ha entès segur que cada persona haurà viscut un món completament diferent. I això és guai. Després igual ens ho pregunten a nosaltres i no té res a veure (riu).\n- Treballeu imitant sons d'animals, d'objectes o d'elements de la natura?\nR.P.: No, jo personalment no.\nA.C.: Fa temps, alguna vegada ho havia fet. És com un llumí, un recurs que et serveix per començar i a partir d'allà escoltar què ens estem dient amb els instruments.\nEl duet de free-jazz picant i tocant | Foto: Cedida.\n- Abans parlàveu de límits que us trobeu quan toqueu. Treballeu sobre aquests límits per trobar nous recursos i composicions?\nR.P.: A vegades estàs collant molt els caragols i d'aquests moments en surten coses que no t'hauries imaginat mai. I això és de puta mare. Ara, el perill de forçar la improvisació d'aquesta forma és enrocar-te en una situació que no porta enlloc, que es fa pesada i tot el que s'havia generat de bo durant la improvisació es perd. És com quan mires molta estona la cara d'algú, fixament, i de com la comences a veure diferent.\nA.C.: Racionalment ho havíem fet al principi de tot, quan quedàvem per assajar. Fem una música que més que estudiar-se es toca. Per exemple, provava de tocar el saxo fort, durant una llarga estona i buscava límits aquí. O també, buscàvem un motiu, el manteníem i ens deixàvem dur, a veure on ens portava. Ara aquests processos s'han tornat inherents a les actuacions.\n- Al primer disc us definíeu com a una persona que pica i una altra que bufa. Us heu mantingut en aquells principis?\nR.P.: Potser s'ha difuminat més, no? (riu). Hem deixat enrere els rols preestablerts. És com el futbol modern on ara els jugadors van permutant les posicions.\nA.C.: Al principi tot era ritme i melodia. A partir d'aquí cercàvem totes les combinacions que podíem. Ara el ventall s'ha estès. Per exemple, a Sibèria hem fet altres coses.\nR.P.: Hem fet coses molt de l'altre.\nA.C.: Exacte. Fèiem una impro totalment abstracta, amb molt so com a ingredient, com un quadre de Pollock, que durava uns 15 minuts o així i, després, el tema següent era més rítmic, tribal. Des de fora, no saps qui està fent quin so, per exemple, quan treballes els instruments pensant en el timbre i potser no saps si ho està fent el Ramon o jo. És un tot.\n- Amb el free-jazz els temes gravats serien un principi dels concerts en directe?\nR.P.: Es diu molt que és una foto del moment. Davant la qüestió de gravar música que en realitat és improvisada i quin sentit té enregistrar-la o quin valor té, es pot dir que és una música en constant evolució d'un mateix i de la música en sí i enregistrar-ho està bé per aquest motiu, per fer una foto d'un moment. No és com un grup de pop que s'està molt temps composant unes cançons, les enregistren, les post-produeixen i finalment, les toquen en directe. Un disc de free-jazz és un món a part. Presentes un moment del que estàs treballant i tires endavant.\n- Quan teniu previst treure un altre disc?\nA.C.: Al gener o febrer del 2017 traurem el quart àlbum amb la col·laboració de l'Andy Moore, guitarrista dels The Ex.\n16 d'octubre – Sala Be Good (Bcn), teloners de The Ex


Racisme europeu (Carme Colomina)\n3 min. 11/06/2020 22:59\n651x366 Joves participant ahir en un acte contra el racisme policial i la violència d’ultradreta davant d’una comissaria a la ciutat alemanya de Dessau-Rosslau. / JENS SCHLUETER / EFE Joves participant ahir en un acte contra el racisme policial i la violència d’ultradreta davant d’una comissaria a la ciutat alemanya de Dessau-Rosslau. / JENS SCHLUETER / EFE\nEl racisme estructural també és un problema europeu. Les manifestacions de solidaritat amb les protestes contra la mort de George Floyd, asfixiat per un policia als Estats Units, s’han convertit en un moviment de revisió i contestació en bona part de la UE. Milers de joves es van manifestar al centre de Brussel·les; hi ha hagut protestes a París contra la violència policial, amb la memòria encara present dels disturbis a les banlieues l’estiu del 2005 per la mort de dos joves que fugien de la policia i també de les moltes víctimes que han vingut després; mobilitzacions per reclamar més drets i per enderrocar estàtues d’esclavistes al Regne Unit, que el líder euroescèptic, Nigel Farage, va comparar amb “una nova forma de talibanisme”, i revisions de passats colonials com l’espoli del rei dels belgues, Leopold II, al Congo.\nLa cancellera alemanya, Angela Merkel, i el primer ministre holandès, Mark Rutte, han reconegut aquesta setmana que els seus països encara han de lluitar amb més contundència contra un racisme sistèmic. A Londres, l’alcalde, Sadiq Khan, ha anunciat que revisarà el nomenclàtor de la ciutat per augmentar la representació de minories ètniques en els noms de places i carrers.\nAmb una dubtosa distinció entre ciutadans europeus -que demostra, una vegada més, les dificultats d’aquesta Comissió quan tracta amb identitat o valors-, la comissària d’Igualtat, Helena Dalli, afirmava a Twitter que “els europeus negres són ciutadans europeus i haurien de ser tractats de manera equitativa i justa, lliures de totes les manifestacions de racisme, xenofòbia i intolerància”.\nLes mateixes institucions europees són la prova més clara de la infrarepresentació pública de les minories ètniques i racials. La seva presència a les institucions comunitàries és anecdòtica i entre els càrrecs de responsabilitat no arriba al 2%. A més, amb la sortida del Regne Unit de la Unió Europea, el nombre d’eurodiputats no caucàsics encara ha caigut de manera més contundent en aquesta legislatura. Aquesta absència, a més, es repeteix en tots els nivells de la bombolla comunitària, en una ciutat, Brussel·les, que està feta de totes les onades migratòries que escriuen la seva història.\nUn informe de l’Agència Europea pels Drets Fonamentals publicat l’any passat assegurava que gairebé un de cada tres enquestats d’origen o descendència africana afirmava haver patit experiències d’assetjament racista i un 5% havien estat víctimes de violència, inclosa la policial.\nUn altre estudi encarregat pel govern francès i publicat al mes de febrer passat acusava set grans multinacionals del país de discriminació racial en la contractació de treballadors. Segons aquest estudi, els candidats amb noms d’origen àrab reben, de mitjana, un 25% menys de respostes a les sol·licituds de treball que presenten. Entre les empreses assenyalades hi ha Air France, Accor o Renault.\nEl racisme està present en el dia a dia europeu: dels llibres d’història magnificant conquestes als crits dels camps de futbol. Però també en una organització política i social que no representa la realitat del continent.


Divendres dia 17 de maig l'Arquebisbe d'Urgell i Copríncep d'Andorra, Mons. Joan-Enric Vives, va administrar el sagrament de la Confirmació a 41 joves i 4 adults de la Parròquia de St. Julià de Lòria (Principat d'Andorra).\nA la seva arribada a la Parròquia el Copríncep episcopal fou rebut per l'Hble. Sr. Cònsol Major de la Parròquia, Josep Miquel Vila Bastida, amb molts Consellers del Comú, i pel Rector Mn. Josep Chisvert.\nA continuació a l’església, encara en procés de renovació, tingué lloc l'Eucaristia on els joves confirmands participaren activament en la celebració. A la seva homilia l'Arquebisbe Vives va exhortar els joves a renovar-se espiritualment utilitzant la imatge de la renovació del temple parroquial de St. Julià que d'aquí a pocs dies serà renovat gràcies a la intervenció arquitectònica que hi realitzarà el prestigiós artista Marco Ivan Rupnik. L'Arquebisbe animà els joves que en aquell dia rebien la plenitud de l'Esperit Sant a renovar-se espiritualment ja que la renovació interior i i espiritual és la més important de totes les renovacions. Va animar els joves a creure en les realitats més profundes de la vida que no són les que es poden tocar i veure només amb els sentits sinó que l'ànima de les persones, petjada de Déu en els éssers humans, és quelcom molt real malgrat que no el puguem analitzar des del punt de vista biològic-científic. En aquest sentit va recordar com l'amor és el que dóna fonament i sentit a l'existència humana i com les realitats més profundes de la vida només es poden conèixer a partir d'una raó oberta a un tipus de coneixement que va més enllà del teòric-científic. Jesús Ressuscitat que s'apareix al Cenacle anima els Apòstols, especialment a St. Tomàs, a "no ser incrèduls sinó creients".\nAl final de la Missa l'Arquebisbe va regalar als joves confirmats un Nou Testament que cadascú d'ells va rebre de mans de Mons. Vives mentre el besava com un signe d'estimació i reverència a la Paraula de Déu.\nPosteriorment tingué lloc el trasllat de la Sagrada Imatge de la Mare de Déu de Canòlich des del lloc que ocupava fins ara, al seu nou emplaçament en un Cambril nou que la farà lluir amb major esplendor i dignitat mentre el poble fidel cantava l'Ave Maria. Està previst que el proper dia 10 de juny l'Arquebisbe pugui presidir l'Eucaristia solemne d'Acció de gràcies on es durà a terme la dedicació del nou altar de la Parròquia i la benedicció dels nous mosaics del P. Marko Ivan Rupnik de l'església parroquial de Sant Julià i Sant Germà.


La pandèmia ja deixa més de 600.000 morts arreu del món - À Punt\nLa pandèmia ja deixa més de 600.000 morts arreu del món\nLes últimes dades xifren en mes de 14 milions el nombre de persones infectades.\n20 de juliol 2020 - 09:21\nLa pandèmia del coronavirus deixa ja més de 600.000 víctimes mortals arreu del món. Un dels països més afectats és els Estats Units, que suma unes 140.000 morts, segons el recompte independent de la Universitat Johns Hopkins. És quasi una quarta part del total mundial.\nA més, el país governat per Donald Trump també ostenta el rècord negatiu de tindre el volum més gran de contagis. Dels més de 14 milions d'infectats a escala mundial, els nord-americans repersenten 3,7 milions. Només l'últim dia van detectar uns 71.000 més.\nEl segon país en nombre de contagiats i defuncions és el Brasil. El president, Jair Bolsonaro, continua sense prendre mesures dràstiques tot i que les xifres no paren de créixer. Concretament, el país sud-americà està a punt d'arribar a les 80.000 morts i supera àmpliament els 2 milions de contagis.\nNo obstant això, Bolsonaro continua reunint-se amb els seus seguidors a pesar d'haver anunciat fa uns dies que estava infectat. Amb una separació a penes d'un parell de metres, Bolsonaro ha assegurat, davant dels partidaris, que estan eixint de la pandèmia i construint el futur del Brasil.\nLa Xina registra 17 casos de transmissió local\nEl Ministeri de Salut de la Xina ha confirmat aquest dilluns 17 casos nous de coronavirus de transmissió local a la província de Xinjiang, al nord-oest del país. L'anunci arriba després que les autoritats locals decidiren tancar la capital, Urumqi, per un repunt de casos.\nEl país asiàtic, primer a informar sobre casos de coronavirus, ocupa la posició número 26 en nombre de positius, amb 85.314 persones infectades (78.799 ja han rebut l'alta mèdica). D'altra banda, pel que fa a les morts, n'acumula 4.644 confirmades.


Villa Ylläs 101 Yllajarvi Finlàndia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 252 allotjaments a Yllajarvi.\nLaskijantie 8, Yllasjarvi, Yllajarvi, Finlàndia, 95980 - Veure al mapa\nMés informació sobre Villa Ylläs 101\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Villa Ylläs 101 és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Yllajarvi. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Villa Ylläs 101 asseguren una estada plaentera als seus clients. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, express check-in/check-out, aparcament de cotxes, habitació familiar.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, insonorització, aparell de televisió per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com sauna, esquí. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Villa Ylläs 101.\nTots els tipus de viatgers (25) Parelles (4) Viatgers en solitari (2) Famílies amb infants petits (11) Famílies amb infants grans (2) Grups (6)\nAllotjaments a Yllajarvi