Muntanyenc: Cepeda a la cara est del Naranjo de Bulnes\nPublicat per Gatsaule a 7:32 a. m.\nvaig que al final les previsions de la meteo tan pesimistes que hi havien no es varen complir del tot.\nM'alegro que us anés bé.\nEsperem amb impaciencia the next chapter.\nHola Joan, veig que ja estàs disfrutant les Vacances, un bon aperitiu pel plat fort no? espero que el temps us acompanyi i també la força. Records al Gran Jefe!! i companyia.\nAquest any estan forts els germans Schleck. Evidentment un més que l'altre. Llàstima que la meteo us privés de tastar la cara Oest. Jo amb les dues vies que vam fer, estic més feliç que un nen el dia de Reis. Fins la propera!!!\nAisss aquest joves!!!, encara no t'havies apropat al Picu? bon lloc i bon aperitiu la Cepeda, amb ganes de saber quin era el plat principal... jejeje\nEnhorabona Joan un bon contacte amb l'Urriello. Dificultats en la navegació??. Com no sigui a la zona on vas flanquejant a l'esquerra. Llàstima que sigui tan lluny de casa nostra i que la meteo sigui tan particular per què el calcari és bonissim malgrat la edat, de la pedra, tu ja m'entens. Una abraçada i bon temps\nNenivan, va ploure tota la nit i el temps era dolent, però la cara est quedava arrecerada del vent i es deixava escalar.\nGràcies, Jaume, però al final ens vam quedar sense el plat fort!\nOzzy, encantat de compartir corda amb tu!! Però potser hauria de dir que em sentia com el Cadel Evans....\nJosep, Laura, el plat principal ha quedat per una altra vegada. Però hi tornarem!\nMingo, hi ha un tram embolicat, però tens raó que la via se segueix sense problemes. La roca em va recordar la de la Tossa d'Alp, llàstima que allà no hi tinguem el mateix!


Oltra: 'Compromís és l'única força que està sent generosa'\nOltra: ‘Compromís és l’única força que està sent generosa’\nSegons el repartiment de conselleries acordat, la coalició perdrà una cartera\nLa vice-presidenta del Consell en funcions i co-portaveu de Compromís, Mónica Oltra, ha dit que aquesta força política és l’única que està sent generosa en la negociació del nou pacte del Botànic, cosa que, a parer seu, serà clau per tancar l’acord. Oltra ha fet aquestes declaracions als periodistes després de reunir-se, al costat del síndic de Compromís, Fran Ferri, amb el president de les Corts, Enric Morera, a la ronda de consultes que per a preparar el debat d’investidura de dimecres.\nHa assegurat que en una negociació ‘un dels valors més importants és la generositat’, i ha defensat que Compromís està demostrant que és ‘una força política molt generosa’. ‘Jo diria que l’única força política que ha encarat aquestes negociacions des de la generositat’, ha manifestat.\nOltra ha negat que plantegi aquesta qüestió com un retret o amb amargor. ‘Gairebé estic fins alleugerida perquè això ha d’avançar’, ha dit, i ha defensat que de vegades ‘també està bé que parlem bé de nosaltres mateixos’ i aquesta generositat és una cosa que, a parer seu, s’ha de reivindicar.\nPreguntada per si demana aquesta mateixa generositat a la resta de forces de la negociació (PSPV-PSOE i Unides Podem-EU), ha manifestat que ella és ‘molt de predicar amb l’exemple, més que de demanar als altres’. Oltra ha destacat que la generositat que està ha demostrat Compromís en aquesta negociació, en la qual perdria una conselleria respecte a aquesta legislatura, ‘serà un factor clau per poder tancar com més aviat les negociacions’ i que la investidura d’aquest dimecres surti bé.\n‘Estem esperançats que les negociacions que en aquest moment estan duent-se a terme avancin a bon ritme, som optimistes en aquest sentit’, ha assegurat Oltra, que creu que la seqüència lògica del què, el com i el qui que va funcionar el 2015, també ho farà en 2019.\nEl síndic de Compromís, Ferran Ferri, ha informat que Oltra serà qui doni la rèplica a Ximo Puig durant el debat d’investidura d’aquest dimecres, una decisió adoptada pel grup parlamentari perquè considera que va ser ella qui es va presentar com a candidata a la Presidència de la Generalitat a les eleccions del 28 d’abril.\nSobre el fet que la presa de possessió de Puig es faci en diumenge, Ferri ha dit que és una decisió que correspon al president un cop investit, i creu que a ell ‘li importarà ben poc’ quina és l’opinió de Compromís al respecte.


Castell i muralles de Riba-roja de Túria - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nCastell i muralles de Riba-roja de Túria\nMunicipi Riba-roja de Túria\n39° 32′ 54″ N, 0° 33′ 53″ O / 39.5482°N,0.564639°O / 39.5482; -0.564639\nEn temps de l'ocupació romana, el territori de Riba-roja ja era usat intensament per a l'agricultura, de manera que el promontori sobre la confluència del barranc dels Moros i el riu Túria oferia la possibilitat de controlar un extens terreny conreat, situat entre les dues ciutats més importants en aquell moment a la baixa vall del Túria, Edeta i Valentia. És per aquest motiu que ja en aquesta època es va desenvolupar un petit enclavament emmurallat a banda i banda del que a inicis del segle XXI és el carrer de la Cisterna.\nEls visigots van continuar l'explotació agrícola de la zona, com es pot veure al Pla de Nadal, però aquestes explotacions desapareixerien al segle VIII amb l'arribada dels musulmans. Després d'aquesta, va desaparèixer l'aristocràcia visigoda i les explotacions agrícoles van passar a ser petites viles o alqueries. Alhora, l'antic assentament militar romà va ser transformat en un poblament rural que, gràcies a la seva singular emplaçament, dominava l'àmplia zona agrícola al costat del Túria. L'enorme inestabilitat política d'aquest període va fer necessari el manteniment de les seves defenses. Per a això es van reedificar i van ampliar les muralles romanes i es va construir en un extrem del recinte, aprofitant per a això restes de basaments romans, el castell seria en endavant la residència del representant de les autoritats que s'encarregarien, entre altres coses, del cobrament dels impostos. L'assentament es va consolidar amb la construcció d'un petita mesquita i d'un cementiri extramurs.\nDesprés de la rendició de Riba-roja a Jaume I a 1238, aquesta va passar a formar part del senyoriu territorial del seu fill Pedro Fernández de Azagra qui immediatament va designar els seus representants, agents militars i fiscals que van quedar al capdavant de l'explotació de les seves terres, mantenint l'ordre i recaptant impostos. Com la població va créixer poc, el recinte urbà va poder mantenir al voltant de l'actual carrer de la Cisterna, amb la mesquita en un extrem i l'antic castell, que passava a ser residència del representant del senyor, en l'altre. Després de la Guerra de la Unió de 1348 entre els unionistes valencians i els realistes, el nou senyor de la vila Ramon de Riusech i Moraida, va decidir l'ampliació i consolidació del recinte emmurallat, augmentant la seva capacitat defensiva. Durant els segles XIV i XV comença a consolidar la nova trama urbana amb la construcció d'habitatges en els voltants del vell nucli, carrers de la Cisterna, Rellotge Vell i Forn Vell, romanent la mesquita en la seva ubicació original i eliminant un llenç de muralla amb el que bolcava la seva façana a la nova plaça així aconseguida.\nCom la població de Riba-roja era morisca, l'expulsió d'aquest grup a 1609 va produir un enorme decaïment demogràfic i econòmic, de manera que el castell va perdre seva relevacia, si bé va seguir sent seu de la baronia fins a la seva supressió a 1811.\nEs tracta d'una construcció de gran volum formada per la juxtaposició de diferents edificacions. Això li confereix una gran complexitat de planta. Està realitzada en maçoneria i fàbrica de maó i tapial. Es compon de dos cossos diferenciats, principal i cavallerisses, connectats per un pati interior.\nEl cos principal, adjacent als carrers Benedito i Cisterna posseeix quatre altures amb diverses estances i departaments. S'accedeix per la planta baixa i per la primera planta des del pati, en aquest últim cas ascendint pel terreny natural o des del carrer Benedito per un accés secundari. La part inferior no es troba comunicada amb la resta de les plantes.\nLes cavallerisses sense un edifici longitudinal, independent del principal i que es troba a l'altre costat del pati. Té dues plantes, connectades per una escala situada al centre. Forma mitgera amb l'edifici veí pel que la seva coberta és a una sola aigua que dóna al pati. A diferència de l'altre cos, no està dividit en nombroses estades, ja que només separa cada planta en dues zones. Es tracta d'un edifici senzill de construcció molt posterior al cos principal.\nDestaquen les finestres geminades d'art gòtic tardà i algun arc interior carpanell de tres centres. Els successius condicionaments de l'edifici han deformat la imatge de palau a l'haver estat utilitzat com a magatzem durant els anys previs a la seva adquisició per l'Ajuntament.\nLa superfície total és de 1015 m2, repartits en 725 en el cos principal i 290 a l'edifici longitudinal. Addicionalment, el pati té una superfície de 364 m2.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Castell i muralles de Riba-roja de Túria\n↑ 2,0 2,1 2,2 2,3 2,4 2,5 2,6 2,7 2,8 2,9 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=2817\n↑ 3,0 3,1 3,2 http://www.fomento.gob.es/mfom.cultural.web/detalleProyecto.aspx?e=01793\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Castell_i_muralles_de_Riba-roja_de_Túria&oldid=22019237»\nDarrera modificació: 26 set 2019 a les 21:11


TRIBUNA BERGUEDANA: de setembre 2020\nESMORZANT A LA TERRASSA D'UN BAR\n(A la terrassa d’un bar una persona observa les persones que l’envolten)\nFa estona que estic asseguda a la terrassa d’aquest bar del passeig. Abans estava força plena de gent que esmorzàvem com jo, ara només quedem dues taules. Amb això de la Pandèmia la gent va amb compte a sortir gaire. Com aquest mati el tinc lliure, no tinc ganes de tornar a la solitud de casa, estic bé aquí, m’agrada respirar l’aire del matí i contemplar el passeig i la gent anant amunt i avall.\nÉs el tercer cafè que em prenc, però estic encuriosida mirant aquells tres estranys personatges que hi ha asseguts unes taules més enllà . Van vestits estrafolaris. Porten unes samarretes negres sense mànigues que llueixen uns braços musculosos , morenos i plens de tatuatges (no es que tingui res contra els tatuatges, la meva néta adolescent també en porta alguns) però aquests els cobreixen braços, mans i continuen torç avall per sota la samarreta. Els cabells llargs, descuidats, greixosos, dos porten barba, l’altre no. Pantalons estrets negres, botes i unes ulleres fosques complementen la seva indumentària. No fan gens de gràcia, més aviat fan basarda. Potser són estrangers o traficants de drogues... qui sap.\nAmpolles de birres buides sobre la taula i restes d’entrepans mostres del tiberi que s’han endrapat. Riuen , beuen i fan xerinola, sembla que en porten més la cap que els peus. L’amo els mira de reüll des de darrera la porta.\nM’entretinc amb el mòbil, enviant missatges a les amigues, alternant la mirada entre l’aparell i les forans. De cop aquests s’aixequen i marxen fent ziga-zagues entre les taules buides. L’amo del bar surt cridant,\n¾ Eh!!! On aneu? Que cal pagar les consumicions .\nElls es giren amb parsimònia i li planten cara. El primer li dona un cop de puny a la cara que el fa caure a terra, sagnant es va per aixecar, quan si acosta un altre que li dona un cop de peu i treu una navalla.\nSense pensar-m’ho envio un missatge d’auxili als companys, m’aixeco i crido mentre estic furgant a la bossa,\n¾ Quiets desgraciats. No toqueu aquest home! No en teniu prou d’haver begut de gorra.\n¾ Ja... ja... ja. Una iaia que també vol marro. Ara venim per tu .\nDe cop trec la pistola de la bossa i els apunto,\n¾ Quiets tots ho us rebento les tripes!\nVan quedar un moment astorats mirant-me, però el del ganivet anava acostant-se sense por. Quasi el tenia a tocar quan li vaig disparar un tret al peu , encertant de ple. Uns esgarips i la sang rajant van mantenir els altres quiets. Aquest encara s’acostava ranquejant, però amb el ganivet a la ma, que amb un cop sec li vaig fer caure a terra. Al crit de MARXEM es donen a l’escapolida. Els mossos arribaven en aquell moment pel darrere i els van detenir.\nEn Pau, l’home del bar, s’aixecava del terra mig marejat i amb la cara plena de sang, el vailet del bar l’ajudava. Sembla que te el nas trencat... –diu aquest- En aquell moment arribava l’ambulància,\n¾ No vull anar a l’hospital. Només vull que em paguin el que em deuen , després de tants mesos tancats , el negoci se’n va en orris. Necessito les peles... Sis plau, ajudeu-me.\nCom els sanitaris van veure que el ferit del peu no se li parava l’hemorràgia li van dir,\n¾ Si vols anar primer a l’hospital paga el que deus i t’agafem ara.\nL’agressor amb cara de pomes agres i de mal es treu dos bitllets de 50 € i els tira al terra als peus de l’altre tot dient,\n¾ Va, té i quedat el canvi.\nMentrestant havien arribat una altre patrulla dels Mossos, un caporal conegut se’m va acostar i em va dir,\n¾ Caram Úrsula. Em pensava que t’havies jubilat\n¾ La setmana vinent noi. Avui anava a tornar l’arma. Aquests dies toca estar a la rereguarda .\nAbans de marxar vaig entrar al bar per veure en Pau, el nas ja no li sagnava i estava més reviscolat. Em va donar les gràcies per tot el que havia fet per ell i per agrair-m’ho, tota la setmana vinent tenia l’esmorzar gratis al bar .\nPublicat per Anna Guilanyà a 20:05 2 comentaris:


No a l'enviament d'armes i tropes espanyoles al conflicte d'Ucraïna – Per una alternativa internacionalista i de classe\nEl Corrent Marxista Internacional a l'Estat espanyol rebutja la implicació espanyola a la guerra d'Ucraïna. Rebutgem en particular l'enviament d'armes al govern ucraïnès i altres mesures anunciades pel president del govern, Pedro Sánchez, al Congrés dels Diputats el 2 de març passat, amb el suport entusiasta de la dreta i de la ultradreta, així com de esquerra pagada del règim.\nLes sentències contra els presos polítics mostren de nou el caràcter autoritari del règim del 78. L’Estat espanyol mai no acceptarà que el poble català pugui decidir lliurement el seu destí. A l’Estat espanyol el dret a l’autodeterminació és una tasca revolucionària, que implica un enfrontament amb un Estat imperialista poderós i amb el sistema capitalista en què es sosté.\nCas La Manada: Fora la justícia del règim, masclista i classista!\nLa llibertat provisional dels integrants de La Manada, decretada pel tribunal de Navarra que va jutjar la causa i que els va condemnar en primera instància a 9 anys de presó, ha provocat una airada i justificada indignació popular. Els dies següents hi va haver manifestacions massives a tot l'Estat en protesta per aquest fet.\nDimarts, dia 24 de maig, estava previst que el raper Josep Miquel Arenas, més conegut com Valtònyc, s'entregàs a la policia per a complir la seva condemna a tres anys i mig de presó per “enaltiment del terrorisme”, “injúries a la Corona” i “amenaces” a les seves lletres. Abans de complir condemna per les seves opinions ha decidit fugir del país i anar a l'exili. La llista espanyola d'exiliats polítics suma un nou membre.


Enòlegs de Calonge asseguren que aquesta serà una bona anyada pel vi\nEls enòlegs de Calonge asseguren que aquesta serà una bona anyada pel vi. La poca pluja d'aquest estiu i les temperatures un xic elevades han estat propenses perquè aquest raïm\nque acabarà dins l'ampolla, ho faci amb una qualitat excel·lent.\nDes del celler Mas Gil, Clos d'Agon, de Calonge veuen clar que amb la sequera de l'estiu i la pluja de les dues setmanes d'agost els raïms han pogut créixer en la mesura justa i del tot sans.\nCom moltes altres explotacions de la zona vitivinícola de l'Empordà, el Clos d'Agon va començar la verema l'última setmana d'agost i aquesta setmana vinent ja tindran tot el raïm recollit. El fet que enguany la verema s'hagi accelerat i hagi durant menys d'un mes és cosa del temps, com que hi ha hagut sequera el procés ha començat abans i acabarà abans.\nEl vi sempre segueix el mateix procés, una vegada feta la verema, se separa la pallofa del raïm i aquest un cop net es deixa dins les bótes de vi on començarà a fermentar i al cap de poques setmanes el vi ja estarà llest per reposar el temps que els enòlegs creguin necessari.\nEl celler Mas Gil del Clos d'Agon de Calonge elabora vi de DO Catalunya i DO Empordà. Són un total de 42 hectàrees de les quals aproximadament 15 estan plantades de vinya. El Clos d'Agon que fa vi, tant blanc com negre, és conegut arreu del país i l'any 2006, el vi blanc Clos d'Agon va ser nomenat el millor vi blanc d'Espanya per la revista Wine Advocat.


TV3 munta una nit de karaoke amb misteri i romanticisme per a la seva nova sèrie\nLa televisió pública renova la ficció de producció pròpia amb històries creuades en un restaurant xinès\nL'Ona, a l'esquerra, comparteix aventures al karaoke amb el Nil, la Sara i el Cris. CCMA\nBarcelonaUna nit de karaoke pot donar lloc a moments èpics, surrealistes i irrepetibles, com demostra la nova sèrie de TV3 L'última nit del karaoke, que a partir de dilluns ocuparà el buit deixat per Crims. Produïda per El Terrat, la comèdia juga amb l'estructura de les històries creuades, un esquema clàssic explotat en moltes ficcions i que té com a principal atractiu un gran ventall de personatges que permeten als espectadors triar i remenar. La sèrie debuta a TV3 amb l'emissió dels dos primers episodis (en té deu en total).\nEl fil conductor és l'Ona (Roser Tapias), la cuinera i encarregada del restaurant karaoke Imperial del Sr. Wang (Alberto Jo Lee), un local que, segons se'ns explica al primer episodi, acabarà en flames després d'una nit de tensió. Descobrir qui ha sigut el o la responsable de l'incendi és un dels eixos de la sèrie, que es desenvolupa sempre dins el local, que es va muntar dins l'antic cinema Astoria de Barcelona. "El que li passa a l'Ona és que està en un punt vital en què les seves expectatives no s'han acabat de complir i amb 30 anys es troba que encara treballa en un karaoke tot i que li agradaria ser en un restaurant de categoria", explica Roser Tapias. El repartiment de la sèrie, format per més de quaranta actors, compta també amb Elisabet Casanovas i Artur Busquets, que hi interpreten la Sara i el Cris, els companys de feina i amics de l'Ona, i Àlex Maruny, que hi interpreta el Nil, un extreballador del karaoke que torna a Barcelona després d'un temps viatjant. L'equip de treballadors del karaoke el completa la Yan Yan, interpretada per Sana Yumii, una cambrera d'humor sarcàstic.\nUna de les habitants ocasionals del karaoke del senyor Wang és l'Ali (Júlia Molins), que ha escollit aquest escenari per tenir una cita a cegues amb l'Ale, un noi amb qui fa temps que parla a través d'una aplicació però a qui mai ha vist. Un noi misteriós que porta una bossa negra, interpretat per Pep Ambròs, sembla ser l'amor que fa estona que espera. Mentre l'Ale comparteix un sopar una mica estrany amb la seva cita, la Carolina (Alicia Reyero) i el Martí (Jordi Díaz) es troben amb el seu grup d'amics de tota la vida, amb els quals comparteixen una sala VIP per cantar i fer bromes (i amagar-se uns quants secrets). L'ecosistema del karaoke es completa amb una estrella del rock, interpretada per Joan Dausà, que es retroba amb un antic amor, un comiat de soltera que té pinta de no acabar gaire bé i una reunió familiar amb sorpresa. Pel mig, el senyor Wang ha de fer equilibris per mantenir en marxa el restaurant karaoke.\nUna sèrie carregada de música\nCom no podia ser d'una altra manera, les cançons juguen un paper important en la nova sèrie de TV3. Hi sonarà molta música, des d'èxits del pop i el rock que són eleccions clàssiques de karaoke, com Don't stop me now de Queen i Total eclipse of the heart de Bonnie Tyler, fins a temes catalans de grups com Buhos, Els Catarres i Joan Dausà, que interpreta un dels personatges de la ficció i hi canta dues cançons, una d'inèdita. Aquestes cançons són les que protagonitzaran els números de sing along –escenes pensades perquè els espectadors també cantin a casa seva amb l'ajuda de la lletra sobreimpressionada– i que estan estretament relacionades amb les històries dels personatges que les canten. "Hi ha un punt de catarsi, a vegades les coses que ens costa més dir de paraula les expressem més fàcilment micròfon en mà i dalt d'un escenari, encara que sembli paradoxal", explica Pedro B. Abreu, el creador de la sèrie. “En aquesta coctelera d’històries i emocions agitades en una mateixa nit de foc i d’alliberament, hi ha una desfilada de personatges que necessiten desesperadament pujar a l’escenari i tornar a brillar, encara que només sigui durant els escassos tres minuts que dura una cançó", afegeix Abreu, que assenyala que també hi ha composicions fetes expressament per a la ficció.\nEl creador explica que una de les principals dificultats d'escriure una sèrie tan coral és que les històries estiguin compensades: "Intentar que a totes les trames hi hagi un color i un sabor per a cada personatge és tot un repte, i aconseguir que tots els sabors que poses a la coctelera tinguin un gust agradable és una altra de les dificultats". A més de la barreja de personatges, també n'hi ha de gèneres, perquè es passa des de la comèdia romàntica al thriller o l'acció. Per a Abreu, la sèrie té "to de dramèdia, perquè hi ha moments emotius, però sobretot són històries molt humanes, malgrat que tingui una aparença desenfadada i divertida".\nLa sèrie és autoconclusiva, tot i que els responsables de TV3 han assegurat que si la ficció funciona se'n podrien plantejar una continuació, una opció que seria factible perquè, com reconeixia Agustí Esteve, director executiu d'El Terrat, L'última nit del karaoke pot donar lloc a molts spin-offs.


LA VIDA ÉS ROSA: BOTA O BOTÍ "MITJÓ"\nPublicat per LA VIDA ÉS ROSA en dimarts, d’octubre 24, 2017\nAnònim 25 d’octubre de 2017, a les 12:57\nBon dia wapaaa!!!! A mi personalment no m' agraden massa... sóc més de portar bota plana.. ja que els meus peus no permeten portar massa talons.. tot i que sóc un emmorada de la gent que les porta!!!! Ara les rosses són total!!! Que tinguis bona setmana!!! un petonas\nRicmary 25 d’octubre de 2017, a les 13:04\nQue chulos estos looks! Me súper encantan :D\nsaralookbook · Theprettythings 26 d’octubre de 2017, a les 18:05\nyo soc mes de plana pero per ocasions mes especials si que m'agraden . de fet tenia unes que les vaig amortitzar moltisim ! ja se't trobava a faltar per aqui ! ;) muas !\nPrerna Bhardwaj 7 de desembre de 2018, a les 7:34\nKNOWLEDGE ZONE 31 de març de 2020, a les 21:21


Per què fer una revisió mèdica esportiva als nens? - Esportiu Maresme\ndes. 3, 2019 308 0 CommentsBy: Redacció\nHome » Hospital de Nens » Per què fer una revisió mèdica esportiva als nens?\nPer què fer una revisió mèdica esportiva als nens?\nL’Organització Mundial de la Salut (OMS) recomana als nens l’activitat física diària d’almenys 60 minuts amb una intensitat de moderada a vigorosa. Això ens ajuda a evitar hàbits sedentaris i enfortir els hàbits saludables. És important orientar-los i donar-los a escollir esports on se sentin a gust evitant així abandonaments fugaços.\nUna revisió mèdica esportiva adequada segons el consens de la Societat Catalana de Medicina Esportiva ha de ser realitzada per un metge de l’esport, o per personal mèdic qualificat, qui completa una història clínica buscant símptomes i antecedents cardiològics, realitza antropometria, exploració física amb èmfasi en l’aparell locomotor -osteoarticular, muscular, flexibilitat, trastorns de la marxa, contorn de l’esquena, rang de mobilitat- i electrocardiograma a tots els nens i nenes que realitzen pràctica esportiva. S’addicionarà a aquest estudi l’ergometria (prova d’esforç) en els esportistes federats majors de 14 anys, o amb pràctiques esportives que superin les 7 hores a la setmana, o que participin en competicions internacionals. Hi ha altres proves complementàries com analítiques sanguínies o ecocardiogrames que seran sol·licitades a petició de l’especialista.\nLa revisió s’ha de fer cada 2 anys. Si es considera esportista d’alt rendiment i/o que participi en competicions internacionals, les revisions hauran de ser anuals.\nCom a metges de l’esport estem compromesos amb el benestar de tots els esportistes sense importar l’edat d’inici, però veiem la necessitat de realitzar campanyes que informin la societat que una valoració adequada pot ser la millor eina en la prevenció de patologies cardíaques, lesions musculars o fractures per estrès entre d’altres.\nUna recomanació final: si encara després de la revisió mèdica esportiva presenta símptomes durant o després de la pràctica esportiva com dolor toràcic, dificultat per respirar, palpitacions, marejos o pèrdua de consciència, seria convenient anar a urgències o demanar visita amb el metge de l’esport. •\nLa Unitat de Medicina Esportiva de la Fundació Hospital de Nens té com a objectiu vetllar per la salut dels petits esportistes. A la unitat es realitzen diversos tipus de revisió que inclouen des de l’exploració física especialitzada amb prova electrocardiogràfica fins l’ergometria o prova d’esforç, més indicada en esportistes federats i d’elit. El metge especialista en Medicina Esportiva emetrà un informe oficial certificant l’aptitud del nen o la nena. Al seu torn, el seguiment de les lesions derivades de la pràctica esportiva es duu a terme de forma coordinada amb els serveis de traumatologia, fisioteràpia i biomecànica del peu.\nLa sol·licitud de visita es pot realitzar de manera presencial o via telefònica (93 231 05 12, extensió 100) especificant que es tracta d’una revisió esportiva.\nPrevious Post Lea López, subcampiona d’Espanya sub-21\nNext Post El Maresme vol consolidar-se com a destí esportiu de referència


Admiralty Beach House Port Elisabeth Sud-Àfrica - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 347 allotjaments a Port Elisabeth.\n9 Admiralty Way, Summerstrand, Summerstrand, Port Elisabeth, Sud-Àfrica, 6001 - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a Admiralty Beach House?\nMés informació sobre Admiralty Beach House\nDissenyat tant per oci com per negoci, Admiralty Beach House està situat idealment a Summerstrand; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Tota l'emoció del centre de la ciutat és només a 20 Km. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Admiralty Beach House és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, transport hotel/aeroport, habitació familiar.\nL'ambient de Admiralty Beach House es reflexa en cada habitació. televisió de pantalla plana, accés a internet (sense fils), connexió sense fils a internet (cortesia), habitacions per a no fumadors, aire condicionat són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen camp de golf (a 3 km), piscina exterior, jardí estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Admiralty Beach House és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Port Elisabeth.\nEstació de Tren de Port Elizabeth\nEls clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements. Cal que informeu el Admiralty Beach House de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


Richard Mille RM 11-03 Cronògraf de flyback automàtic McLaren - estil de rellotgeLlegir Més\nPrincipal estil de rellotge Richard Mille RM 11-03 Cronògraf de flyback automàtic McLaren\nRichard Mille RM 11-03 Cronògraf de flyback automàtic McLaren\nHeus aquí, el Richard Mille RM 11-03 McLaren Automatic Flyback Chronograph marca el debut d’un altre rellotge superior de la proveïdora dels millors rellotges. He estat cobrint Richard Mille –i altres rellotges, igualment poc ortodoxos–, que avui en dia, de vegades, la reacció immediata de la meva ment al mirar-los no és una simpatia, sinó una simpatia amb els meus companys amants del rellotge que simplement no poden gaudir. aquests rellotges. Tot i així, no puc deixar d’estimar aquests rellotges i, si hi hagués una màquina d’MRI, estic segur que podria demostrar que la part del meu cervell que gaudeix d’aquests és la mateixa que obté un cop de colors de G-Shocks. .\nCom que cap dels meus, ni els esforços de Richard Mille (encara que us importi, bàsicament inexistents) mai serà suficient per canviar d’opinió dels amants dels rellotges tradicionalistes hardcore, per què segueixo parlant d’ells? Vaig acabar de fer-me aquesta mateixa pregunta i vaig trobar la resposta que potser és aquesta cosa natural, si si gaudeixes d’alguna cosa, de vegades desitges que els altres obtinguin el que t’agrada d’ella. En qualsevol cas, es parla prou de què no és aquest rellotge (i marca), i mirem el nou cronògraf Richard Mille RM 11-03 McLaren Automatic Flyback Chronograph.\nEl RM011 ha estat des de fa temps, i en aquest temps s'ha convertit en el més reconegut instantani de Richard Mille, és el seu Porsche 911, l'única diferència és que costa més de la majoria de 911. En tots aquests anys, el RM011 ha experimentat nombroses variacions, sobretot les que han avançat en els seus detalls i que han marcat aquesta evolució, assumint l'esquema de denominació de la marca reservat per marcar aquesta progressió. Com a tal, el RM 11-03, tot i que ja fa temps que és fora, és el Richard Mille de la sèrie 11 més avançat fins ara.\nAbans de parlar-ne, fem una ullada sota la caputxa: el calibre RMAC3 té un cronògraf enrere, un compte de compte enrere de 60 minuts a les 9 (realment és un totalitzador cronogràfic de 60 minuts invertit, però heu guanyat " No veig el que tothom va assenyalar, realment), un totalitzador de 12 hores i una "data de mes" i un mes. El RM011 solia ser un calendari anual, però no es menciona aquesta característica aquí, suposo que pot ser que hi hagi en algun lloc.\nSi és així, un aspecte bastant hilarant de Richard Mille que destacaré és el desafiant que semblen oferir les seves pròpies especificacions tecnològiques. Encara he vist una pàgina de productes de Richard Mille al seu lloc web o un comunicat de premsa que conté tota la informació bàsica i que no tenia elements combinats que semblin alguns detalls increïblement estranys i algunes especificacions importants es van escriure a la publicació. -Els apunts, es posen en una licuadora i tot el que surti disposat en un PDF. En aquesta ocasió, es discuteixen les funcions bàsiques del calibrador RMAC3 i es troben a la dreta que diu: "Dimensions: 49, 94 x 44, 50 x 16, 23 mm". Vull dir, nosaltres empinats, sabem que és un cas, però hauria de ser algú fora dels nostres cercles. atreviu-vos a cobrir aquest rellotge que no en tindrien ni idea.\nEncara m'agrada llegir coses detalladament divertides com "Balance: Glucydur®, 4 braços, moment d'inèrcia 4, 8 mg.cm2 angle d'elevació 53 °" o "Protecció contra cops: INCABLOC 908.22.211.100 (transparent)" o "Barril arbor - en AP 20 d'acer. "Totes coses totalment aleatòries, totalment intimidatòries i inintel·ligibles, estic segur que entenen plenament que no té cap efecte en la ment de algú que compra aquest rellotge, potser que no sigui la" intimidació fresca "en casos aïllats, i si això no és una cosa de màrqueting, ja ho ha de ser.\nDe totes maneres, tots els meus rellotges han de tenir estrictament un angle de pujada de 52 º, ni una mica més, de manera que el RM 11-03 és, malauradament, fora de la meva llista ara!\nLa placa base i els ponts continuen sent fabricats en titani de grau 5, una impressionant gesta aconseguida per la fabricació de Vaucher que, juntament amb APR & P, subministren moviments a Richard Mille; Tot i que he vist que es fa un treball sobre els moviments a les instal·lacions de Richard Mille, que per si sol és impressionant, fins i tot els moviments més bàsics tenen alguns aspectes interessants i rars. Els ponts i plaques del calibrador RMAC3 es fabriquen a partir d’un aliatge de titani del 90% 5, 6% alumini i 4% de vanadi. El resultat final és un rellotge que sent la llum de la ploma al canell amb un equilibri de pes inusual però pur, per tant, millora dràsticament la usabilitat.\nParlant d’això, hauria d’afegir que sí, pot ser que el disseny no sigui per a tothom, i el preu decidit no és per a gairebé ningú, però els ous de Richard Mille podrien ensenyar a la indústria més gran una cosa o dues sobre usabilitat i confort. Els rellotges de Richard Mille que he tingut l'oportunitat de fer servir, inclosos alguns durant un llarg període de proves, com aquest RM033 aquí, o aquest RM011 aquí - eren tots els rellotges més còmodes que he portat. Sense aprofundir en una discussió més profunda del tema, també afegiré que a menys que passis el temps entre l’1% superior de l’1% superior (cosa que no sóc), segons la meva experiència ningú, i vull dir absolutament ningú del món real no reconeix els rellotges de Richard Mille, per la qual cosa el factor enfocament massiu que alguns associen a un rellotge que arriba a preus de sis xifres no està totalment demostrat.\nEl cas, amb les dimensions que ja ens coneixem, és una barreja de Carbon TPT i Quartz TPT, dos materials exclusius amb uhm. La superfície mostra ondulacions regulars, gràcies a les infinitat de capes fines de 45 micres de filaments paral·lels obtingudes mitjançant la divisió de fils de fibra de carboni o sílice. Aquestes capes s’impregnen de resina i es teixeixen després en una màquina especial que modifica la direcció de la trama en 45 ° entre capes. A continuació, les capes TPT de quars estan saturades en una resina taronja, desenvolupada especialment per a Richard Mille per, segons heu imaginat, de combinar el color taronja de McLaren. Els materials escalfats a 120 ºC a una pressió de 6 bars, aquests materials ja estan preparats per a ser processats en una màquina CNC a la fàbrica d’envelats de Richard Mille. El cas de la RM 11-03 és resistent a l'aigua fins a 50 m, assegurat per dues juntes tòriques de nitril. La carcassa està equipada amb 20 cargols spline de titani de grau 5 i volandes resistents a l’abrasió en acer inoxidable 316L.\nEl resultat final és un cas que és un gust adquirit. El que encerta Richard Mille és que, juntament amb poques altres marques, entenen que les persones que compren un McLaren després de l’altre, estan constantment desbordades dels productes que posseeixen, i ho sento, però l’únic motiu pel qual es podrien portar un rellotge pla, rodó, discret, petit i sense complicacions quan van a la conducció, perquè els agradaria la forma en què contrasta amb tota la tecnologia dels seus cotxes. Així, en aquest sentit, aquest rellotge és un bon partit per a McLaren, que ha estat recentment rodat amb el llançament del Senna i Senna GTR, el 720S i, fa uns anys, la P1.\nSi tingués tots els diners del món, tindria i portaria un RM011? Apostes que ho faria, si hagués complert els meus estrictes requisits d’elevació, és a dir! Seria aquest amb tant de taronja i groc? Potser no. Tot i així, imagino que aquest darrer RM 11-03 ho farà molt bé, ja que és un partit admirablement bo per a McLaren i la seva privilegiada clientela .\nEl preu per al Richard Mille RM 11-03 McLaren Automatic Flyback Chronograph és de 180.000 CHF . richardmille.com\nArticle AnteriorSablier Grand Cru Watch Review\nArticle SegüentAmpliació de Tourbillon: El rellotge Rodolphe Instinct 5456 Big Tourbillon\nHeus aquí, el Richard Mille RM 11-03 McLaren Automatic Flyback Chronograph marca el debut d’un altre rellotge superior de la proveïdora dels millors rellotges. He estat cobrint Richard Mille –i altres rellotges, igualment poc ortodoxos–, que avui en dia, de vegades, la reacció immediata de la meva ment al mirar-los no és una simpatia, sinó una simpatia amb els meus companys amants del rellotge que simplement no poden gaudir. aquests r © Copyright 2021


Qui som i què fem? - deLleure serveis: Colònies i Campaments Escolars i d'Estiu\nInici » Qui som i què fem?\ndeLleure serveis és una entitat formada per un equip de professionals de l’educació i el lleure. La nostra tasca principal és la de dissenyar, gestionar, coordinar i dur a terme un ampli ventall d’activitats pròpies de l’educació en el lleure.\nConvençuts de què el lleure proporciona un entorn privilegiat per a l’aprenentatge i el desenvolupament de coneixements, aptituds i habilitats, el nostre objectiu és treure el màxim profit al temps lliure, d’esbarjo i d’oci. Així doncs, infants, joves i també adults, podran gaudir del seu temps lliure d’una forma lúdica alhora que reben una educació integral fonamentada en els valors de la convivència, el respecte i l’esforç.\nDes de deLleure serveis treballem de manera constant per assegurar l’èxit de la nostra feina, oferir un servei de qualitat i complaure a tots els què confien en nosaltres amb una experiència inoblidable.\nSempre amb una atenció personalitzada, organitzem i dirigim el repertori d’activitats dels nostres programes educatius.\nTot un seguit de propostes basades en una pedagogia innovadora i adaptades a les necessitats de cada grup, centre, associació i col·lectiu. Conèixer, compartir, descobrir i viure experiències que faran què tan els petits com els més grans es diverteixin tant com aprenen.\nTurisme rural, familiar i actiu, una forma diferent de gaudir de les teves vacances amb la família, amics, companys de feina o inclús en parella. Apostem per un turisme sostenible i enriquidor amb les nostres estades en plena natura.\nUs oferim diverses instal·lacions de qualitat, equipades i aptes per a l’ús en l’àmbit del lleure i del turisme rural a les Illes Balears i a Catalunya. La nostra oferta de serveis està pensada per a poder desenvolupar-se en cada una d’aquestes instal·lacions.\ndeLleure serveis, tot un món per descobrir, compartir i riure!!


"Una bona política de pensions comença en els nadons" | | Revista\nCom qualificaria en aquests moments la salut de l’estat del benestar?\nPràcticament des del moment en què va néixer l’estat del benestar després de la Segona Guerra Mundial, s’ha declarat en crisi de forma cíclica cada deu anys. Ara vivim una crisi que no sabem com definir, si és de l’estat del benestar o més de l’economia, i no amb factors que tenen a veure amb l’estat del benestar i sí amb el sistema financer mundial.\nL’estat del benestar és sostenible en aquests moments?\nVa ser sostenible en les altres crisis i no veig per què no ho ha de ser en el futur. L’única dimensió important en el nou debat és la demogràfica, que fa que canviïn les regles de joc de l’estat del benestar. Cal tenir en compte que una gran part es va construir al voltant d’una demografia molt favorable i ara tenim una demografia estranyament desfavorable, que continuarà decreixent fins al 2040-2050. Aquesta seria la data del clímax del mal demogràfic, que es tradueix en la manca de nadons.\nImagini’s que sóc un neoliberal; com tractaria de convèncer-me de les bondats de l’estat del benestar?\nJa hi ha diversos models d’estats del benestar, i alguns funcionen relativament bé encara que altres ho fan relativament malament. El que caracteritza l’estat del benestar en alguns països, com els de l’Europa del sud, és que al marge de la salut, l’estat del benestar es redueix a una caixa de pensions, poc més. Enfront d’això, el model escandinau està molt centrat en polítiques d’ajudes a la família i hi ha molta més activació. Són dos models molt diferents. Jo li diria que es preguntés què sabem sobre l’efecte de la pobresa no solament per als afectats, sinó per a tothom. Tenim dades prou creïbles: per pobresa infantil, els EUA té una pèrdua del 4% del PIB. La fase de la infància és decisiva perquè té efectes individuals en la vida, a l’escola… En el futur, els salaris dels que són infants pobres seran més baixos i, el que és pitjor: s’incrementa molt la probabilitat que aquests nens d’adults siguin pares pobres. Sabem que un infant mitjà produeix un valor social al voltant d’uns 80-100.000 euros en tota la vida. Cal tenir en compte que el cost de mantenir una persona a la presó és més o menys l’equivalent d’estudiar a la Universitat de Harvard.\nPer tant, l’estat del benestar no és només una aposta ètica, també és una bona inversió.\nDefensaria les bondats de l’estat del benestar no tan sols des d’un punt de vista ètic, sinó econòmic, d’inversió. L’estat del benestar és el que més inverteix en el desenvolupament positiu dels infants i això és una inversió a llarg termini. Jo he fet un estudi que revela que les polítiques més eficients des del punt de vista d’assegurar un bon inici per als infants consisteixen a oferir un sistema públic de cura dels menors en els primers anys de vida. Sabem que la finestra cognitiva que desenvolupa la capacitat d’aprendre es dóna fonamentalment de 0 a 6 anys. Per això, la inversió en els infants durant els primers anys de vida és fonamental.\nBé, sabem que el cost és massa alt. A Espanya, una plaça de guarderia d’alta qualitat està al voltant dels 500 euros al mes. Si tenim en compte el salari mitjà de la dona espanyola i que aquesta tingui dos fills, es menja pràcticament tot el salari. És un cost molt elevat, no per als rics, és clar.\nPerò en la situació actual, on se’ns diu que amb menys ingressos cal retallar les despeses, no sembla que sigui una política factible. Calen més diners?\nHi ha un argument clar, i és que algunes de les activitats de l’estat del benestar tenen caràcter d’inversió; és a dir, que la comptabilitat i el finançament a l’estat del benestar han de seguir la lògica de la inversió amb la rendibilitat a llarg termini, 10, 20 anys. El més interessant de les guarderies és que s’autofinancen amb més ocupació femenina. Amb l’increment de l’ocupació de la dona hi ha, a llarg termini, un increment d’ingressos de llocs de treball i això en finançaria el cost inicial.\nPerò no sembla que s’estigui per la feina, ni que es defensi el sentit de la visió que vostè té.\nCreu possible traslladar el sistema escandinau, que segons diu s’acosta al que seria desitjable com a model de l’estat del benestar, a un país com Espanya?\nEl model sencer no, però aspectes concrets sí. Pel que fa al sistema preescolar sí que es pot copiar. Jo he discutit molt això com a assessor de Barroso a la UE, i el consens allà és clar en el disseny de l’estat del benestar del futur. A Espanya, la idea s’està desenvolupant una mica, però fent-ho el més barat possible. Espanya té 25 alumnes per persona qualificada, mentre que a Escandinàvia està al voltant de 7-9 per cuidador i a Dinamarca en són 3. La diferència és gran. Jo no dic que a Espanya n’hi hagi d’haver 3, que és exagerat, però els experts pedagogs i psicòlegs diuen que en la fase de 0 a 3 convindria tenir 6 o 7 infants per educador; si no, seria advers.\nTambé insisteix molt en el paper de la dona, que considera clau. De fet, les defineix com les heroïnes de l’estat del benestar del futur.\nDes del punt de vista econòmic, el paper de la dona és molt important. A Espanya ara el nivell d’ocupació femení es troba al voltant del 55-58%, a Dinamarca és el 80%. No hi ha diferència a Dinamarca pel nivell d’educació, el nivell d’ocupació de mares solteres és del 85%, més alt que el nivell d’ocupació masculí a Espanya. Tenim estudis que simulen com seria l’efecte econòmic a Espanya si pretenem que el perfil econòmic femení a Espanya fos igual que el de Dinamarca i la simulació diu que els efectes beneficiosos serien enormes. El primer argument aquí és que l’economia va millor amb l’ocupació femenina i el segon és que la fecunditat està ara cada vegada més relacionada amb el nivell d’ocupació; en els vells temps era el contrari, es vinculava la mestressa de casa. La raó és que hi ha un alt nivell d’ocupació femenina connectat amb polítiques més actives de reconciliació tipus guarderies i baixes de maternitat, però també pel mercat de treball. Espanya, amb els horaris laborals, és un desastre. L’escassa flexibilitat d’horaris reprimeix la fertilitat. És per això que el nivell de fecunditat espanyola està un 50% per sota d’Escandinàvia.\nSabem que entre els ciutadans, les dones i els homes, la norma de dos fills està assentada. No necessitem introduir polítiques neonatalistes, perquè d’una banda sabem que no tenen molt d’efecte, i d’una altra, perquè no es tracta que els ciutadans no vulguin tenir fills, sinó que la societat no ho permet considerant el nou paper de la dona. I tornar al vell model de la mestressa de casa seria contraproduent per a tothom.\nSí, estem en una fase molt bàsica en la revolució del paper de la dona. Ha començat, però no ha madurat. Una vegada maduri, tots els efectes positius començaran a veure’s bé. Per tant, cal apostar per una conciliació més gran, no només millors guarderies, sinó més flexibilitat per part de les empreses per a adaptar l’horari de treball a les condicions de vida, sense oblidar l’aspecte de la discriminació de gènere.\nUna empresa racional diu que no vol les dones perquè desapareixen durant dos anys… i prefereixen els homes. Però aquesta discriminació també depèn de l’home: si l’home comença a feminitzar una mica la seva vida, el diferencial des del punt de vista de l’emprenedor comença a disminuir i l’home desapareix també una mica. O sigui, que aquestes mesures de flexibilitat també s’haurien d’estendre als homes.\nA banda de les guarderies de qualitat, el que vostè anomena “cura de qualitat dels infants”, hi ha la baixa per maternitat, que a Espanya és de quatre mesos. La considera suficient?\nSí; aquí, a França, a Holanda… no és atípic. Ho és als EUA, que no preveu aquesta opció enfront de Suècia, que concedeix un any i mig pagat. Són els dos extrems. Per mi, el cas suec és exagerat, penso que el normal hauria de ser 9-10 mesos pel desenvolupament del nen i perquè se sap que durant el primer any de vida és fonamental la connexió amb els pares, perquè si això falla tindrà repercussions en el desenvolupament dels infants. A Espanya es dóna el cas que les dones molt preparades, amb una carrera important, es reincorporen massa aviat i l’alternativa és l’àvia, que té un nivell d’educació més baix. I l’altre problema és que, en el cas de les persones menys qualificades, les mares desapareixen del mercat de treball. Les dues alternatives són igualment dolentes.\nTambé diu que l’herència social marca molt l’educació dels infants.\nSí. El destí de l’infant depèn molt de la classe social d’origen. El mecanisme és sobretot mitjançant l’educació, el desenvolupament cognitiu dels infants. Es pot optar perquè els pares llegeixen amb els fills o que els deixin veure televisió a tothora. L’ambient de cultura d’aprenentatge en la família és clau.\nSí. L’efecte marginal és més alt per a infants de classes socials baixes, famílies problemàtiques, desestructurades.\nLa despesa que suposaria poder establir aquest paquet de mesures per a corregir aquesta situació l’estima en un 4% de PIB. Tenint en compte que a Espanya la despesa en investigació no supera l’1,5% de PIB, podem plantejar-nos com una possibilitat real que es dediqui aquest esforç?\nSí que és possible, ja ho fan alguns països, perquè és rendible, incrementa les possibilitats de futur. En el parc de polítiques familiars, algunes tenen més prioritat que altres. La cobertura plena de guarderies públiques de qualitat està al voltant del 2% del PIB, aquesta inversió és molt bona. I s’autofinança mitjançant l’autoocupació de les mares. A llarg termini hi ha menys fracàs escolar, problemes socials, delinqüència…\nSí, per això la situació d’Espanya i Escandinàvia és molt diferent. El model escandinau s’ha construït amb aquesta idea, tot integrat, i el model europeu funciona més independent: les pensions són un mòdul a banda, la salut n’és un altre, i després n’hi ha d’altres considerats aquí residuals com els relacionats amb el suport a la família. El model escandinau reconeix explícitament que el model de pensions està relacionat amb la manera com passa la gent la vida laboral… Jo dic als polítics que una bona política de pensions comença amb els nadons.\nL’economia va millor amb l’ocupació femenina


Balanç de blancs | Memòria de l’assignatura de Llenguatges Audiovisuals\nMemòria de l’assignatura de Llenguatges Audiovisuals\nPrimícia: la peça de cuina del Magazine\nCheap&Choc us ofereix dos dies abans de la gravació del primer i únic magazine del Taller de Tele la peça de cuina de la secció “Fes tu-tú”. Agraïm l’avaluació del jurat qui, abans de valorar-la, ja ens va seleccionar finalistes del concurs junt amb la secció “Reset” d’en Jaume i en Jordi.\nDesprés de problemes tècnics amb l’edició de les imatges gravades a Vallvidrera, la Marta i jo us donem la vertadera solució (i divertida) per salvar un parell de potències a periodistes abans d’entrar al món laboral. Us apunteu?\nA la tele amb Monegal, tot s’hi val\nRecull d’impressions de can Monegal (visita de cinc estudiants de la UPF el passat dimarts 17 de febrer):\na) Un programa setmanal líder d’audiència a una televisió local es pot fer amb molt pocs recursos.\nb) Només calen 5 càmeres, un plató bastant minimalista amb peces d’Ikea, una regidora a qui el presentador no fa cas, l’equip de realització, un presentador amb notable experiència i algun “famosillo” que es presti a dir que sí a tot allò que se li pregunta.\nc) Un sol presentador amb una pantalla i quatre càmeres jugant amb plans diferents poden emplenar una hora de pantalla.\ne) El punt c) és possible sempre i quan la persona té un estil propi cultivat durant molt temps.\nd) El públic és del tot accessori. Apareix al programa vuit vegades, sempre que s’entra i se surt i abans i després de la publicitat. (Això sí, ha d’anar-hi preparat per una hora de raig UVA intensius).\ne) Jugar amb un presentador amb format analògic pot ser molt beneficiós, però si no presta atenció al temps pot fer perdre bastants minuts de pantalla (en Monegal es va extendre més d’un quart d’hora del temps que tocava).\nEn definitiva, Telemonegal és un programa barat i d’èxit, una fórmula perfecta per a una televisió local. Només li afegiria una mica més d’amenitat i un glossari a peu de pantalla (amb càirons) per a tots aquells que, a hores d’ara, encara no estan avesats al vocabulari monegalesc.\nI demà… “Banda Ampla: l’estat de la pagesia”, una filosofia molt diferent.\nFes tu-tú: Cookies a Vallvidrera\nPer variar, no podia faltar una tercera tarda full time de taller de televisió aquesta setmana. Després d’una bona tarda d’informatius de dilluns, el dimarts, la Marta i jo ens vam proposar gravar la nostra secció de cuina del magazine i tot seguit vam anar de públic a Telemonegal (però això us ho explicaré en un altre post).\nSi encara no heu gravat la peça, perquè no caieu en els mateixos errors de principiants, tingueu en compte els següents punts -seguiré amb la dinàmica esquemàtica-:\nSense guió, pots acabar gravant al carrer Petritxol\n1.- (I la més important) Cal un guió molt detallat previ.\n2.- Comprova que tots els micròfons tenen pila suficient.\n3.- Si demanes dos micròfons de corbata a la gent de prèstec, comprova que te’ls han posat, perquè acostumen a anar amb el pinyó fix i no escoltar al personal.\n4.- Agafa sempre un trípode, per molt que tinguis ja una contractura a l’esquena, sempre pot ser d’ajuda.\n5.- Pensa en tot l‘atrezzo que necessitaràs i porta’l des de bon matí a la uni, saps que no tornaràs a casa, per tant, millor anar amb el que necessites sempre al damunt.\n6.- No et comprometis a res més si vols acabar la peça amb 4 hores, i més si has d’anar fins a Vallvidrera amb tot el material al damunt.\nEn definitiva, que és complicat arribar a Vallvidrera a les 17.15, gravar la preparació d’unes cookies i un brownie, i tornar a ser a les 20.45 al 22@ amb els deures fets. Però tant si val si has d’anar de pública a Telemonegal. De moment ens quedem amb 7 minuts curts, planos amb soroll enallaunat i uns postres deliciosos. Podreu veure el resultat a partir de la setmana vinent, quan tinguem un màster en News Cutter i realitzem els efectes esperats.\nTambé ens quedem amb el reconeixament propi que no som bones estudiants de comunicació audiovisuals, per tant, que els nostres planos no són res de l’altre món. També, que costa innovar molt en televisió, i més encara si has de fer un programa de cuina. En defininitva, que s’ha de posar imaginació i bon humor a la cosa.\nDe moment, us deixo amb una imatge de les cookies, la resta…. A al secció del Fes tu-tú del magazine (que per fi té nom), Mama, jo vull ser periodista!\n50 cookies casolanes costen 5 euros, al Xocoa, 200 euros. Qui parla de crisi?\nManual per als encarregats de grafisme i rotulació\n* L’ordinador de rotulació és el primer començant per l’esquerre i mirant les pantalles de realització.\n1.- Imprimir l’escaleta i anar-hi anotant el número de rètol i el segon que s’ha de llançar.\n2.-Aconseguir tots els scripts, és a dir, el full on hi ha el nom i el càrrec de les persones que fan la declaració i de l’stand up.\n3.- Col•locar-los per ordre segons l’escaleta. Si no la tens impresa es pot consultar a l’ordinador del costat.\n4.- Demanar els titulars i l’ordre en què apareixen en els dos sumaris, l’inicial i el d’abans de la publicitat.\n5.- Començar a escriure els rètols. S’escriu el nom i càrrec sobre el model que permet dos elements i es va un “guardar como”. Veuràs que es van col•locant per ordre a l’esquerre.\n• Guarda sempre un ordre rigorós perquè després serà més fàcil pel llançar-los.\n• Anomena’ls de 10 en 10, d’aquesta manera, si n’apareix un d’últim moment no hi haurà problemes d’ordre.\n6.- Un cop estiguin tots enllestits cal fer els crèdits. Demana al tècnic que t’obri la pestanya per on es poden llançar, perquè no funciona de la mateixa manera que els rètols estàtics. Cal que hi apareixin l’editor, el productor i el realitzador, com també UPF NEWS o UPF TV i la data de l’informatiu.\nRecordeu: és molt important col·locar els rètols en ordre.\n1.- Repartir-se les tasques. Un prepara els rètols i l’altre avisa al mesclador de quan s’han de llançar.\n2.- Els rètols apareixen en dues pantalles de realització, la Deko A i la Deko B. Es podria treballar només amb una, però quan s’han de llançar dos rètols seguits podríem tenir problemes de temps per pugar-los. Així que és preferible anar-los alternant.\n3.- La persona que puja ha de preparar els rètols a les pantalles, per ordre. La que avisa ha de cantar “Entra DEKO A/B” quan hagi de sortir el rètol, i al cap de 5 o segons “Fora DEKO A/B” respectivament.\n* Cal tenir en compte que els cartells solen aparèixer dos segons més tard que hagi entrat la declaració.\nBenvinguts, de nou, a Balanç de Blancs!\nBalanç de Blancs torna a l’activitat. Després de gairebé un any inactiu, aquest blog tornarà a ser la memòria d’una assignatura d’audiovisuals dels estudis de periodisme a la UPF.\nHi podreu trobar comentaris, anècdotes i making off del Taller i redacció de televisió, una de les darreres estacions de la carrera. I no caldrà esperar-se gaire, avui mateix comença l’acció. En Roger Castillo i jo sortim d’ENG a cobrir un tema de societat. A veure què tal…\nBenvinguts a Balanç de Blancs!\nEps! Primer de tot? Sabeu què és un balanç de blancs?\nDoncs aquest concepte i uns quants més els podreu aprendre aquí. Això sí, traduïts a la pràctica.\nAquest bloc pretén ser la memòria de l’assignatura de Llenguatges Audiovisuals a la Universitat Pompeu Fabra. Aquestes línies van adreçades a l’Alba Soler, però també a tots aquells que estiguin interessats en els fets del divendres 13 de febrer a la UPF i com un grupet de potències a periodistes van cobrir-ho.\nEl resultat és un reportatge de televisió de 4 minuts que intenta explicar per què els estudiants es queixen de la mercantilització de la universitat pública. A més a més, podeu conèixer la problemàtica entre ajuntament, locals i productors sobre la llei de la música popular o en viu a Barcelona (en un programa de ràdio de 5.26 minuts).\nBalanç, però sense estar en blanc…\n“Fer balanç de blancs” significa calibrar la llum que agafa la càmera perquè el color blanc quedi realment blanc. Sona estrany però en el fons és una tocada de nassos, perquè significa que en el moment més interessant de gravar, quan prémer el rec, has de tenir un company que et faci de model aguantant un paperet a més o menys un metre i mig de la càmera.\nEn fi, que aquesta tampoc és la única tocada de nassos, perquè després ve el moment en què has d’enfocar l’objecte o persona que t’interessa, o bé fer bola amb el trípode que pesa més de 7 quilos i que està podent amb la teva esquena…\nAquests són alguns dels conceptes teòrics que he après en aquesta assignatura. Però són també les pautes que he après a trencar. Ho sento Alba però tot plegat ha anat d’aquesta manera. Els fets han sobrepassat els nostres coneixaments, i l’adrenalina de la notícia ens ha mogut les venes.\nSincerament estic bastant contenta d’aquesta assignatura perquè en el terreny de televisió he après moltíssim. Més enllà de les jornades de simulació que organitza la facultat, els fets de la matinada i dia del divendres 13 de febrer al nou campus de la comunicació de la Universitat Pompeu Fabra em van ajudar a veure des d’una altra perspectiva les coses. No vull dir que sempre sigui positiva aquesta perspectiva, perquè justament quan un llavi amb una mica de sang o bé quatre personalitats fan córrer a empentes a periodistes et replanteges moltes situacions i, sobretot, l’ètica periodística.\nPerò ara no és moment de reflexions d’aquest tipus sinó de mostrar el que he après. Doncs bé, primer de tot, que és molt important tenir clar el tema per no desviar-te alhora de realitzar el reportatge. Segon, que la quantitat d’imatges no vol dir més qualitat. En tercer lloc, que no sempre és fàcil treballar en equip, més encara quan l’entusiasme i les ganes no sempre es comparteixen per igual. I quart i últim, que el llenguatge en televisió és molt simple, i que has de rebaixar-te a traduir el total de més de 24 hores invertides en quatre simples minuts.\nEn definitiva, us deixo amb un tastet del que ha estat aquest trimestre. Recolzen al text diferents imatges que he anat agafant durant les jornades, i captures de pantalla que mostren informació i també la forma d’organització del grup.\nGènesi d’una idea\nSetmana del 26 de gener a l’1 de febrer\nCom pot ser que no tinguem tema?\nL’Alba ens ha dit que no importa massa l’elecció, entén que estem a primer, sinó més aviat preval la producció. D’altra banda, les classes d’en Vilalta ens sumeixen en la confusió de tot plegat.\nPer al professor de les classes teòriques de llenguatges àudiovisuals és molt important que qualsevol reportatge presenti clarament un CONFLICTE. I millor encara si hi ha un inici, un nus i un desenllaç, igual que qualsevol novel·la.\nMiro al meu voltant i veig molts temes. Al 22@ conviu la misèria i el clima d’un poble com Poblenou, amb la novetat de les torres, llum i la penetració d’una nova diagonal. Però el que em crida més l’atenció és la meva universitat.\nPer què hem d’estar enganxats a una productora si justament ens trobem en un districte on no manquen solars? Doncs bé, aquest tema podria dur-se a reportatge. Diferents associacions d’estudiants, a més a més, es queixen del què pot arribar a significar la unió d’aquests espais.\nConsidero la proposta i la plantejo al grup. No hi ha problema. Endavant!\nAra és el moment de comentar-li a en Vilalta… Potser no serà tan genial com ho hem plantejat, perquè darrerament no fa més que destrossar temes als grups que els presenten per manca d’un conflicte clar.\nEl títol: POMPEU S.A.\nProva de foc: presentar el tema a el professor teòric de llenguatges àudiovisuals, Jaume Vilalta.\nRaó: ha destrossat a tothom que n’ha plantjat darrerament\nPunts que s’han de presentar perquè no destrossi la idea:\n– CONFLICTE: associacions d’estudiants com Assemblea d’Estudiants Progressistes (AEP) i el Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) denuncien les relacions entre la Universitat Pompeu Fabra (UPF) i l’empresa de comunicació Mediapro al campus de la comunicació de Ca l’Aranyó. Creuen que el resultat d’això és la “mercantilització de la universitat pública”, un terme que s’ha d’aclarir al reportatge.\n– TÍTOL del reportatge: POMPEU S.A. (d’ús intern, per veure cap a on ha d’anar focalitzada la idea)\n– ENTREVISTES per VEURE els DOS punts de vista:\nEstudiants: AEP i SEPC\nInstitucions: UPF, Salvador Alsius; Mediapro, Jaume Roures; Fundació Parc Barcelona Mèdia (no hi ha entitat física on referir-nos).\nResultat de la presentació: MOLT SATISFACTÒRIA, res a objectar.\nHe presentat el conflicte del reportatge basant-me amb la informació que hem trobat en les diferents institucions i també dels estudiants. També he mostrat que ja teníem concertada una entrevista amb Salvador Alsius, actual director dels estudis de periodisme. Malgrat això, la por més gran és no poder contectar amb Jaume Roures, president de Mediapro.\nContactes i planificació\nDe dilluns 2 a dimecres 4 de febrer\nAnar amb la càmera al damunt fa molt de periodista. Ets molt visible. Però quan es vol tractar un tema amb més profunditat i treure-li suc o l’entrellat -com seria el cas de voler saber quines són les relacions entre la UPF i Mediapro més enllà de la sessió d’espais- és necessari planejar-se el terreny del reportatge. Per aquest motiu, per mostrar un tema tan abstracte com la “mercantilització de la universitat” ens són necessàries moltes declaracions, ja que les imatges seran sempre les mateixes. No en direm de recurs perquè en Vilalta ens ha prohibit aquest terme, però bé, que són imatges mancades de bastanta informació.\nPer aquest motiu, i veient que la resta de gent del grup no fa el pas, el dilluns 2 de febrer he enviat un mail a Jaume Roures, directament a ell. L’Irina, una altra noia de periodisme, m’ha comentat que el trimestre passat va aconseguir-hi una entrevista d’aquesta manera. I dit i fet:\nLa il·lusió és tal, perquè no m’esperava una resposta tan ràpida, que envio un mail de planificació als meus companys de grups. Arriba un punt que veus que algú ha de tirar del carro davant tantes entrevistes:\nDijous i divendres ens esperen uns dies bastant durs…\nCompanys del Taller de TV\nAlberto – El canto del pregonero\nAndrea – En imatges\nArnau – El pa de cada dia\nCarles – En la imatge perduda\nCristina – Del papel al croma\nGuillermo – Cámara 0\nLluís – Funkyleader\nMarta – Fem tele!\nRaquel – Periodistes en càmera lenta


Un any més, el temps no s'atura. Ha arribat el mes de juny, i com tots els cursos arribats a aquest punt, hem d'acomiadar-nos.\nHa estat un any intens on tots plegats hem après un munt de coses, i no només aquelles que trobem en els llibres o les fitxes. Amb els projectes hem après a treballar en equip, durant l'English week hem conegut un nou país, Scotland, a la Jornada de cooperació hem fet més forts els llaços amb els nostres companys més grans... no acabaríem mai!\nAra ens fem una pregunta: Què ens agradaria que s'emportessin del seu pas per les nostres classes, del temps que hem compartit? Hi ha tantes coses i tants moments especials que la llista seria massa llarga. Ens agradaria que en el seu record quedessin totes aquelles coses que ens han fet créixer durant aquest curs 18/19.\nA partir d'avui toca descansar i agafar forces de cara al curs 19/20. Ens acomiadem amb un "Fins al curs vinent!", amb una mica de pena per aquells que canvieu de cicle i que ja us heu convertit en els nostres nens i nenes grans.\nAixí doncs, ens acomiadem de tots i totes, pares i mares, alumnes, avis i àvies... Us desitgem un bon estiu i ens veiem al setembre amb les motxilles carregades d'il·lusió.


Què és el codisseny i com pot ajudar a l’administració pública? - MetaData\nQuè és el codisseny i com pot ajudar a l’administració pública?\n"La intel·ligència col·lectiva i la participació són l'essència per al codisseny"\nDimecres, 16 de desembre de 2020 | 07:00h\nEl codisseny sorgeix de l'enfocament de disseny centrat en l'usuari, un dels primers mètodes de disseny participatiu establerts tant en el camp de la recerca científica com en la indústria. Els dissenyadors de tècniques de recerca sistemàtica comprenen les necessitats dels usuaris finals i recopilen comentaris fomentant la generació d'idees rellevants. L'enfocament participatiu és una altra àrea que proposa un conjunt de mètodes acceptant que els usuaris poden tenir idees diferents de les del creador d'un producte (com una plataforma de govern electrònic), i aquestes es poden capturar amb les eines adequades. Així que la metodologia de codisseny va arribar a prendre idees del disseny centrat en l'usuari i del disseny participatiu, involucrant a tots els interessats en el procés per a obtenir un producte o servei que compleixi amb els requisits i necessitats de l'usuari.\nDepenent de l'àrea, existeixen lleugeres diferències. En les de la tecnologia i l'enginyeria, les metodologies de codisseny involucren a la quantitat i diversitat més grans de persones en el procés per a obtenir dels diferents dissenys i funcionalitats un consens compartit que s'ajusti a tots els casos. Mentre que, en les àrees socials, els dissenyadors són stakeholders que seran l'usuari final optimitzant el resultat perquè s'ajusti el més possible a les seves necessitats. El resultat serà un producte o servei diferent per a cada cas.\n"La metodologia de codisseny va arribar a prendre idees del disseny centrat en l'usuari i del disseny participatiu"\nEn les administracions públiques cada vegada més s'utilitzen les sessions de codisseny per superar diferències socioculturals o per trobar barreres en les tecnologies que es podrien arribar a usarr en les seves plataformes. Per això s'inclou material pictogràfic per mostrar conceptes complexos, perquè ajuden les persones a comprendre millor les idees i a comunicar-les de manera eficaç als dissenyadors.\nUn exemple d'això és l'ús de codisseny en el projecte CO3. En aquest cas, es desitjava provar si les targetes de prepagament representaven una forma sustentable de possibilitar accions entre ciutadans i amb els béns comuns. Els participants van trobar dos beneficis principalment: 1) l'ús d'una plataforma que els proporciona una retroalimentació directa de les seves accions, i 2) les targetes de prepagament possibiliten un intercanvi de valor, i afavoreixen al fet que existeixin campanyes de crowdsourcing o altres iniciatives col·laboratives per a una ciutat.\nLes raons i necessitats que mouen les persones a utilitzar un servei com les targetes de prepagament són diverses. Des de la possibilitat d'accedir a serveis de benestar que d'una altra manera no estarien disponibles, fins a motivacions relacionades amb les relacions socials, la integració i el creixement personal i professional. Aquestes instàncies requereixen esforços i habilitats de coordinació per part de les administracions públiques. Aquests s'identifiquen com a aspectes que podrien conduir a un augment en l'accessibilitat de serveis, capacitat per a satisfer necessitats reals dels ciutadans i involucrar a diferents grups d'usuaris. Actors com a empreses comercials i empreses poden oferir recursos com a mesures de finançament o, alternativament, poden activar la cooperació contribuint al manteniment dels béns comuns.\nEl disseny no és només cosa de dissenyadors. La intel·ligència col·lectiva i la participació són l'essència per al codisseny, sent aquest, la guia en tot el procés que connecta als usuaris i a les idees.


Blog Trèvol » Menjar saludable en un mateix plat i en un espai únic\nAcabades les festes, deixant els àpats copiosos i els dolços enrere ara toca motivar-se, posar-se una altra vegada en marxa i ficar ordre de nou a la nostra alimentació. Des de clínica de nutrició apostem sempre per una alimentació equilibrada com a opció de salut.\nEl que avui us volem explicar és una de les eines que utilitzem dins del nostre mètode de treball, i que a partir d’ara també podeu trobar diàriament en el menú que KEBO ofereix a l’hora de dinar. Plats pensats i dissenyats per gaudir d’una alimentació apropiada, saludable i en un entorn distès, modern i sostenible. Avui parlem del plat saludable.\nQuè és el plat saludable?\nÉs una manera visual d’entendre la composició final que hauria de tenir un àpat principal. S’entén com un plat únic en el qual el 50% ha d’estar format per verdures i hortalisses, el 30% ha d’estar format pels hidrats de carboni i el 20% restant ha d’estar format per les proteïnes. El que obtenim amb aquest mètode és un únic plat, equilibrat, variat, ple de nutrients que el nostre cos necessita i que ens ajuden a cobrir els nostres requeriments diaris.\nQuins grups d’aliments hi ha d’haver en aquest plat saludable?\nVerdures/hortalisses: D’aquesta manera introduïm color, vitamines, minerals i fibra.\nCereals: Preferiblement integrals pel seu contingut extra de fibra. Exemples com el blat integral, ordi, quinoa, civada, arròs integral en són una bona opció per proporcionar l’energia que necessitem per estar ben actius durant el dia.\nProteïnes: El peix (blanc/blau), la carn (blanca/vermella), llegums, ous, làctics i els fruits secs són una font de proteïna saludable i versàtil. És una bona idea alternar el tipus de proteïna i combinar proteïnes d’origen vegetal amb les d’origen animal, així obtindrem una proteïna d’alta qualitat.\nGreixos: Sempre s’ha d’utilitzar oli d’oliva tant per amanir com per cuinar.\nFruita: Una peça de fruita, per complementar el nostre àpat amb vitamines, minerals i fitonutrients beneficiosos per al nostre organisme.\nAigua: La beguda per excel·lència, és una bona opció per completar el teu àpat. També es pot donar l’opció si es prefereix de prendre un suc de fruita/es natural, un té o infusió. El més important és evitar l’alcohol i les begudes ensucrades, ja que aporten una gran quantitat de calories “buides”, és a dir, sense cap nutrient.\nA partir d’avui ja no tens excusa per fer àpats sans, tant a casa com a la feina o al gimnàs, Clínica de nutrició i KEBO ens hem proposat per aquest 2016 cuidar-te per dins, per a que guanyis en salut!. Per qualsevol dubte relacionat, el servei de nutrició de Trèvol Lleida estem a la teva disposició!.


Identitat docent – jo aprenc, tu aprens, nosaltres aprenem\nLa Xarxa de competències bàsiques del Departament d’Ensenyament ha produït aquest vídeo sobre la identitat docent. Per fer-ho van donar la paraula a 10 mestres, entre els quals m’incloc, preguntant què entenen per identitat docent i quins factors els han ajudat a construir-la.\nLa meva identitat docent s’està tot just començant a construir, no tinc passat, per això inicialment em va semblar que no era una persona indicada per participar. A més a més, el concepte “identitat docent” no sé ben bé què significa, no n’havia sentit a parlar, tot i que haig de dir que em resulta simpàtic.\nPer altra banda, vaig pensar que d’experts n’està el món ple (insolent), i que també té cert interès opinar sobre els factors que ajuden a configurar la identitat docent a un professor que comença. Finalment ha quedat un vídeo coral en el que estic content d’haver fet alguna aportació.


L’art de prototipar | Franc Ponti\nArticle publicat a L’Economic 25/02/2012\nInnovar no és tenir idees, sinó fer-les realitat de manera raonablement reeixida. Aquest mantra hauria d’estar escrit a totes les oficines de qualsevol empresa que vulgui convertir la innovació en una pràctica real i beneficiosa. Per tant, innovar vol dir transformar les idees en artefactes que funcionin i que millorin el que hi havia abans. Tant se val si es tracta de cotxes, iogurts, productes financers o llibres.\nA vegades, un pensa que una idea, ja directament, es pot acabar convertint en una innovació, quan la realitat s’entossudeix a fer-nos veure que les coses no van així. Cal un prototip, una aproximació al més aproximada possible del que serà la idea final. Sense prototips correm el risc de cometre errors importants en el procés innovador. Prototipar vol dir pensar amb les mans, en imatges, dibuixant o el que calgui, per fer que la idea passi d’estar simplement al nostre cap a convertir-se en quelcom tangible, rebutjable o acceptable. De fet, prototipar és aplicar una mena de mètode científic casolà a través del qual comprovem si una idea funciona de debò o si més val deixar-la córrer.\nCom es fa un prototip? En principi, és senzill: es tracta de construir una aproximació com més fidel millor de la idea que hem seleccionat com a més prometedora durant una sessió creativa. Si es tracta d’alguna cosa tangible, hi seran necessaris materials: paper, cartró, fang, plàstic, metall… Si, en canvi, es tracta d’un servei o d’un procés, podem fer servir vídeos, dibuixos, representacions amb actors o el que calgui. El prototip resultant ens hauria de permetre passar de la simple idea al preresultat amb tots els avantatges que això implica.\nQuan es prototipa, un s’adona molt més fàcilment dels problemes reals que la idea pot tenir (mida, forma, incompatibilitats, ús, etc.). A les meves classes, a EADA, acostumo a demanar als participants que intentin, amb allò que tinguin a l’abast, prototipar la idea al màxim. Recordo recentment un grup d’estudiants de màrqueting que van idear un paper per folrar llibres (paper amb tires adhesives) que van ser capaços de fer un prototip i una demostració davant dels companys i dels professors que ens va deixar bocabadats. A través d’aquesta “mise en scène” de la idea vam ser capaços, tots plegats, de veure com funcionava la idea i de suggerir modificacions i millores.\nLa tecnologia moderna (tècniques de quarta generació) ens proporciona fins i tot programari i màquines capaces de prototipar en tres dimensions. Si ens ho podem permetre, fantàstic. Però si no, unes tisores, paper, cola d’enganxar i alguns materials bàsics poden fer meravelles. És la diferència entre “pensar amb el cap” i, com dèiem al principi, “pensar amb les mans”. Totes les empreses, grans i petites, haurien de tenir una sala per pensar amb materials de tot tipus i en una atmosfera de màxima llibertat. Només s’aprèn amb l’error. Innovar vol dir equivocar-se moltes vegades per acabar trobant el que volem. Però encara són molt poques les empreses que, a casa nostra, entenen que és necessari explorar perquè després es pugui explotar el negoci amb èxit. Estem massa lligats a la seguretat del que sabem que funciona. I en els temps que corren, cal canviar el que funciona abans que no ho faci algú per nosaltres…


El Nou Bàsquet Alzira cau davant d’un Moixent superior - elseisdoble.com\nUn moment del partit que enfrontà al Júnior Masculí i el CB Guadassuar Ver imágenes de esta noticia\nEl Nou Bàsquet Alzira cau davant d’un Moixent superior\nEl conjunt alzireny va patir la quarta derrota de la temporada, però es manté en tercera posició, empatat amb el Moixent i el Carcaixent\nEl sènior masculí Nou Bàsquet Alzira va patir la quarta derrota de la temporada, la segona consecutiva en este començament d’any, a la pista del C.D. San Pedro Moixent per 76-58. El conjunt que entrena Alberto Lahoz, contagiat per l’ambient gèlid que es respirava la vesprada del dissabte, no va estar al nivell de joc demostrat al llarg de la temporada davant d’un rival directe. Els alzirenys van eixir bastant freds a la pista, la qual cosa va donar els primers avantatges al Moixent, més encertats de cara a l’aro (9-2, minut 4). Els locals estaven més centrats i van imprimir un ritme de joc més intens. Des dels primers minuts es va veure a un Moixent superior, interpretant a la perfecció el contraatac, dominant davall les dos cistelles i traient profit dels rebots ofensius. Els locals van anar incrementant el seu avantatge fins a arribar al final del primer quart amb la màxima diferència fins a eixe moment (24-10). El començament del segon quart pareixia discórrer pel mateix camí fins que un parcial de 0-9 a favor de Nou Bàsquet Alzira de la mà d'Óscar i Juanlu permetia als nostres reduir la diferència (26-19, minut 13). En l'atac següent, un triple de Pau deixava el marcador encara més ajustat (28-22). S’entrava en els moments més vibrants del partit, on els triples del Nou Bàsquet Alzira eren contestats immediatament pel Moixent (36-28, minut 16). Però tot va ser un miratge. Les diferències en el marcador a favor dels locals es van restablir i Nou Bàsquet Alzira tornava a mostrar-se un equip dèbil davall les cistelles i sense la fluïdesa necessària en atac, arribant-se al final de la primera part amb el resultat de 42-31.\nL’inici de la segona part, després de la represa, va ser novament dubitatiu per als alzirenys. El quadre local no va tardar a posar en acció les seues armes i, gràcies al seu domini en el rebot i traient profit de la seua superioritat en el contraatac, es va fer novament amb el comandament del partit (49-36, m. 23). El Nou Bàsquet Alzira no acaba d'ajustar la defensa i en atac les coses no estaven tampoc massa clares, atacant a ratxes. Així i tot, el resultat al final del tercer quart (59-48) encara feia concebre esperances d'una reacció dels alzirenys. Però la reacció no es va produir. Una cistella de Juancar en el començament de l'últim quart va reduir la diferència per davall dels deu punts (59-50, minut 32), però açò va ser el més a prop que el Nou Bàsquet Alzira va estar del Moixent en el marcador. El partit va entrar tot seguit en una sèrie d'imprecisions i faltes per part dels dos equips i el ritme va decaure (62-50, minut 34). El Nou Bàsquet Alzira va acabar entregat en els minuts finals de l'últim període, superat per la velocitat del Moixent. Els alzirenys van abaixar els braços i la diferència es va ampliar fins a quasi els vint punts (70-52, minut 38). Només els dos triples de Pau Ros en el tram final van impedir que la diferència fora major, fins a acabar el partit amb el resultat de 76-58.\nLa pluja obliga a suspendre el partit del Nou Bàsquet Alzira femení\nD’altra banda, la pluja va obligar a suspendre el partit que enfrontava al C.B. El Verger i el Nou Bàsquet Alzira, quan el marcador reflectia un avantatge de dotze punts a favor de les alzirenyes al final del tercer quart. Les jugadores que entrena Fran Pérez “Villa” van saltar gelades a la pista en un matí de diumenge marcat per les inclemències climatològiques, el fred i la pluja. Però des del principi van portar el ritme davant d’un dèbil conjunt d’El Verger que en cap moment va donar la sensació de poder inquietar la victòria visitant, que s’estava fonamentant en la intensitat defensiva i la velocitat en el contraatac de les alzirenyes. D’altra banda, el sènior masculí B es va imposar amb contundència (53-73) a la pista del C.B. Sueca, en un partit en el qual els alzirenys no van donar cap opció als seus rivals i van apel·lar al seu millor bàsquet per a emportar-se una victòria que els permet consolidar-se en la segona posició del seu grup de Segona Zonal. El quadre que entrena José Borrull va dominar el partit de principi a fi amb una bona actuació de Fran Pérez “Villa” i Fèlix Lahoz. Una altra nota positiva de la jornada la va donar el júnior masculí, que va guanyar amb contundència a la pista del C.B. Guadassuar per 41-70. Els jugadors que entrena Pablo Brocca van fer un partit molt seriós i des del principi van saltar a la pista molt concentrats i practicant un bon joc, tant en defensa com en atac. El conjunt alzireny ha completat una excel·lent primera volta, acabant en quarta posició, amb set victòries i quatre derrotes, per darrere de Sueca, Anna i Pego. L’objectiu de cara a la segona volta és millorar el balanç de victòries i derrotes. Victòria del Gruphac Arquitectura\nPel que fa a la resta de la jornada, el cadet masculí va patir una nova derrota a la pista del C.B. Alginet “C” per un ajustat 50-44. Els locals van portar la iniciativa en el marcador des del principi, però el partit va canviar i es va igualar en l’últim període. Després de superar un desavantatge de catorze punts, els jugadors que entrena Pablo Brocca es van posar a dos punts a falta de minut i mig per al final. Els alzirenys van disposar de dos atacs per a empatar l’encontre, però els locals van saber jugar millor les seus opciones per a endur-se una treballada victòria. D’altra banda, l’infantil masculí Gruphac Arquitectura Alzira va aconseguir un valuós triomf (66-75) a domicili, davant del Jóvens Almàssera “B”, que deixa als alzirenys instal·lats en la tercera posició del seu grup. Els visitants van portar la iniciativa en el joc i en el marcador des del xiulit inicial, arribant a tindre avantatges de vora els vint punts. Però en l’últim període un parcial de 16-0 va reduir l’avantatge fins als set punts. Finalment, els nostres van saber jugar millor les seus armes per a aconseguir una important victòria. En canvi, els altres dos enfrontaments dels equips infantils es van saldar amb derrotes de l’infantil masculí grana a la pista del C.B. Banyeres per 69-36, i de l’infantil femení en la seua visita a Pedreguer per 59-28, resultats que reflexen la clara superioritat dels conjunts locals. Victòria de l’aleví grana i del benjamí\nEn la matinal del dissabte al pavelló Fontana Mogort, l’alevi blau va plantar cara davant del líder invicte del seu grup, el València Bàsket “A”, malgrat perdre per 32-62. Els jugadors que entrena Fran Pérez “Villa” van començar molt bé, però el partit va canviar en el segon període, en el qual, gràcies a un parcial de 0-18, el conjunt toronja va despegar-se en el marcador. L’encontre es va igualar novament en el tercer període, però un nou parcial de 0-10 a favor dels visitants en el quart període, va decantar definitivament el triomf del costat del València Bàsket. D’altra banda, l’aleví grana mixt, que debuta enguany en la competició, va aconseguir una important victòria a la pista del C.B. L’Alcúdia per un ajustat 34-38 que ha de servir com a injecció de moral per a l’equip que entrena Javi Valera. L’encontre va discórrer tremendamente igualat, amb predomini de les defenses i escassa anotació, on finalment es va imposar el conjunt més encertat de cara a cistella en els minuts finals. La jornada es va completar el matí del diumenge amb la victòria dels més menuts, els benjamins, davant del C.B. Almussafes “A”, en un partit en el qual els jugadors que entrena José Borrull van imposar la seua superioritat i van acabar guanyant per 78-38. Esta victòria manté al Nou Bàsquet Alzira líder en la Lliga Benjamí Intermunicipal de Benifaió, empatat amb el C.B. Genovés. Nou Bàsquet Alzira


LA SORT VISITA BENILLOBA\nLa Loteria Nacional va fer que la jornada del dissabte 9 d'Octubre de 1999 es convertira en una autèntica festa per a diverses poblacions del Comtat i, especialment, per a molts veïns de Benilloba, on en el conegut restaurant de La Ponderosa es van repartir mil milions de pessetes, inclòs el dècim de cinc-cents milions. El número 11.740, corresponent al primer premi del sorteig, es va vendre en l'administració de loteria núm. 1 de Cocentaina i a més de en la Vila Comtal i a Benilloba la sort va arribar també a Balones, Gorga, Agres, Millena i Alcoi a través dels dècims que van repartir venedors ambulants.\nEsta pluja de milions va convertir la Ponderosa en una autèntica festa, on agraciats i curiosos van anar acudint en la vesprada d'eixe dissabte per a festejar la sort i l'ambient es va prolongar fins a la matinada. Cal assenyalar que en eixe restaurant es ven cada setmana un número diferent, si bé solen ser les mateixes persones els que els adquirixen. Sobre l'agraciat amb 500 milions s'especulava que era un veí de Benilloba, però s'ha mantingut en l'anonimat.\nD'este número 11.740, van ser venuts quaranta-cinc dècims en La Ponderosa, entre els que es trobava l'agraciat amb la fracció quinta que suposa a més 490 milions de pessetes. En total, doncs, la sort va deixar prop de mil milions a Benilloba. Unes quaranta famílies, la qual cosa suposa una part molt important de la seua població, van tindre l'alegria de ser elegits per la fortuna.


El Teatre El Musical acull la presentació de "No estem sols" | Tresdeu.com\nRedacció | 5 Novembre 2015\nRedacció - 5 Novembre 2015\nEl pròxim dissabte 7 de novembre a les 22 hores es projectarà per primera vegada a València No estem sols, la pel·lícula que documenta la força i la imaginació amb què els moviments socials van prendre carrers i places de tot Espanya per protestar en contra dels retalls, els desnonaments, les privatitzacions o la corrupció. I ho farà al Teatre El Musical del Cabanyal-Canyamelar, un barri que és protagonista del documental, perquè la mobilització del veïnat en contra del pla d’ampliació de l’avinguda de Blasco Ibáñez és un dels eixos narratius de la pel·lícula.\nNo estem sols es va gravar al 2014 en València, Barcelona, Madrid, Sevilla i Gijón. A l’estrena del dissabte en València assistiran el director Pere Joan Ventura i el coproductor José Miguel Monzón, El Gran Wyoming. Ells dos, acompanyats de veïns del Cabanyal-Canyamelar que participen a la pel·lícula, mantindran després un col.loqui amb els assistents. Per a l’equip que ha treballat en este documental és una gran satisfacció poder estrenar-la a València precisament al barri del Cabanyal-Canyamelar, només un dia després de la gala inaugural amb què el teatre comença una nova etapa d’activitat.\nL’accés a la projecció i al col·loqui seran gratuïts amb el sistema d’entrada inversa; és a dir, que es podrà pagar l’entrada en acabar la projecció com una manera de col·laborar amb el projecte No estem sols. La reserva de butaques es podrà fer des de la pàgina web del Teatre El Musical i s’ha limitat a dos per persona per raons d’espai.\nEl documental No estem sols es va estrenar enguany a la secció oficial del Festival de Cinema de Sant Sebastià. El seu director, Pere Joan Ventura, va començar a gravar als carrers els moviments de protesta sorgits després del 15-m i va decidir fer una pel·lícula per dibuixar un mapa de l’activisme social que omplia els carrers amb moviments de protesta i aliances ciutadanes. El director va obtindre un premi Goya en 2003 per El efecto Iguazú i té una llarga trajectòria de cinema documental i de compromís social. Pere Portabella i El Gran Wyoming són els productors de la pel·lícula.\nEl Gran Wyoming s’ha involucrat personalment en el projecte de No estem sols, on ha posat la lletra al tema musical del documental, que canta amb el seu grup Los insolventes. De l’experiència de gravar el documental va sorgir el llibre No estamos solos, escrit per Wyoming com un avanç del contingut de la pel·lícula i que també ha servit de font de finançament per a este projecte audiovisual.\nEl Gran Wyoming, No estem sols, Pere Joan Ventura, Teatre El Musical


La 4a edició de la jornada esportiva solidària Sosciathlon recull 18.000 € per a la recerca de l’IDIBELL | IDIBELL\nLa 4a edició de la jornada esportiva solidària Sosciathlon recull 18.000 € per a la recerca de l’IDIBELL\nL’associació ha fet entrega de dues donacions de 9.000 € als grups de recerca del Dr. Miguel Gil i del Dr. Jordi Guardiola, investigadors de l’IDIBELL i metges de l’Institut Català d’Oncologia i de l’Hospital Universitari de Bellvitge.\nOrganitzar esdeveniments esportius cent per cent solidaris a la Costa Daurada: aquest és l’objectiu de SOSCIATHLON, una associació d’ajuda social a través de l'esport nascuda l’any 2014, i que des de la Pineda de Vila-seca, Salou i Cambrils treballen per reunir fons i destinar-los a impulsar la recerca biomèdica i a millorar la qualitat de vida dels afectats per diverses malalties.\nEnguany, l’entitat va escollir l’IDIBELL com a institució beneficiària del seu esdeveniment esportiu central, la 4a edició de la Sosciathlon, que tingué lloc a La Pineda el passat diumenge 30 de setembre. I l’objectiu solidari per al qual treballaren fou el de contribuir en l’avenç de la investigació del càncer de mama i de les malalties inflamatòries intestinals. Per conèixer de primera mà els investigadors, els seus reptes i els projectes que impulsen per aplicar el coneixement científic al tractament diari dels pacients, durant el passat mes de juny, diversos representants de l’associació van visitar els laboratoris i les plataformes científiques i tècniques de l’IDIBELL, de la mà del Dr. Miguel Gil, del Dr. Miquel Àngel Pujana i de la Dra. Mercè Martí.\nLa 4a Sosciathlon superà les expectatives dels organitzadors: se celebrà amb èxit de participació i amb un rècord de recaptació. En total, l’esdeveniment recollí 18.000 €, provinents de les inscripcions dels esportistes, de les ventes dels dorsals “0” i de les esponsoritzacions de diverses empreses del territori. Responsables de l’associació, acompanyats de familiars de pacients i afectats de les malalties a les quals es dedicà la Sosciathlon de 2018, han fet entrega dels talons de les donacions als grups de recerca del Dr. Miguel Gil i del Dr. Jordi Guardiola, investigadors de l’IDIBELL i metges de l’Institut Català d’Oncologia i de l’Hospital Universitari de Bellvitge, respectivament. Ambdós professionals han valorat i agraït efusivament la tasca i l’esforç de l’associació, que contribuirà a prosseguir la tasca de fer arribar als pacients els resultats de la recerca en càncer de mama i en malalties inflamatòries intestinals.\nLa 4a Sosciathlon fou viscuda amb ambient festiu, i comptà amb la cursa tradicional solidària de 10 quilòmetres, la natació en aigües obertes, la bicicletada, la caminada de 5 km o una sessió de Zumba. La jornada, que també reservà espais i proves esportives per als més petits, l’arrodoní la Txaranga Band Tocats de Vila-seca, que amenitzà el final de festa.


Servei d’Atenció al Pacient - ICO.\nICOftalmologia > El Pacient > Servei d’Atenció al Pacient\nL’EXCEL·LÈNCIA de l’atenció oftalmològica a la vostra disposició.\nEl nostre Departament d’Atenció al Pacient s’ocupa amb molta cura de tots els aspectes que fan que aquesta atenció sigui gratament recordada tant pel tracte rebut com per la bona organització del procés mèdic i assistencial.\nTotes les trucades telefòniques són ateses en l’idioma del pacient pel nostre equip de telefonistes, que li facilitaran totes les gestions que necessiti o atendran els dubtes/suggeriments que pugui tenir sobre els nostres serveis. Un únic número de telèfon fa més fàcil el contacte.\nSi el contacte és a través de la Web, podreu gaudir d’aquesta nova versió, www.icoftalmolgia.es , per tal de donar solució a totes les vostres necessitats d’informació sobre nosaltres. La incorporació de la cita en línia permetrà la programació mitjançant un programa de citació per Internet, molt eficaç i en pocs segons.\nSi veniu al nostre centre, el personal d’Atenció al Pacient té com a objectiu principal que la vostra estada al nostre centre sigui el més agradable possible. Per aconseguir-ho, hem definit uns procediments d’atenció estrictes que han estat validats per auditors externs i que ens han valgut l’obtenció, l’any 2006, de la ISO 9001 de Qualitat Assistencial.


Au va, que marxem!Desafectados\nAu va, que marxem!\n- 14/11/2014 - 12:36 h\nEl # 9N va quedar clara la desafecció cap a l’actual govern de Madrid d’una part molt considerable de la ciutadania catalana. Hi va haver també moltíssims ciutadans que es van quedar a casa, pendents d’anar a votar qualsevol de les opcions quan realment el seu vot tingui efecte real sobre la situació política. No obstant això, Rajoy i el seu Govern segueixen sense voler cedir ni un mil·límetre en la seva posició d’imposar-se a aquesta part tan important de ciutadans catalans, menyspreant el seu pensament com si estiguessin tractant amb nens petits. S’obliden que als nens i adolescents se’ls poden imposar les coses, a risc que, quan arribin a la majoria d’edat, la plantada sigui de per vida. Quan un no convenç sinó que venç per la força, acostuma a tenir la conseqüència que el vençut, però no convençut, acabi donant per perdut el diàleg i opti per emancipar-se tant punt tingui la menor oportunitat. Aquesta és la situació en la qual molts ciutadans es troben: han arribat a la maduresa i tenen el seny suficient de saber allunyar-se dels que estan disposats a tot per imposar la seva defensa a ultrança d’una pertinença que no han sabut guanyar.\nLes accions que els capitostos del Govern han posat en marxa abans i després del #9N fan posar vermell a propis i aliens. Només cal fer una passejada per la premsa internacional per adonar-se que els qui tenen dos dits de front, els estan dient que el que fan no és la manera de mantenir la democràcia. No han fet ni un mínim esforç per convèncer Catalunya de les bondats de quedar-se i continuen desenvolupant actituds i accions que ajuden a fer la distància més gran. I jo entenc que no ens ofereixin arguments perquè Catalunya es quedi, perquè no els tenen. L’únic argument és la indivisibilitat de la nació espanyola reconeguda en la Constitució, però és un argument ja caduc i aquesta Constitució requereix ser revisada i reformulada. El gran estrateg Rajoy ens diu: “hi ha més catalans que independentistes”, demostrant la seva alçada política. Doncs sí, el mateix que hi ha més espanyols que votants del PP, posats a dir banalitats. Una enorme majoria de catalans volem abandonar, anar-nos-en, allunyar-nos com més aviat dels que només saben manar però no saben dialogar i, molts menys, convèncer amb arguments sòlids. I la voluntat acompanyada de la il·lusió és una força molt poderosa que sempre acaba triomfant. L’hi ho dic per si no se li ha acudit pensar que, malgrat que el PP menyspreï els seus escassos 470,000 vots a Catalunya i hagi optat fa temps per atacar als catalans per créixer en altres comunitats, el que no pot seguir fent és menysprear els ciutadans de Catalunya. El temps posa sempre a tothom al seu lloc, i jo dubto que al Sr. Rajoy la Història li tingui reservat un lloc d’honor.\nA Catalunya, però, no ens quedem curts amb els nostres dirigents que, després d’un massiu èxit de la il·lusió, es dediquen a marejar-nos amb estratègies partidistes que, francament, als ciutadans ens tenen molt cansats. Ni uns ni altres s’han adonat del canvi en la societat: els partits, en el sistema tradicional, s’interposaven positivament, per mitjà dels vots, entre els ciutadans i el govern del país. Ara els partits també s’interposen entre els dos, però en el pitjor sentit de la paraula perquè els ciutadans consideren el país com la seva prioritat i cada vegada tenen més dins seula idea que els partits tradicionals, més que necessaris, són una nosa per al bon govern del país. I això passa tant a Catalunya com a Espanya. De formes diferents potser, però amb el mateix objectiu en realitat: el d’apropiar-se de les decisions transcendentals per al seu futur, traient-les-hi de les mans a estrategs i estadistes que només es preocupen de calcular el nombre de diputats a obtenir, a qui sembla importer poc o gens els greus problemes que afecten el dia a dia de les persones a les quals suposadament representen. La ciutadania, de forma cada vegada més massiva, empeny els partits a canviar el sistema de dalt a baix perquè el mateix, si alguna cosa ha provat, és que ha servit com a fidel brou de cultiu per a la més absoluta i podrida corrupció. I, òbviament, ja no ens sentim representats pels qui es dediquen més a fanfarronejar i a defensar la seva cadira i els seus privilegis que a governar pensant en el benefici comú.\nAvui hem d’assistir a un altre tristíssim capítol de la història del nostre sistema polític, que provoca no només vergonya sinó que també una terrible indignació: l’empresa de Florentino Pérez ha cobrat, als escassos 40 dies de prendre’s la decisió de suspendre el projecte Castor, la indemnització pactada. Quantes empreses estan esperant encara a cobrar treballs efectivament realitzats des de fa mesos? En què han quedat els arguments que han servit per retallar a tort i a dret per la falta d’ingressos de l’Estat? D’on han sortit els diners per pagar aquesta indemnització? ¿Els hi ha prestat algun banc, sabent que els consumidors estarem pagant 40 anys a la nostra factura el cost de la indemnització? Estem molt farts ja d’aquest tipus d’enganys. Que no som tan ximples i no ens serveix que ens diguin que estava en el contracte, perquè llavors aquell contracte era pervers. I que els quedi molt clar a tots que, si en alguna cosa estem d’acord amb alguns arguments del PP, és en que una part de l’herència rebuda del PSOE és tan desastrosa com la que ells deixaran i com la que ells mateixos van deixar en el seu moment. Aquests dos partits, i alters, que fa temps que van promovent i aprofitant-se d’aquest desastre que és el nostre sistema polític des de la transició, són responsables a parts iguals de l’engany als ciutadans.\nMentrestant, la Campanya del Gran Recapte espera aquest any recollir 4 tones d’aliments. Segueix funcionant en aquest país gratar-se la butxaca de manera voluntària quan un està convençut que els seus diners tindran un bon ús. Però és una pena que, com he dit en anteriors ocasions, els problemes reals de moltes persones s’hagin de resoldre temporalment per mitjà d’accions solidàries. Perquè les ONG el que fan és substituir les polítiques i accions governamentals que brillen per la seva absència, i que seguiran fent-ho mentre partits i governants tinguin clar que els ciutadans ens seguirem traient diners de la butxaca de forma voluntària. Lamentablement, aquesta no és la manera de solucionar els greus problemes que ens afecten. I acabo amb un missatge per al Sr. Florentino Pérez: com diu l’anunci de la Loteria d’aquest any: “El millor premi és compartir-lo”.\nRon 15/11/2014 en 15:33\nCreo que comparar las relaciones entre Cataluña y el resto de España con la existente entre hijos y padres es desafortunada. Por otro lado decir que los ciudadanos que han alcanzado la madurez son los que desean alejarse de España es una conclusión que creo parecerá insultante a una mayoría de ciudadanos maduros que no tienen esa opinión.\nInmaculada Ranera 15/11/2014 en 16:19\nGracias por leerlo y por comentarlo. Soy de la opinión que quienes no consideran que gobiernos que niegan el derecho a ejercer la democracia mediante el voto, no tienen la suficiente madurez democrática y sí mucho miedo, aunque todavía no sé de qué. Esgrimir, como hacen PP, PSOE y otros partidos de que el cambio de la Constitución debe solicitarse en el Parlamento español, sabiendo a priori que la respuesta será negativa, es utilizar dicho argumento para no tener que decir diractamente que lo que niengan es el ejercicio del voto. Inma 🙂