Un futur d'altura per al bàsquet espanyol\nELS ÈXITS DE LA FEINA DE FORMACIÓ\nL'or de la selecció sub-16 completa una actuació rodona aquest estiu amb podis de les tres seleccions masculines\n"Soc optimista, tenim el relleu garantit durant els pròxims anys", assegura Alberto Lorenzo, coordinador de la federació\nBarcelona - Diumenge, 18/08/2019 - 23:39\nEl president de la Federació Espanyola de Bàsquet, Jorge Garbajosa, pot treure pit amb orgull. La collita de medalles de les seleccions de formació aquest estiu torna a ser espectacular. Ja no és cap novetat. No és només mèrit de la federació. També dels molts clubs i tècnics que treballen amb els joves. Però els resultats no deixen de sorprendre. L’últim, l’aconseguit aquest diumenge per la selecció sub-16. L’equip dirigit per Dani Miret es va proclamar campió d’Europa a Udine (Itàlia) tot just dues setmanes després que la sub-18 s’emportés l’or europeu i un mes després que la sub-20 fos subcampiona d’Europa. El bronze Mundial de la sub-19 femenina i l’or a l’Europeu de l’absoluta femenina afegeixen més valor al botí.\n“El balanç és molt positiu. Vam saber superar els moments més complicats de la competició, el grup va anar creixent cada dia i al final van aparèixer jugadors determinants, la qual cosa ens va permetre estar a un gran nivell i aconseguir aquest grandíssim resultat”, assegura Miret, que aquest any farà d’ajudant de Carles Duran al Joventut i es manté com a entrenador del Prat, el filial verd-i-negre. “Podem dir que el bàsquet a Espanya travessa un bon moment. Els nois que pugen tenen qualitat i pressionen”, afegeix.\n�� Així va aixecar la #U16M ���� el TROFEU que l’acredita com a CAMPIÓ del #FIBAU16Europe ��#SomosEquipo pic.twitter.com/LyAuABuLKT\n— Bàsquet Espanya (@BaloncestoESP) August 18, 2019\nEl treball en equip d’algunes de les grans perles que el bàsquet espanyol cuida en les seves categories inferiors va permetre sobresortir a la final contra França, un equip amb pivots dominants (Wembanyama, de 2,18 i Raynaud, amb 2,12) que va acabar rendit (61-70). L’encert del base Juan Núñez (1,90; Reial Madrid) o de l’aler Michael Caicedo (1,97; FC Barcelona) o de l’escorta Rubén Domínguez (1,97; Estudiantes) va marcar diferències. El blaugrana va tancar el partit amb tres triples en els últims quatre minuts i va acabar amb 21 punts, els mateixos que Núñez, mentre que Domínguez, que va ser escollit l’MVP del torneig, va acabar amb 15.\nNo és la primera vegada que les tres seleccions (sub-20, sub-18 i sub-16) pugen al podi el mateix estiu (va passar una cosa semblant el 2011 i el 2013), però sí la primera vegada que les tres disputen la final continental de les respectives categories. I els èxits no paren d’acumular-se. Una mirada a l’últim lustre reflecteix un balanç espectacular: 17 medalles en categories de formació (10 ors, 6 plates, 1 bronze), 9 en la competició femenina i 8 en la masculina.\n"El bàsquet a Espanya travessa un bon moment", diu Dani Miret\n“Has sigut un estiu molt millor del que somiàvem, però darrere d’això hi ha el treball de molta gent, començant per Scariolo, el recolzament del qual és determinant. I tot i que soni exagerat fa un seguiment diari i és molt exigent”, explica Alberto Lorenzo, el coordinador de la federació des de la categoria sub-16 fins a la sub-20, que admet el pes dels clubs petits, de l’estructura competitiva a Espanya i, sobretot, de l’alt nivell dels entrenadors, en els resultats.\nGaruba i Aldama, dues de les estrelles de la sub-18, amb l’or europeu / feb\nDe la sub-20 que fa un mes va caure davant Israel apareixen noms molt interessants com els del base Carlos Alocén, fitxat pel Reial Madrid (18 anys, 1,94), del Saragossa, on encara jugarà cedit aquesta temporada, Joel Parra, aler del Joventut (19 anys i 2,01) o Sergi Martínez (20 anys i 2,02). Però genera moltíssima il·lusió la sub-18 de Javier Zamora, que fa 15 dies va guanyar Turquia amb aparicions enlluernadores com les de Santi Aldama, un aler de 2,11, que va fer 21 punts i que aquest any iniciarà la seva etapa universitària a la NCAA amb Loyola Maryland, o la de del pivot del Madrid, Usman Garuba, que va sumar 11 punts i 14 rebots.\n“Hi havia una mica de pessimisme respecte al relleu de la generació del 80 (la de Pau Gasol, Reyes, Navarro)”, assegura Lorenzo, “però jo soc una mica més optimista. Venen jugadors molt interessants per quedar-se i garantir el relleu durant els pròxims anys”.


Motxilles massa pesades – Petits Retalls de Vida\nOn 21/03/2019 22/03/2019 Per Petits Retalls de VidaIn Educació, Reflexions\nPorto dies escrivint sobre diferents temes que em ronden pel cap. Aquesta setmana ha tornat amb força la meva amiga migranya, i la seva aura, i he anat escrivint i allargant-me massa, així que he decidit fer diferents entrades.\nAvui la primera, va de motxilles i és llarga.\nMotxilles molt pesades i que molts cops no veiem.\nImagineu-vos que esteu a la feina i esteu constantment vigilades i observades per una altra persona.\nQue uns dies a la setmana venen i us treuen del vostre lloc de treball, on esteu amb la resta de companyes, per fer coses amb altres persones d’altres departaments.\nQue quan torneu al vostre lloc de treball, no sabeu que han fet els vostres companys durant tota aquella estona, ni que heu de fer a partir de llavors.\nQue la persona que us vigila, també us va revisant tota l’estona què feu, com ho feu i què dieu.\nQue no només us va revisant, sinó que us va corregint constantment: escriu aquí, així no, no t’aixequis, no pintis aquí, no cridis, mira’m quan et parlo, agafa bé el llapis, acaba la feina, encara no, vine que ho fem juntes sinó no acabaràs, així no, espera, tu sola no pots… no, no, no, no…\nUs ho podeu imaginar? Us podeu posar en la pell d’aquesta persona?\nVeieu que, tot i que la finalitat pugui ser que cerquin la teva millora, no permeten que l’assolim?\nI el més important de tot, sabeu què implica rebre missatges negatius la gran part del dia?\nEstic segura que no és la seva intenció, sinó que tracten d’ajudar per millorar les dificultats que van observant, però us podeu posar en el seu lloc? Sentir com constantment et diuen que no fas bé les coses, ha de ser molt frustrant.\nEstar sempre observat, a l’espera de rebre la correcció perquè ja saps que ets diferent (t’ho han recordat molts cops), és molt esgotador.\nAquestes consignes negatives les pots rebre cada dia per part de mestres, monitors i, fins i tot, d’altres nenes i nens que copien models que observen dels adults.\nEnteneu llavors perquè a vegades quan surten d’escola exploten per una tonteria? o perquè s’aferren a algun mestre o monitor concret que els hi diu coses positives?\nJo a la feina surto desmotivada quan he tingut un mal dia. I us puc ben assegurar que no m’observen ni em corregeixen cada dia, ni a cada hora.\nEstic convençuda que molts cops arriba a casa carregada d’ansietat i frustració amb una motxilla fins dalt, que necessita explotar. I, de fet, és el que succeeix. Al principi m’atabalaven aquestes explosions, ara em preocupo i intento saber que ha pogut passar, quin pot ser l’origen. Però si per mi és complicat explicar que a la feina m’he enfadat per un comentari o perquè no m’ha sortit una gestió com volia, per ella encara ho és més. No acostumem a saber mai quin és el motiu concret, però podem intuir perquè ha petat la motxilla. Ho veieu vosaltres?\nUn incís, mestres que em llegiu, no us ho prengueu com un atac. No ho pretenc, a casa també li passa, també la corregim, no és exclusiu de l’àmbit escolar i també ho hem de millorar, però és cert que no hem de mirar constantment tot allò que no pot o no sap fer i hem de fixar-nos en tot allò que sí fa i dir-li. Això per ella és un reforç positiu molt important i, a vegades, ens oblidem de mirar-la més sovint des de les seves capacitats.\nUs poso un exemple domèstic: toca recollir i no vol. Li insistim que ho faci però esta distreta jugant amb ninos a fer diàlegs i joc simbòlic. La podria continuar renyant. Recordeu jo com adulta he dit que reculli i m’ha de fer cas! però potser el millor és unir-me al seu joc i aprofitar que esta fent diàlegs per ampliar-los i, dins del mateix joc, aprofitar per recollir plegades.\nUn altre exemple, toca recollir i pel que sigui agafa les seves coses i les d’un altre company i les guarda. Podríem aprofitar-ho per felicitar-la, que esta ajudant a un company a recollir, enlloc de dir-li que s’ha equivocat i que l’altre nen ha de recollir les seves coses.\nO no es vol menjar quelcom i aprofita per llençar-ho quan no som davant. Ens podem enfadar perquè li hem dit que s’ho mengés, però podem fer-ne una altra lectura. Ha tingut la picardia d’aprofitar un moment per fer-nos saber realment que no ho vol i no cal forçar-la. Jo com a adulta si no em ve de gust menjar una cosa la guardaré o també la llençaré, perquè ella no pot fer el mateix?\nTot té els seus matisos, però el que esta clar és que no és sa per ningú rebre sovint consignes negatives.\nAbans de negar o prohibir una cosa, mirem si realment es necessària aquesta correcció.\nMolts cops per més voluntat i interès en fer una escola inclusiva ens manca aquesta altra mirada. Evidentment, si manca la voluntat i l’interès per millorar i creus que el que estic dient no té sentit, llavors ho tenim encara més difícil.\nMolts infants viuen experiències de segregació, que els fa recordar la seva diferència diàriament. Estan rodejats de persones que els corregeixen constantment i tot això es va guardant dins aquesta motxilla invisible. Malauradament, això pot afectar directament a la seva autoestima i fer augmentar el seu nivell d’ansietat i frustració.\nA mi em fa por que l’autoestima es vegi minvada, m’agradaria que entenguéssiu que aquest escrit d’avui no és amb ganes de culpabilitzar, sinó amb la voluntat de tractar de posar-nos en el lloc d’aquests infants i millorar totes plegades. Estic convençuda que si m’estas llegint és perquè també vols realment el millor per elles.\nNo vull dir tampoc que tots els dies surten amb la motxilla carregada, és cert que hi ha dies que surten molt contentes i felices. Estic convençuda que són els dies on porten les motxilles plenes de coses positives que compensen les altres. Només m’agradaria que aquests dies fossin sempre, perquè voldrà dir que el canvi, que sempre demano, ha arribat.\nElles evolucionaran però no es poden trobar cada dia davant d’un entorn hostil que només fa que corregir-les i recordar les seves dificultats sense veure tot el que si fan o podrien fer bé. Sentir-se analitzades constantment no pot ser sa.\nSé que les coses estan millorant i sé que no tot el que reben són missatges negatius, però necessitava expressar per escrit el que crec que és el camí per aconseguir que la diversitat no sigui percebuda com un problema, no serveix que estiguin a l’aula perquè toca ser allà. A l’aula hi són perquè hi tenen dret, com també tenen dret a aprendre amb les mateixes oportunitats i “mirades” que la resta.\nLes escoles estan canviant. La nostra també. Sé que el canvi no serà d’avui per demà però, poc a poc, aconseguirem estendre aquestes petites mirades vers una inclusió real, on totes estiguin en igualtat de condicions sense segregacions ni diferenciacions de cap tipus.\nArrel d’aquest bloc i d’altres plataformes on participo, acostumo a rebre missatges on se’m diu que sóc una mare forta i guerrera. No us equivoqueu, la que és forta i guerrera és ella i només té 6 anys.\nadaptacions curricularsamicsaprenentatgeconductesconductes disruptivesdesenvolupamentdiferentsdificultatsdiscapacitatdiversitat funcionaldolorEducacióescolaescola inclusivaescritsfamiliafortagamingaminbcngamincathabilitats comunicativesinclusiólluitadoramestrapetitsretallsdevidaprimàriaReflexionsrevolució inclusivasocietat diversavida


Dibuixant estereotips de gènere – Avançat\nDibuixant estereotips de gènere\nComença el mes de setembre. Encara dues setmanes pel davant abans de la tornada a la “normalitat” per a les famílies amb infants en edat escolar. En molts casos, la tele fa setmanes que s’ha convertit en un poderós electrodomèstic totèmic, situat ben estratègicament al centre del dia a dia familiar. I els nens giren i passen bona part del seu temps al voltant d’ella, mirant els omnipresents dibuixos animats.\nNo és cap descobriment posar de manifest la influència educativa i socialitzadora dels mitjans de comunicació de masses, i menys si parlem de la caixa tonta. La novetat és la publicació d’un estudi científic que analitza de manera sistemàtica el seu contingut en termes sociològics i educatius.\nAl 2014, Concepción Alonso Valdivieso, actualment professora ajudant del Departament de Dibuix de la Universitat de Granada, publicà la seva tesi doctoral, titulada Análisis de los dibujos animados emitidos en televisión: personajes, estilos y mensajes. 163 sèries i 621 personatges permeten fonamentar una acurada aproximació als estereotips de gènere que consumeixen els nostres petits i petites.\nSi en voleu més info:


CCOO, 50 anys en construcció | Actualidad | EL PAÍS Catalunya\nCCOO, 50 anys en construcció\nEls reptes del sindicalisme davant la globalització i les desigualtats al mig segle de vida de l’organització\nBarcelona 19 NOV 2014 - 21:41\tCET\nManifestació de treballadors de la Seat el 1978 J.SOTERAS\n"Segurament era més dur el 1964, però ara és molt més complex”. Aquesta sentència de Joan Coscubiela resumeix l’esperit amb què commemoren el seu mig segle d’existència les Comissions Obreres de Catalunya (CCOO), el sindicat que va dirigir entre 1995 i 2008, després de José Luis López Bulla (1978-1995) i abans de qui n’és el líder des de fa sis anys, Joan Carles Gallego. Els tres secretaris generals que la Comissió Obrera Nacional de Catalunya ha tingut des de la seva legalització (abans aquesta figura no existia i la coordinació de CCOO sota el franquisme la van exercir el mateix López Bulla i, fins i tot a tot Espanya, el desaparegut Cipriano García) defugen la mitificació del passat. I ho fan en sintonia amb el lema escollit per a una exposició que avui s’inaugura al Museu d’Història de Catalunya i amb diversos actes que es prolongaran fins al Primer de Maig: CCOO. 50 anys construint presents i futurs (1964-2014).\nEl sindicat no renuncia a homenatjar els 300 homes i dones que el 20 de novembre de 1964 van constituir les primeres comissions obreres en una trobada clandestina a l’església de Sant Medir, a Sants. “CCOO neix en aquesta assemblea de gent molt plural que és hereva de la tradició del moviment obrer català del segle XIX i dels corrents anarquistes, comunistes, socialistes i cristians sindicals”, apunta Gallego. No obstant això, els temps que corren aconsellen fer balanç de la primera organització social de Catalunya (amb permís del Barça, amb qui CCOO comparteix exactament el nombre d’afiliats: 153.000) i, sobretot, reflexionar sobre el present i el futur del sindicalisme. Així ho fan per a Quadern Gallego i Coscubiela (nascuts tots dos a Barcelona el 1954), reunits a petició d’aquest suplement a la seu del sindicat; i López Bulla (Granada, 1943), en conversa telefònica (per qüestions de salut) i amb arguments extrets del seu blog Metiendo bulla.\nTriplet de fites històriques. L’actual secretari general diu que “el balanç de la història de CCOO és necessàriament positiu”, ni que fos per haver nascut lluitant “contra la dictadura”. Per créixer contribuint a “la construcció d’una democràcia imperfecta” sota la qual CCOO ha esdevingut “la primera força sindical i social de Catalunya en afiliació i representativitat”. I per “fer avançar els drets socials i nacionals” i mantenir, en un context de “crisi econòmica, social i política molt greu”, la “capacitat de fer propostes i d’organitzar la gent als centres de treball, així com la de donar respostes al carrer”. Coscubiela coincideix amb Gallego i emfatitza que CCOO “està aguantant la tempesta perfecta que ataca el sindicalisme per terra, mar i aire” —posa d’exemples, al marge d’indústries clàssiques, l’acció sindical a l’estació d’esquí de Boí i al sector del cava— i destaca tres fites històriques.\n50 anys en cinc dates\n20-N / 1964. Després de mesos de gestació, el 20 de novembre 300 treballadors reunits a l’església de Sant Medir de Barcelona creen les Comissions Obreres. La primera plataforma reivindicativa és un salari mínim de 200 pessetes per vuit hores de treball, escala mòbil salarial, llibertat sindical i dret de vaga.\n24-G / 1969. Il·legalitzades el març de 1967 però reforçades, entre pugnes dels partits d’esquerres, amb la creació de la Comissió Obrera Nacional de Catalunya, l’estat d’excepció declarat el 24 de gener arreu d’Espanya, per primer cop des de la Guerra Civil, no impedeix l’inici d’un crescendo de vagues laborals i lluites per les llibertats polítiques i nacionals que marquen la fi del franquisme.\n12-M / 1978. Legalitzades el 1977, CCOO celebren el seu primer congrés el 12 de maig havent assolit a les eleccions sindicals del febrer més del 50% dels delegats a Catalunya. Fracassada l’aposta pel sindicalisme unitari amb la reconstrucció de la UGT, la consolidació de la USO i el ressorgiment de la CNT, CCOO es constitueix en un sindicat de classe i nacional. No assumirà la concertació social derivada dels Pactes de la Moncloa fins després del 23-F de 1981.\n14-D / 1988. Després d’una primera vaga general convocada el 1985, contra la reforma de les pensions, l’èxit de la convocada amb la UGT el 14 de desembre de 1988, en contra de les polítiques laborals del PSOE, marca una fita de la qual arrenca la unitat d’acció sindical i l’ingrés, el 1990, a la Confederació Europea de Sindicats.\n15-M / 2011. Malgrat organitzar vagues generals el 2002 contra la reforma de l’atur del Govern del PP —i ja en plena crisi—, una el 2010 i dues el 2012 per les successives reformes laborals, retallades salarials i congelació de les pensions de PSOE i PP, l’esclat del 15-M agafa per sorpresa unes CCOO que el dia abans participen a Barcelona en una gran manifestació. És l’origen de les mobilitzacions i plataformes contra les retallades.\nLa primera fita és “la intuïció i la decisió amb la qual la generació fundadora va encarar un objectiu de ruptura amb l’statu quo” del franquisme. La segona és la seva “oberta definició com a sindicat de classe i nacional que des dels anys seixanta juga un paper determinant per a la cohesió de Catalunya en moments d’immigracions massives”. Fins al punt d’evitar “amb l’última onada migratòria” que s’hagin produït “esclats de conflicte social”. Com a tercera fita, Coscubiela defensa: “Som la baula que s’escapa a la dreta i a la socialdemocràcia europea quan pacten l’statu quo de la Transició; aconsegueixen el control polític i institucional, però no el sindical, i això té molt a veure amb l’arrelament social de CCOO”.\nAvenç social mal capitalitzat. “Des de la legalització dels sindicats a Espanya (1977) fins a l’esclat d’aquesta gran crisi, s’ha produït el cicle de conquestes socials més important de la història del nostre país, tant per la seva amplitud com per la seva importància en la condició de vida del conjunt assalariat”, escriu López Bulla a La paràbola del sindicat, un llarg apunt penjat al seu blog l’11 de setembre. S’hi referma de viva veu, i es retreu “posar l’èmfasi sempre en les lluites però no saber posar en valor ni explicar bé les coses aconseguides”. Coscubiela i Gallego coincideixen que “un repte endèmic del sindicat és explicar més i millor el que fa”, fins i tot “les petites conquestes quotidianes que són referents”, però que “no sortiran mai als diaris”. Els tres esmenten des de la readmissió de treballadors d’empreses en conflicte, com ara Coca-cola, fins a la consolidació en plantilla d’empleats subcontractats per la cadena Melià, passant pel dibuix penjat als despatxos de la secretaria general d’uns nens, Alejandro i Anfila, atesos al Centre d’Informació per a Treballadors Estrangers (CITE) i que van deixar a CCOO aquesta dedicatòria: “Gracias por ayudarnos a cambiar nuestras vidas”.\nGallego i Coscubiela creuen que “la gent tindria una opinió més positiva” dels sindicats —un estudi de la Fundación Primero de Mayo certifica que és molt alta entre els treballadors sindicalitzats i molt baixa entre la resta i els aturats— si identifiqués els grans avenços socials amb la seva tasca. Els dos últims líders de CCOO apunten “l’assistència sanitària universal i l’accés a l’educació per raons de ciutadania i no de nacionalitat”; el dret a les jubilacions anticipades, “arrencat amb mobilització i negociació a un Aznar amb majoria absoluta”, i la renda mínima d’inserció, “fruit de les negociacions a Catalunya posteriors a la vaga general del 14-D” de 1988.\nLópez Bulla, per la seva banda, insisteix en l’autocrítica: “Hi ha una ànima al sindicat que sembla entendre allò aconseguit pels treballadors en clau de caritat i no de conquestes socials”. D’això es deriva que “els treballadors no hagin estat educats, des de les files del sindicalisme, com els subjectes principals d’aquestes conquestes”. I, en darrera instància, també el fet que “els nivells d’afiliació no guardin relació amb la importància del que s’ha aconseguit”.\nAssemblea de treballadors de la construcció en una església de Barcelona durant la vaga del sector del 1976. p. rancaño - arxiu històric ccoo\nArribar a la ‘perifèria’. El sindicat “de veritat” és per Gallego “l’autoorganització dels treballadors al centre de treball perquè comparteixen interessos i volen força per arrencar millores”. Després hi ha “l’estructura sindical”, que coordina i es dota “d’instruments necessaris per millorar la funció del sindicat”. Segons ell, l’estigmatització d’aquesta estructura “està molt influenciada per corrents d’opinió” i depèn d’un “context social enormement negatiu per als treballadors”. Però com que “l’activitat productiva i la composició de la classe treballadora estan canviant”, el líder de CCOO admet que al sindicat li cal “una estructura més flexible, cooperativa, propera, que arribi a la perifèria del mercat de treball”. Ell i els seus predecessors aposten pel “sindicalisme global” i solidari, no corporatiu, que encari nous continguts de negociació a banda de jornada i salari: conciliació de vida laboral i personal, mobilitat, serveis...\nLópez Bulla reconeix que “al sindicalisme confederal hi ha intuïcions sobre el gran canvi” operat al món del treball i en l’economia. Però titlla de “reformes administratives” la reducció de federacions acordada al darrer congrés de CCOO perquè no aborden “la profunda reforma del sindicat”. Citant Gramsci (“el moviment històric mai torna enrere i no existeixen restauracions in toto”), López Bulla aposta per “una reconstrucció del sindicalisme que serà gradual i d’una gran complexitat”, i proposa un “pacte social per a la innovació tecnològica” que “democratitzi la revolució digital”. Donant per fet que generarà “sarpullidos en determinades pells sensibles”, el jubilat líder de CCOO abomina dels comitès d’empresa en pro de les seccions sindicals; proposa la “codeterminació” (no cogestió) amb l’empresari a l’hora de “dissenyar els sistemes d’organització del treball i les seves condicions”; i s’oposa als serveis mínims en les vagues, però vol un “codi d’autoregulació” d’aquest dret. Prenent d’exemple la llarga vaga de Panrico, coincideix amb Gallego que “hi ha lluites que poden ser èpiques però no útils per assolir objectius” i que obliguen a repensar les estratègies de mobilització.\nEntre la globalització i el 15-M. Coscubiela argumenta que “la globalització i tot el que comporta ha desequilibrat la relació de forces entre capital i treball”. Fins al punt, com diu Gallego, que “ja no n’hi ha prou amb vagues generals si no van acompanyades de la voluntat d’assolir una hegemonia cultural que trenqui l’hegemonia ideològica dels poders econòmics i dels governs en els que tenen subcontractada la gestió del dia a dia”. I és que, segons López Bulla, “la permanent revolució de les forces productives, basades en les novíssimes tecnologies de la informació”, és un procés que “ha agafat amb el peu canviat l’esquerra”. També el sindicalisme, que el primer líder de CCOO critica per ser massa lent a adonar-se del trencament del “compromís fordista-keynesià que va caracteritzar el cicle llarg de conquestes socials, especialment els drets al centre de treball i la construcció de l’Estat de benestar”.\nL’estratègia amb què CCOO vol recobrar el pols per “fer de dic de contenció de les polítiques neoliberals” és doble. Gallego explica que passa per la unitat d’acció “fent pinya entre sindicats i donant protagonisme a la participació dels treballadors” a l’hora de “gestionar el conflicte amb el capital”, base de la fortalesa del sindicalisme. En paral·lel, es busca la “confluència al carrer” amb moviments socials, plataformes i associacions. No obstant això, i davant la pregunta de si el 15-M o les marees antiretallades han pres la bandera roja de combat al sindicalisme, Coscubiela precisa que no són realitats comparables ni per àmbit d’acció ni per capacitat negociadora. “Res a veure els costos i riscos entre organitzar una vaga o fer una manifestació”, sintetitza l’avui diputat d’ICV-EUiA al Congrés. Tant ell com López Bulla fan notar amb certa preocupació que l’emergent expressió política del 15-M, Podem, presta poca atenció a la cultura del treball. I quan es planteja crear un sindicat afí, com Som, López Bulla critica que ho faci sota la vella fórmula de la corretja de transmissió “subalterna al partit” que ja va denunciar Marx davant Lassalle, i de la qual CCOO es va deslliurar respecte del PSUC.\nLópez Bulla (amb gorra, al costat de Cipriano García). J.SOTERAS\nOpció nacional i repte democràtic. “Els drets nacionals i els socials són indestriables, i per això CCOO es defineix clarament pel dret a decidir”, tant sobre el futur polític de Catalunya (sense posicionar-se sobre la independència) com “sobre el model social que afecta la vida quotidiana de la gent” i que no pot esperar. Ho explica Gallego, conscient de la “responsabilitat” que té un sindicat plural i amb tensions internes. López Bulla les exemplifica quan rebutja aïradament parlar del dret a decidir però deixa escrit que “en la pugna entre la díada (no es perdin l’accent a la i)” questió social-qüestió nacional, “han vençut històricament els poders econòmics i les seves franquícies polítiques de dretes”. Per això reclama “tirar per la finestra qualsevol pràctica d’enclaustrament sindical en cada Estat nació i evitar les derives parroquianes de l’emergència d’alguns nacionalismes”.\nEn qualsevol cas, el repte que Coscubiela marca per al sindicalisme i el conjunt de la societat és “construir contrapoders al capitalisme financer global generador de bona part dels desequilibris i les injustícies arreu del món”. Segons ell, aquest capitalisme elevat a l’enèsima potència és protagonista d’un conflicte “encara més brutal” que el clàssic amb el seu antagonista de sempre, el món del treball: “Aquest capitalisme té capacitat de decidir políticament, en substitució fins i tot dels sistemes democràtics dels països”. En aquest context, ningú s’atreveix a fer pronòstics sobre els propers 50 anys de CCOO, però Gallego diu que “mentre hi hagi empresaris i treballadors, el sindicalisme seguirà existint”. Ara bé, tal com van les coses, a banda dels treballadors haurà de defensar també la democràcia. Una lluita, en qualsevol cas, que CCOO practica des que el 1964 va néixer en una església durant la llarga nit del franquisme.


Fabricants i proveïdors de dispensadors de sabó d'escuma líquida automàtica sense contacte amb escuma de mà de la Xina |Zhaolong\nDispensador automàtic de sabó d'escuma líquida sense contacte amb escuma de mà de peu sobre taula\nDispensador automàtic de sabó, sense contacte amb rentat de mans.\nCanvieu el mètode tradicional de premsat manual i el mètode d'obertura, acomiadau-vos dels passos tediosos.\nDispensador automàtic de sabó amb escuma\nEl disseny adorable d'ànec entusiasma els nens amb rentar-se les mans!\nSensor d'infrarojos de resposta ràpida amb un ampli rang d'inducció\nEl dispensador de sabó de mans lliures higiènic manté la brutícia, la brutícia i els gèrmens fora de la zona "neta"\nSensor infrarojo de camp proper\nRequereix 3 piles alcalines AA (no incloses)\nNomés requereix sopa espumosa\nUtilitzeu només sabó líquid ESPUMANT.Podeu utilitzar sabó líquid normal i diluir-lo en una proporció de 3:1 (Aigua: Sabó) o comprar sabó líquid prefabricat.(Sabó no inclòs\nResistent a l'aigua: IPX4\nToqueu el sensor de la mà.Llum LED verda significa llest per dispensar sabó.\nLa llum LED vermella significa bateria baixa.\n-Un cop carregades les bateries, el millor és agafar el dispensador per la part posterior, amb la mà mirant lluny del nas (sensor) per moure's a la ubicació desitjada a la pica.En cas contrari, si es manté des del costat o del davant, el sensor d'infrarojos de camp proper s'activarà i es dispensarà sabó.\n-Colocar la mà sota el bec de l'ànec per omplir-lo amb sabó espumós.La llum indicadora es tornarà verda quan les bateries estiguin plenes.\n-Torneu la mà al sensor de nou si voleu que es dosi més sabó.El sensor es tornarà blau.\n- La llum indicadora LED es tornarà vermella quan les bateries estiguin baixes.\nModel de producte: QQ318\nTensió nominal: 4,5 V\nPes net: 0,59 .lbs.sense piles\nDimensions: 3,74 "L * 3,15" W * 7,1 "H\n1. Sensor d'infrarojos de resposta ràpida sense tacte.Elimina la contaminació creuada de gèrmens permetent la dispensació automàtica de sabó espumós.\n2. L'exterior exterior impermeable IPX4 i ABS garanteix que el dispensador de sabó continuarà funcionant quan es produeixin contratemps quan caigui accidentalment a l'aigua.\n3.El sensor d'infrarojos de resposta ràpida pot dispensar sabó amb escuma en 2,5 segons després de l'activació.El temps de resposta ràpid significa que el rentat de mans és alhora higiènic i sense esforç.\n4.El dispensador de sabó multiús es pot utilitzar per a sabó per rentar plats, dispensador de sabó de mans o dispensador de sabó de bany i bany.\nArticle No. Descripció de bens FOB NINGBO USD/pc paquet\nQQ318 Dispensador de sabó automàtic activat per moviment injecció Acabat 5.05 injecció Acabat 4.88 injecció Acabat 4.65 cadascuna a la bústia blanca;després 24PCS/CTN, mida del cartró: 412*275*245MM;22.200PCS/925CTNs/20';47.040PCS/1960CTNS/40';\nIndicador LCD：Quan està encès o funciona, la llum LCD és verda.Quan està apagat o les piles estan baixes, la pantalla LCD és vermella.\nResistent a l'aigua：IPX4\nVolum de sabó：Màx.220ML, no inclòs\nCapacitat de la bateria：3 piles AA (no incloses), funciona 9 hores contínuament.\nMida del model（L:H:W):95*180*80mm\nPes: 266,4 g (sense bateria)\n① Gireu l'ampolla cap a la dreta per obrir-la.\n② Premeu lleugerament el compartiment de la bateria per treure'l, instal·leu piles noves de 3 AA.\n③ Ompliu el recipient fins a LINE amb sabó líquid.A continuació, afegiu aigua per omplir l'ampolla a la part superior.Amb el dit sobre el forat, agiteu lleugerament per barrejar aigua i sabó.\n④ Introduïu l'ampolla al dispensador i gireu cap a l'esquerra per tancar-lo (mosreu a la posició més esquerra)\n⑤ Toqueu lleugerament la llum indicadora per encendre el dispensador.Control de doble nivell: Llum indicadora verda: activa la dispensació de sabó.Llum indicador vermella: s'apaga Cada vegada es distribueixen aproximadament 1,2 ml.\n⑥ Col·loqueu la mà sota el bec de l'ànec per rebre el sabó espumós\n【Tàctil gratuït i resposta ràpida de 2,5 segons】En comparació amb un altre dispensador de sabó de mà, el nostre dispensador automàtic de sabó ha adoptat la tecnologia precisa de moviment infrarojo i de detecció del sensor PIR, que us ofereix una experiència sense contacte i dispensarà sabó de manera coherent.i ràpidament en només 2,5 segons.\n【Mode de neteja automàtica】Només has de prémer el botó d'encesa, el dispensador de sabó alliberarà automàticament la loció per a mans d'escuma en 2,5 segons quan el sensor detecti les teves mans per trobar diferents llocs i ho necessites.Equipat amb una capacitat de 220 ml, sense necessitat de reomplir la freqüènciauentment.\n【Durable que durarà anys】Fabricat amb material ABS d'alta qualitat, el dispensador de sabó és durador i té una llarga vida útil.El dispensador de sabó funciona per3 Piles AAA (no incloses), es pot utilitzar un recanvi durant uns 3 mesos.\n【IPX6 impermeable】El dispensador de sabó està equipat amb tecnologia IPX6 impermeable i a prova de fuites per evitar que el sabó o l'aigua corroeixin les plaques de circuit, especialment en llocs humits com el bany o la pica de la cuina.\n【Fàcil d'utilitzar i àmplia aplicació】Ja no cal tocar el dispensador de sabó, només cal posar la mà sota el sensor per utilitzar el dispensador de sabó per evitar la infecció creuada de manera eficaç.Extremadament adequat per a banys, cuines, oficines, escoles, aeronausrts, hospitals, llars d'infants, hotels i restaurants i altres llocs públics.\nPassos per rentar-se les mans\nRentar el palmell de la mà amb el palmell\nRubbing la part posterior detla mà amb el palmell\nCros fregament de deu dits\nWcendra el canell\nTurneu el polze al voltant\nRenganxant la punta dels dits\nAnterior: Dispensador automàtic de sabó d'escuma sense tacte intel·ligent\nPròxim: Pistola de massatge corporal Pistola de massatge per alleujar la pressió profunda\nDispensador de sabó de mans amb escuma\nAmpolles dispensadores de sabó amb escuma\nDispensador de sabó amb escuma sense tacte\nEscuma d'inducció intel·ligent per a la llar infantil amb...\nDipòsit de sabó d'escuma automàtic sense tacte intel·ligent...\nSensor de dispensadors de líquids automàtics sense tacte Fo...\nDispensador automàtic de sabó líquid, Pistola de massatge Massatge muscular, Pistola portàtil Mini Massager, Toqueu Dispensador de sabó gratuït, Massatge muscular de mà, Pistola vibradora de mà,


consciència – L'anna al país de les meravelles\n27 Setembre 2018 nitamiu1 comentari\nAra que ja tinc certa perspectiva, puc dir que a la vida es tenen amics, molts o pocs, més propers o més superficials, amics per sempre, per una època o circumstancials. Que tenir una gran connexió no té relació amb el temps que dura l’amistat sinó amb un conjunt d’elements sovint indesxifrables. Que els amics, els de debò, són una xarxa molt difícil de trencar i és la que et permet explorar, amb confiança, el món.\nPerò també hi ha persones que ens toquen la vida d’una manera tan efímera que difícilment els podríem anomenar amics, amb les que en canvi hem intercanviat quatre paraules, un gest o una mirada, que acabarà sent essencial a les nostres vides. Les circumstàncies, el moment, o qui sap lo què, els acabarà gravant a la memòria emocional.\nAvui, un petit gest, natural i tendre, m’ha portat del pensament a la reflexió sobre els vincles que fem amb les altres persones, sobre el què sabem dels altres, sovint més del què imaginem, sobre accions no racionals, sobre reaccions, sobre el què callem i potser diríem, en un altre lloc, un altre moment, una altra vida.\nDesprés he transformat la reflexió en un riu que passava vora de casa meva, i estalviaré els meandres i aniré directe a la desembocadura. Aquest petit gest, tendre i natural i la seva acceptació tendra i natural, m’ha fet veure que amb aquesta persona, sense cap més vincle que la paraula cordial i ocasional, ens hauríem abraçat molt fort, còmplices, segurament, d’aguantar el tipus i altres fenòmens meteorològics.\nBaixar la guàrdia, caldria.\nCom a mínim.\nPosted in això sí, consciència, diari, pensamentsEtiquetat diari, pensaments, vida\n25 Setembre 2015 25 Setembre 2015 nitamiuDeixa un comentari\nbressols de faquir\nl’oratge esborra el so\ndel silenci agressor\nllum de dia al fons de l’armari\nLes imatges són de l’exposició “Terra Nullius” que aquests dies es pot visitar a la Capella de Sant Joan de Vilafranca.\n“Terra Nullius” és un mosaic d’obres de diferents integrants del col·lectiu Ras El Hanut que posen en evidència, a través de l’art, la problemàtica i absurditat de les fronteres nord-sud, coincidint, precisament amb el drama dels refugiats de Síria i els murs artificials de la vella europa.\nMalgrat tot el que es va patir al segle passat, malgrat el 10 de desembre de 1948 es signà a París la Declaració Universal de Drets Humans, malgrat tot… no aprenem.\nEspecialment emocionanant va ser l’explicació de l’artista palestina Rana Bishara, que denuncia a través de la seva pintura el genocidi lent al que viu sotmès la població palestina, ara fins i tot els hi prenen les oliveres, fins i tot…\nPosted in art, consciència, exposicions, món, poesiaEtiquetat art, consciència, exposicions, món, poesia


Arxiu de la categoria: Of Mice and Men\nQuatre novel·les breus de John Steinbeck\nPublicat el 16 de desembre de 2014 per JoanGrimalt\nA Monterey, a la costa de Califòrnia central, hi ha un aquàrium important, sempre concorregut. També hi ha restaurants de peix i marisc, un moll de pescadors, un club nàutic i una platgeta, massa freda per nedar, a l’estiu i tot. Fins als anys 50, era un lloc dedicat a la venda i a la indústria sardinera conegut com a Cannery Row. Row vol dir, aquí, carrer amb una ‘sèrie’ d’establiments dedicats a una cosa: en aquest cas la ‘llauna’ (can) de peix. Aquest carrer es deia Ocean View Avenue fins que, el 1958, es va passar a dir Cannery Row, en honor a la novel·la homònima de John Steinbeck.\nNo fa gaire hi vaig poder passejar. Ens va cridar l’atenció un bust de Steinbeck, a la Steinbeck plaza que interromp Cannery Row, i un conjunt escultòric dedicat a tot de personatges de la novel·la. Es tracta d’un projecte finançat amb donacions privades, com tantes coses d’aquell país, d’enguany mateix, 2014. No és especial en si, però fa venir curiositat per llegir el text.\nPocs dies després, en una llibreria de vell, em va caure a les mans un recull de les novel·les curtes de Steinbeck, bellament editades a l’antiga, per The Viking Press: Nova York 1953. No porta marques ni guixots. Ha perdut la coberta, però l’enquadernament de tapa forta, amb les inicials de l’autor gravades a davant, parla d’una època de grans lectors. La lectora que em va precedir va tallar cada pàgina amb un tallapapers, amb cura exemplar, com si sabés que havia de durar.\nCannery Row, la novel·la (1945), em va fer l’efecte d’una obra mestra. Quan el seu autor va rebre el Nobel, l’any 1962, alguns es van afanyar a dubtar del seu mèrit. Entre ells, modestament, el mateix Steinbeck. Les seves dues novel·les llargues més conegudes són The Grapes of Wrath (1939) i East of Eden (1952), tot i que va publicar fins a 27 llibres.\nÉs una lectura de bona llei, que enganxa. S’hi troben tot de personatges desesperats, marginats, solitaris, o beneits, vistos sempre amb una simpatia i una compassió infinites. Amb dignitat, sense paternalisme. També s’hi acostuma a trobar algú més bo del corrent. Però a Cannery Row, que em sembla la millor, ningú no és dolent ni bo, perquè ningú no hi és jutjat. Al món de Steinbeck conviuen harmoniosament el materialisme d’arrel marxista amb la bonhomia cristiana.\nEl que m’ha colpit més és la musicalitat de l’estil. Les repeticions, hipnòtiques i lapidàries, de ressons mítics; l’observació psicològica, o les descripcions de la natura exuberant de la Califòrnia d’on l’autor és fill, fan pensar en la Bíblia, i en la prosa poètica. També fa ús de l’anomenada ironia romàntica, on es comparteixen amb el lector els avatars de traduir en paraules el que l’autor percep: l’experiència d’un Monterey mariner, colonitzat per gent de tota casta. Són recursos genuïnament literaris que atenuen la qualitat cinematogràfica d’una narrativa irresistiblement dinàmica.\nEl que sembla atraure Steinbeck sobretot, la protagonista, és la comunitat bigarrada i multicultural que reviu en la novel·la i en el monument que la homenatja. La seva profunda humanitat en fa metàfora de la població dels EEUU, però també de la resta del món. El capítol 16, que descriu unes febres que l’assoten, com si fos un sol organisme, palesa la visió col·lectiva d’aquell grup de gent.\nHi ha un passatge inoblidable, al capítol 21: el diàleg entre el doctor i Mack, després dels cops. El primer personatge és inspirat en Ed Ricketts, el biòleg marí i amic de Steinbeck. El segon és un home que no aconsegueix fer-ne cap de dret. L’anivellament dels dos personatges extrems, el més savi i el més animal, em va emocionar. Des del sentit comú i la falta de pretensions, una mirada irònica sobre les avantguardes europees s’endevina sota el personatge de Henri the painter, que de fet no és ni Henri, ni cap pintor. Al capítol 24 es canta el regal de la joia, enmig de la pobresa.\nLa mort és per tot arreu. Al cap. 18, p.e., en forma d’una nena que el doc troba en una marea baixa, inesperadament. Mirant enlaire des de l’aigua superficial, amb els ulls oberts: no se’n sap res més, d’aquesta nena, però és un dels símbols de la pèrdua de la innocència que, ja ho veig a venir, deu ser un dels temes cabdals de la narrativa de Steinbeck. Més que la pèrdua, la impossibilitat: la seva tràgica destrucció a mans d’una natura (incloent la natura humana) sense pietat.\nAquest és l’únic tema de The Pearl, de 1947. La va escriure sabent que es convertiria en film, com havia passat a algunes de les seves obres anteriors, amb èxit. Tot i que conté alguns elements de l’estil captivador de Cannery Row, amb la qual inevitablement vaig comparant, aquesta no és una narració realista, sinó una paràbola, i l’autor ho deixa clar des del primer moment. Per això, els bons tan bons i els dolents tan malvats li confereixen una qualitat de blanc i negre, sense els matisos i sense la riquesa humana de la seva germana de 1945.\nUna de les lectures habituals a les escoles de l’àmbit anglòfon és The Red Pony, quatre capítols de memòries de la infantesa de Steinbeck. Millor dit, de la part rural de la seva infantesa. L’observador sensible es manifesta en l’anàlisi semiòtica i expressiva de les orelles d’un dels protagonistes:\nHaving seen horses all his life, Jody had never looked at them very closely before. But now he noticed the moving ears which gave expression and even inflection of expression to the face. The pony talked with his ears. You could tell exactly how he felt about everything by the way his ears pointed. Sometimes they were stiff and upright and sometimes lax and sagging. They went back when he was angry or fearful, and forward when he was anxious and curious and pleased; and their exact position indicated which emotion he had. (cap. 1, p. 112).\nAquesta és una novel·la amable, iniciàtica, que sembla inacabada. Això la fa especialment apta per als primers lectors, que hi poden afegir el final viscut que més els plagui.\nPel que fa a Of Mice and Men, del mateix any (1937), també es llegeix com una pel·li de l’Oest. De fet, la va escriure alhora com a drama i com a novel·la. L’al·lusió als rosegadors del títol, segons la viquipèdia, ve d’un poema de Robert Burns, on es comparen els plans de ratolins i d’humans, que “sovint fan fallida”. La tendresa amb què Steinbeck retrata el personatge de Lennie Small, un gegant amb discapacitat psíquica, té un reflex pervers en la que el tal Lennie sent pels ratolins, vius o morts, pels cadells, i per tot allò que té un tacte suau. Una tendresa assassina, que mata amb carícies. La innocència del mal, o de la natura que mata:\nAll the time he done bad things, but he never done one of ‘em mean.\nEl seu amic i protector George no pot impedir que la tragèdia acabi ensorrant els somnis i les bones intencions que la desigual parella –amb un tercer soci afegit, que ha perdut una mà–, havia teixit, al voltant de dos arquetips narratius: el somni americà de viure de la pròpia terra, i l’amistat masculina.\nSobta, per al lector estranger, la transcripció d’un llenguatge popular, de gramàtica relativa i de fonètica laxa: fambly per family, yella i fella per yellow i fellow; you might of saw her per you might have seen her, etc. Això, algun detall racista i dos episodis d’una certa cruesa fan que l’obra hagi patit sovint censura.\nEl meu moment favorit és a la p. 201 de l’edició esmentada, cap al final del capítol 5: Steinbeck es posa la gorra de compositor i atura el temps, just després d’un dels assassinats sense culpa:\nAs happens sometimes, a moment settled and hovered and remained for much more than a moment. And sound stopped and movement stopped for much, much more than a moment. Then gradually time awakened again and moved sluggishly on. The horses stamped on the other side of the feeding racks and the halter chains clinked.\nAquestes cadenes i aquests cavalls són l’element sonor i recurrent que acompanya les accions humanes al ranxo. En cada una de les quatre narracions, s’utilitza algun so –una cançó, a The Pearl– per articular l’estructura, i per donar musicalitat i expressivitat al relat.\nPS: En anar a posar el llibre el prestatge, n’hi retrobo un altre que no recordava haver llegit: la traducció de Els fets de rei Artús i els seus nobles cavallers, a càrrec de Dolors Udina (Columna 1998). La Introducció, on s’explica que aquestes llegendes medievals van ser l’esquer que va menar el seu autor a la narrativa, confirma el biaix moralista de Steinbeck:\nNo m’espantava trobar que hi havia cavallers dolents, a més a més de nobles. En el meu poble hi havia homes que es vestien amb les robes de la virtut i jo sabia que eren dolents. […] Els nens són violents i cruels, i bons, i jo també ho era, i tots eren en el llibre secret. Si jo no sabia escollir el meu camí a la cruïlla de l’amor i la lleialtat, Lancelot tampoc no podria. Jo entenia la foscor de Mordred [l’assassí d’Artús] perquè també ell era dins de mi; i hi havia un petit Galaad [Lancelot, el virtuós cavaller que assoleix el Grial] en mi, però potser no prou.\nPublicat dins de General, Lectures i etiquetada amb Cannery Row, John Steinbeck, Monterey, Narrativa., Of Mice and Men, The Pearl, The Red Pony | Deixa un comentari


Retallar i redreçar fotos a l’app Fotos del Mac - Assistència d'Apple\nRetallar i redreçar fotos a l’app Fotos del Mac\nPots retallar una foto per millorar-ne la composició o eliminar-ne les parts que no t’agradin. Pots retallar-la amb unes proporcions preconfigurades o personalitzades, o limitar-la a les proporcions originals. També pots redreçar fotos per millorar-ne l’angle.\nImportant: Quan retalles una foto, els canvis s’apliquen a tots els llocs de l’aplicació Fotos, inclosos els àlbums, les projeccions i els projectes. Per editar una foto sense canviar-la a tot arreu, cal duplicar la foto i, després, editar el duplicat.\nFes clic a Retallar a la barra d’eines.\nConsell: Si vols veure ràpidament les eines per retallar i redreçar durant l’edició, prem C.\nPer retallar o redreçar la foto automàticament: fes clic a Automàtic.\nPer retallar-la manualment: arrossega el rectangle de selecció per emmarcar l’àrea que vulguis conservar de la foto.\nPer retallar-la amb unes proporcions específiques: fes clic a Aspecte i selecciona les proporcions que vulguis.\nPer exemple, per a una foto quadrada, selecciona Quadrat. Per imprimir la foto, selecciona una de les relacions d’aspecte preconfigurades, com ara 8 x 10. Per canviar la mida d’una foto per fer-la servir en un vídeo d’alta definició, selecciona 16 x 9. També pots seleccionar Personalitzat per introduir una relació d’aspecte personalitzada.\nInvertir la imatge: fes clic a Invertir per invertir la imatge horitzontalment. Fes clic amb la tecla Opció premuda per invertir la imatge verticalment.\nPer redreçar la imatge manualment: arrossega el regulador per ajustar l’angle de la foto.\nPer eliminar els canvis d’una foto que s’ha retallat o redreçat: fes clic a Restablir.\nQuan hagis acabat de fer-hi canvis, fes una de les accions següents:\nPer desar els canvis: Fes clic a Fet.\nPer deixar de retallar la imatge i no desar els canvis: fes clic a “Restaurar a l’original”.\nVeure tambéConceptes generals de l’edició de Fotos a l’app Fotos del MacAjustar la llum, l’exposició i altres paràmetres d’una foto a l’app Fotos del Mac


Torà on-line :Alcaldes de CiU del Pallars Jussà s'oposen a ubicar la presó a Tremp\nLa possible instal·lació d'un centre penitenciari a Tremp ja ha començat a aixecar oposició a la comarca del Pallars Jussà. D'una banda, alguns alcaldes de CiU de la comarca s'oposen a allotjar la presó i, de l'altra, a Tremp ja han començat a aparèixer aquest cap de setmana les primeres manifestacions en contra de la presó en forma de pintades i pancartes.\nVa ser el mateix ajuntament de Tremp el que fa uns dies es va oferir a la Generalitat per acollir el centre penitenciari que rebutja la Segarra. Els quatre grups polítics que formen aquest consistori governat per CiU i ERC miren de buscar un consens i, de moment, cap dels partits no s'ha oposat de forma taxativa al projecte.\nConvergència i Unió ha convocat per a aquesta tarda una reunió del grup municipal a l'ajuntament de Tremp, el grup del consell comarcal, alcaldes, caps de llista i membres d'executives locals i comarcals del partit per tractar el tema i adoptar "una posició conjunta i unitària" que tots defensaran. De la mateixa manera, aquesta setmana hi ha previstes reunions de l'ajuntament amb diferents associacions i col·lectius de Tremp per explicar-los el projecte municipal de sol·licitar la presó i recollir les seves impressions.


Desconcert per l'enduriment de mesures de confinament | betevé\nTot i la compareixença de Pedro Sánchez, molts ciutadans no saben si hauran de fer teletreball a partir de demà, dilluns, 30 de març, o no\ndiumenge, 29 de març del 2020, a les 20.09\nL’enduriment de les mesures de confinament anunciades ahir pel president del Govern espanyol redueix el nombre de professions que es podran seguir fent presencialment. La pandèmia del Coronavirus obliga a restringir encara més els moviments, i per això les feines que es mantenen a partir d’aquest dilluns, 30 de març, són poques. Molts ciutadans tenen dubtes sobre si la seva tasca està prevista dins els serveis essencials, que treballaran del 30 de març al 6 d’abril, o no.\nAlguns ciutadans creuen que no són servei essencial, però no ho saben del cert. Altres, ja han parlat amb els seus caps i saben que sí que ho són. I també n’hi ha que creuen que no ho seran i esperen l’ordre per organitzar-se el teletreball.\nEl confinament es preveu llarg i les petites empreses pateixen perquè el teletreball no sigui suficient per mantenir el negoci. Alguns empresaris, d’altra banda, ja preveuen que no podran mantenir ni tota l’activitat actual, ni tota la plantilla si aquesta situació es perllonga més temps. El president espanyol, Pedro Sánchez, va demanar aquest diumenge que no s’abaixi la guàrdia ni la solidaritat de tothom davant d’una “mesura excepcional”.\nEls contrastos del tercer diumenge de confinament\nCatalunya comença a repartir material comprat a la Xina a les residències


Dues persones mortes en un accident d'un ultralleuger a l'aeroport Andorra-la Seu\nLes víctimes són dos homes belgues residents al Principat, un dels quals era cirurgià vascular de l'hospital Nostra Senyora de Meritxell\nM. M. / E. J. M. / L. M.\nL'ultralleuger que s'ha estavellat amb la part davantera contra el terra, a pocs metres de la pista de l'aeroport Andorra-la Seu. / M. M. (ANA)\nAndorra la VellaDues persones han mort aquest dimecres al matí en l'accident d'un ultralleuger que ha tingut lloc cap a les onze del matí al costat de la pista d'aterratge de l'aeroport Andorra-la Seu. Es tracta de dos homes residents a Andorra de nacionalitat belga, el pilot de 73 anys, segons han confirmat els Bombers de la Generalitat i fonts de l'hospital Nostra Senyora de Meritxell. El copilot era un cirurgià vascular del centre hospitalari que aquest dimecres, en el seu dia de festa, havia sortit a volar amb un amic. Companys de professió han explicat a l'ANA que era una persona molt afable i un bon professional. Tot apunta que les dues persones haurien mort a l'acte, per la manera com ha quedat l'aparell, tal com han informat des dels cossos d'emergència.\nSegons han informat els Mossos d'Esquadra i els Bombers de la Generalitat de Catalunya, l'ultralleuger estava fent vols de prova, una pràctica habitual a la zona i s'ha accidentat per causes que encara es desconeixen. En una d'aquestes maniobres és quan l'aparell s'hauria estavellat, just a tocar de la pista d'aterratge, després d'haver-la repetit ja diverses vegades aquest mateix dimecres. Segons la infomació oficial, per les característiques inicials, semblaria que l'aparell no estava aterrant, perquè si no hagués caigut encara més a prop de la pista i ho ha fet a tocar de la tanca de la pista de l'aeroport. L'avís ha arribat a les 10.49 hores, quan un camioner que circulava a prop de l'aeroport de la Seu d'Urgell ha alertat els Bombers de la Generalitat que una avioneta de color blanc havia caigut a prop de la pista de la instal·lació.\nCap a les cinc de la tarda, els treballs per treure els cadàvers de l'aparell encara continuaven i no ha estat fins a les set de la tarda que s'ha realitzat l'extracció. De fet, cap a quarts de dues de la tarda ha arribat un grup de Tècnics Especialistes en Desactivació d'Artefactes Explosius (TEDAX) dels Mossos d'Esquadra, que estava endarrerint l'extracció de les dues persones que han mort en l'accident. Els TEDAX s'han desplaçat fins al lloc dels fets perquè el dispositiu de seguretat amb paracaigudes que porta l'aparell no s'ha activat i existeix el risc que s'obri, de manera que intentaran desactivar-lo. També treballen dotacions de la Unitat Tècnica de Seguretat Aèria dels Mossos.\nEn total, s'han desplaçat al lloc dels fets sis dotacions dels Bombers de la Generalitat amb efectius del GRAE (Grup d'Actuacions Especials), tres unitats del Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM), efectius dels Mossos d'Esquadra, Guàrdia Civil, personal de l'aeroport i, a més, tres dotacions dels bombers d'Andorra, per contribuir a les tasques de rescat.\nL'accés a l'àrea de l'aeroport està restringit arran de l'accident i la policia no deixa passar els vehicles no autoritzats. Per tal d'esclarir què ha passat, la directora de l'aeroport Andorra-la Seu, Cristina Pastor, ha explicat que aquest dijous es desplaçarà fins el lloc del sinistre la Comissió d'Investigació d'Accidents i Incidents d'Aviació Civil (CIAIAC) del govern espanyol amb agents de l'Agència Especial de Seguretat Aèria (AESA).\nPer tal de no contaminar la zona i deixar intacte el lloc dels fets, els bombers han explicat que ha calgut fer un coixí d'escuma, perquè havia vessat combustible. La comitiva judicial i el metge forense han arribat a quarts d'una per procedir amb les tasques de l'aixecament d'acte. Seguint el protocol, la direcció general de Protecció Civil ha posat en prealerta el Pla especial per a emergències aeronàutiques a Catalunya, Aerocat, en previsió de possibles dificultats a l'hora de gestionar la situació d'emergència.\nEl Govern ha lamentat l'accident i la pèrdua de vides i ha volgut tenir un record per als familiars dels afectats. “Cal esperar informes tècnics perquè ens aportin una mica de llum sobre el que hagi pogut passar”, ha dit el ministre portaveu, Jordi Cinca.\naccident Aeroport Andorra-La Seu bombers


Paper Wallets: Webs generadores de Billeteras de paper de codi obert | des Linux\nA causa de que, en altres oportunitats hem donat a conèixer, instal·lar i utilitzar diversos tipus d'aplicacions de Wallets Crypto (Billeteras de moneda digital), Avui parlarem de les Webs de «Paper Wallets» (Billeteras de paper) que utilitzen codi obert dur a terme el seu objectiu.\nÉs a dir, aquelles webs que ens permeten i faciliten l'generar i imprimir les diverses direccions de moneda digital i / o les respectives claus d'accés (públiques i privades) als fons de moneda digital ubicats en alguna Blockchain, Mitjançant programari de codi obert.\nI abans d'entrar de ple en aquest tema, com de costum, recomanarem de forma prèvia algunes entrades de publicacions anteriors relacionades, Perquè aquells interessats en aprofundir sobre el àmbit defi puguin ampliar els seus coneixements fàcilment després de finalitzada la lectura d'aquesta actual publicació:\n1 Paper Wallets: Billeteras de paper per moneda digital\n1.1 Què són les Paper Wallets?\n1.2 Què webs hi ha per a crear Paper Wallets mitjançant codi obert?\nPaper Wallets: Billeteras de paper per moneda digital\nQuè són les Paper Wallets?\nAtès que, més amunt hem deixat en clar, el concepte de les wallets Crypto o simplement Carteres de moneda digital, En espanyol. Ara deixarem bé en clar, en què consisteixen les «Paper Wallets».\nI aquestes es poden definir de la següent manera:\n"Un tipus de Cold Wallet o Cartera freda, que consisteix en un moneder imprès sobre algun material físic, tal com, paper, plàstic o altres de similars. Dit moneder, conté les claus privades i adreces per gestionar les moneda digital allotjades dins de les mateixes, sobre alguna Cadena de blocs o Blockchain."\nLes mateixes solen de vegades, incloure un codi QR, Perquè aquestes claus i direccions sobre el document puguin ser escanejades i introduïdes més fàcilment, mitjançant la càmera de l'ordinador, portàtil o mòbil utilitzat, i fins a un caixer automàtic de moneda digital.\n"Les cold wallets, són aquelles carteres de moneda digital que utilitzen claus generades per una font que no està connectada a la blockchain i per tant, tampoc a Internet. Pel que s'anomenen moneders en fred. Aquest tipus de wallet ofereix un enorme avantatge sobre les altres, ja que fan el paper d'un compte bancari d'estalvis. On podem guardar diners que no farem servir durant algun temps. Són les més emprades pels usuaris per dipositar i protegir grans quantitats de moneda digital i, ofereixen un nivell de seguretat insuperable." Què són les Cold Wallets?\nQuè webs hi ha per a crear Paper Wallets mitjançant codi obert?\nEntre les més conegudes podem citar les següents:\nVeure lloc oficial a GitHub\n"Una forma divertida i segura d'emmagatzemar les teves Bitcoins fora de línia."\nAquest lloc web de codi obert gestionat directament per servidors de Bitcoin.com, Igualment permet generar una Cartera de paper, Per obtenir un emmagatzematge en fred fora de línia, segur i eficient. No obstant això, realment usa el generador de claus basat en Bitaddress.org per aconseguir el mateix objectiu.\n"Un generador universal de carteres de la banda de el client de codi obert."\nEsperem que aquesta "petita i útil publicació" sobre les «Paper Wallets» o simplement les Carteres de paper, I les diverses web que fan servir codi obert per generar els mitjans físics (paper, plàstic o altres) utilitzats per a posseir de manera impresa les diverses direccions de moneda digital i / o les respectives claus d'accés (publiques i privades) que donen accés als fons de moneda digital ubicats en alguna Blockchain; sigui de molt interès i utilitat, per a tota la «Comunidad de Software Libre y Código Abierto» i de gran contribució a la difusió de l'meravellós, gegantí i creixent ecosistema d'aplicacions de «GNU/Linux».\nRuta completa cap a l'article: des Linux » Tutorials / Manuals / Tips » Paper Wallets: Webs generadores de Billeteras de paper de codi obert\nkillor va dir\nTret de Bitaddress.org les altres són sospitoses de frau.\nRespondre a killor\nSalutacions, Killor. Gràcies pel teu comentari i aportació.\nVzLinux, una altra distro que promet ser el reemplaçament ideal per CentOS\nFuchsia US ja va començar a implementar-se en dispositius Nest Hub


Pender Gardens Saint Julian's Malta - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Atenció al Client\nPender GardensApartamentPender Gardens, Paceville, Saint Julian's, Malta, STJ 1901 - Veure al mapaNotable7,3Basada en 22 comentarisPender GardensVeure més fotosVeure més fotosVeure més fotosBanyVeure més fotosBanyVeure més fotosMolt bona ubicació 8,8Veure el mapaVeure totes les 25 fotos8,8UbicacióParticularitats que li encantaranbalcó/terrassa\nOpcions d'habitacióVeure les fotosApartament de Dues Habitacions (Two-Bedroom A...2 llits doblesFixa les dates per veure preusVeure les fotosApartament de Dues Habitacions (Two-Bedroom A...100 m22 habitacions2 llits doblesFixa les dates per veure preus\nComparar amb allotjaments semblantsSelecció actualPender GardensJules SuitesNula ApartmentsValoració dels clientsNotable 7,3 (22 comentaris)Excepcional 9,3 (376 comentaris)Excepcional 9,2 (1 comentari)BarriPacevillePacevillePacevilleWi-Fi Wi-Fi GRATUÏTA Wi-Fi GRATUÏTA Wi-Fi GRATUÏTADesdejuni Esmorzar disponible Esmorzar disponible Esmorzar disponibleSeleccionar datesVeure aquest allotjamentVeure aquest allotjament\nSobre l'allotjamentDescripcióConvenientment situat a Saint Julian's, Pender Gardens és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Pender Gardens també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Saint Julian's. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos habitació familiar, ascensor. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, nevera, forn microones, renta vaixelles, plat de dutxa per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Pender Gardens és una elecció inteligents per a viatgers a Saint Julian's, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantCal que informeu el Pender Gardens de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. En arribar, cal abonar un dipòsit de 150 EUR per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.Mostrar més


Barcelona en Comú llança la campanya ‘No és normal’ per alertar de la contaminació de l’aire a la ciutat | Barcelona En Comú\nBarcelona en Comú llança la campanya ‘No és normal’ per alertar de la contaminació de l’aire a la ciutat\nBarcelona En Comú ha llançat avui la campanya ‘No és normal’ que posa el focus en els alts nivells de contaminació de l'aire que respirem. L'objectiu d'aquesta acció comunicativa és posar en relleu que no es pot normalitzar que l'aire de la ciutat tingui uns nivells de contaminació superiors als recomanats per l'Organització Mundial de la Salut i les conseqüències que això té en la nostra qualitat de vida.\nAl web noesnormal.cat es pot veure el vídeo i la imatge gràfica d’aquesta campanya que, al llarg de dues setmanes, difondrà informació més detallada de com afecta la contaminació en la salut de la ciutadania. Amb aquesta campanya, ideada i realitzada per activistes de Barcelona En Comú, es vol transmetre l'anomalia de què "els cotxes amb motor de combustió ocupin gran part de l'espai públic i emetin el 50% de les partícules contaminants associades al trànsit a la ciutat".\nRespecte al contingut del vídeo de llançament de la campanya, es mostra la imatge de gent gaudint d'un dia normal en un parc amb màscares posades per protegir-se de la contaminació. Durant el vídeo es posa l'accent en què a Barcelona cada día mor una persona per culpa de la contaminació de l’aire. "No és normal que els teus pulmons, els teus ossos o el teu cor pateixin per culpa de la contaminació", diu un dels missatges de la campanya. El web també recull un apartat per implicar-se a Barcelona en Comú per lluitar contra la crisi climàtica.\nConsulta el web de la campanya No es normal.


com es fa - Logistica\ncontinguts i planificació\nOrienta-T un programa per l'impuls de la comunicació\nOrienta-T un programa per l'impuls de la comunicació > \nEns recolzem en les estructures i iniciatives ja existents (Agrupacions i Associacions, Ajuntaments,....) afegint valor. En cap cas volem crear grups nous ni establir diferències entre els existents.\nUtilitzem els recursos (locals, ordenadors, connexions, ...) existents a cada zona adaptant-nos a la disponibilitat dels mateixos.\n§ Utilitzem metodologies de motivació de les persones orientades als resultats, provades i molt experimentades. Dotem al programa de mecanismes que permetin conèixer amb detall els resultats i l’evolució del projecte.\n§ Dotem a cada persona que participa en el programa d’un correu electrònic (e-mail) sobre el que recolzarà la seva comunicació amb la resta de l’entorn.\n§ Analitzem els elements de comunicació (premsa local, ràdios, etc.) més propers a cada col·lectiu i els integrem en el projecte. Ells necessiten continguts d’aquestes zones i col·lectius i les persones tenen els coneixements i les experiències.\n§ Cada projecte, cada grup i cada persona és diferent, ens recolzem sempre en la metodologia però definim les activitats i les finalitats de forma individualitzada.\n§ Totes les nostres accions es gestionen i es porten a terme a través de persones que dediquen la seva activitat professional a aquest fi i sobre la base d’una metodologia provada i experimentada en la motivació i dinamització de tot tipus de col·lectius.\n§ La planificació, dimensió i l’abast d’aquest projecte es realitzarà d’acord amb les necessitats que plantegi l’Ajuntament\neQ un dinamizador\nDesde la consultora Tarquinos, y en colaboración con las Asociaciones (InnoGran y Orienta-T), venimos realizando ciclos de enquentros y tertulias , en formato work-shop, encaminados a orientar a l@s participantes en el aprovechamiento de las oportunidades que ofrecen "los cambios" , máxime en una época de Globalidad como la que estamos viviendo.


juny | 2020 | Escola La Vila\nLa sol·licitud d’alta al servei de menjador escolar no obligatori (a través de domiciliació bancària o de tiquets) va dirigida a l’alumnat d’infantil i primària que no estava inscrit a aquest servei durant el curs 2019-2020 i… Llegeix més»\nGraduació de 6è. La Vila 2011 – 2020\nEscola La Vila29/06/20\nEndarreriment de la vacunació de l’alumnat de 6è de primària\nEscola La Vila23/06/20\nL’Agència de Salut Pública de Catalunya ens ha comunitat l’endarreriment de la vacunació als centres educatius durant aquest curs 2019-2020, a causa de la situació epidemiològica relacionada amb la covid-19.\nPer tot això, us fem arribar una carta de la directora general de Promoció de… Llegeix més»\nEscola La Vila18/06/20\nConfirmació de plaça i actualització de dades pel curs 2020-21\nEscola La Vila17/06/20\nDel 16 al 22 de juny s’ha d’omplir el formulari de confirmació de plaça a la nostra escola pel curs 2020-21.\nCal que indiqueu si el vostre fill/a continuarà a La Vila el curs 2020-21. Alhora caldrà informar-nos si han canviat les vostres dades personals, en especial els números de telèfon i que especifiqueu a qui pertany cada número. Darrer dia per omplir el formulari: dilluns 22 de juny\nA primer de juliol rebreu tota la informació del curs 2020-21\nPer qualsevol dubte o més informació podeu passar per la secretaria de l’escola o bé trucar-nos.\nViatge de 6è\nFinalment hem tirat endavant el viatge de final de curs de 6è.\nEl farem la manera que ens ha semblat que es garanteix millor la seguretat de tots i totes.\nAnirem a una casa de colònies anomenada La Garbinada que es troba a la Gola del… Llegeix més»\nEscola La Vila10/06/20\nCreu Roja de Palamós inicia el Projecte de concessió d’ajuts per fer front a las despeses d’escolarització” pel proper curs 2020/2021 per alumnes matriculats als centres educatius de Palamós, des de P-3 (infantil) a 4art ESO.\nAmb aquest projecte Creu Roja de Palamós té l’objectiu de donar… Llegeix més»\nDivendres 19 de juny arriba el darrer dia del curs escolar 2019-20. Arribem a un final de curs atípic, sense nens, nenes ni mestres a les escoles. La Vila és buida de somriures, rialles, xivarri, converses, moviment, etc. És una situació que no ens podíem… Llegeix més»


Manganelli i la putrefacció abstracta\nL’aiguamoll definitiu és l’última novel·la escrita per Giorgio Manganelli (Milà, 1922 - Roma, 1990). Tot i que va morir abans de poder fer-ne la revisió final -potser hauria retallat alguns paràgrafs i suprimit algunes imatges reiteratives-, no fa la impressió de ser una obra inacabada. Això s’explica perquè és una novel·la molt sui generis, més propera al poema en prosa al·lucinat o al desvari meditatiu d’un actor que monologa en un escenari fantasmagòric que no pas a una narració convencional.\nMés enllà dels primers capítols del llibre, quan el narrador explica com va ser objecte d’un intent de linxament per part d’una gernació furibunda -el volien castigar per un delicte o uns ultratges que ell no recorda haver comès- i com va escapolir-se’n fugint de nit i a cavall de la pietosa ciutat on vivia, l’argument és quasi impossible de resumir. Gràcies a un vell oracular i enfadós, el narrador s’assabenta en plena fugida de l’existència d’un lloc ideal perquè s’hi amaguin els proscrits com ell, “abandonats pels déus i odiosos als homes”. El refugi és “l’aiguamoll definitiu” del títol, “un teixit de pantans, llacunes, estanys”, un ecosistema fastuós de corrupció i pestilència, tot ple de vides minúscules i repel·lents, al bell mig del qual hi ha una casa deshabitada. Quan el narrador s’hi endinsa, atret per l’atmosfera vil que n’emana, l’aiguamoll passa a acaparar tot el relat de Giorgio Manganelli, fins al punt que n’esdevé el principal protagonista, igual com la convulsió més o menys harmoniosa de les formes i els colors és l’únic tema d’una pintura abstracta.\nFascinat i alhora retut d’horror per la naturalesa “sumptuosament perniciosa” de l’aiguamoll, on “només els impiadosos poden sobreviure” i on “el temps s’engruna i s’enfanga”, el narrador emprèn una descripció exhaustiva de com és i dels elements que l’habiten o el conformen.\nS’obsessiona, sobretot, amb la seva “infinita voluntat plàstica i metamòrfica”. Com que l’aiguamoll és capaç de transformacions instantànies, la idea o la percepció que en té el narrador també és molt variable. Per aquesta raó ens el presenta successivament com una pàtria digna d’estima i com una presó aquosa i excrementícia, també com un cementiri, un jardí, un laberint, una terra sagrada, una latrina existencial i una forma flamígera de redempció, i, quan l’antropomorfitza, com un rei, un enemic o una promesa. Perdut i hipnotitzat, el lector no sap interpretar l’antologia de paisatges en descomposició i d’especulacions lúcidament delirants que desfilen davant dels seus ulls: ¿està llegint la concreció literària d’un malson?, ¿una al·legoria de la vida i de la mort?, ¿una salmòdia dita en un to de perplexitat seductorament sinistra?, ¿o potser una versió laica i estrictament biològica de l’infern del Dant?\nLa referència a la Comèdia dantesca no és l’única picada d’ullet literària que es pot detectar a L’aiguamoll definitiu. En destaquen dues més: el no culpable condemnat a un suplici tan espantós com inexplicable (Kafka) i l’horrible vitalitat que desprèn la putrefacció de l’aiguamoll, un temple de vida llefiscosa i elemental que fa pensar en la mítica carronya del poema de Baudelaire, aquella que sembla que respira a causa del tràfec dels cucs que la devoren.\nEscrita en una prosa robusta i plàstica, ben traduïda per Carme Arenas, l’obra pòstuma de Giorgio Manganelli és impenetrable i enormement suggeridora. Per llegir-la bé, potser és útil tenir al cap la frase de Rothko segons la qual “l’art no és la reproducció d’una experiència, sinó que és una experiència”.


Biografies del Tercer Reich - El Messerschmidtt Me 323 Gigant\nPlanejat el 18 d’octubre de 1940, el Me 323 Gigant va ser dissenyat per les companyies Junkers i Messerschmidtt. El propòsit era poder transportar armament pesat als diferents fronts i tenia que suportar com a mínim un canó de 88 mil·límetres, un tractor eruga o un tanc mitjà com el Panzer IV. Aquest avió va tenir dues variants de les quals el primer va ser nombrat com Me 261 W, després com Me 262 i posteriorment Me 321. El Me 323 va néixer en el segon model el 1941, al qual se l’hi varen instal·lar sis motors i se les varen reforçar les ales per aguantar els motors i se’ls va afegir un tren d’aterratge permanent. Les variants dels Me 323 es varen produir en diferents materials a diferència dels 321. El seu primer vol va tenir lloc el 25 de febrer de 1941 després de ser remolcat per un JU-90. Però la dificultat de remolcar aquest aparell tant pesat (la capacitat de càrrega era de 15 tones, equivalent a transportar un parell de vehicles de quatres tones o un Flak 88 amb el seu complement de municions i equip d’operacions) es va decidir instal·lar quatre coets per ajudar als motors a enlairar l’avió, els motors utilitzats varen ser els Gnome-Rhone GR14N radials de 1140 hp, els quals varen ser produïts a la França ocupada, i es va utilitzar fusta i tela per estalviar pes i el seu cost. Aquesta versió motoritzada va volar per primer cop a l’abril de 1942 amb un tren d’aterratge de cinc parells de rodes. Aquest model va ser seguit per un prototip V2 de sis motors, que va obrir el camí per la sèrie ME-323D, amb millors hèlix i armament. La següent sèrie va ser la ME-323E, amb més potència i més capacitat defensiva, que incloïa dues torretes a l’ala.\nL’avió va entrar en servei l’any 1943 i al principi només s’utilitzava per transportar tropes i equips a Itàlia i al nord de l’Àfrica. L’avió podia ser gegant, però era dèbil. El 22 d’abril de 1943, 14 Me 323 juntament amb 7 caces Bf 109 varen ser interceptats per un esquadró de P-40 Warhawk, que varen poder destruir tant l’escorta com als Giants. L’avió tolerava molt bé el dany, però carregava una gran quantitat de càrregues inflamables o explosives, fet que ocasionava que quan eren atacats i rebien un dany en aquestes càrregues l’avió s’incendiava o explotava. Per no perdre tants aparells es va desenvolupar la versió d’escorta ME-323E-2/VT amb 11 canons de 20 mil·límetres i quatre metralladores de 13 mil·límetres en quatre torretes alars. La seva producció es va mantenir de 1941 fins a l’abril de 1944. En total es varen construir 213 unitats i després de l’abril de 1944 no en va volar cap més. Es va intentar produir una versió de bombarder, però va patir errors estructurals durant les proves i finalment va ser destruït pels caces Aliats a terra.\nEl ME-323E-2 feia d’envergadura 55 metres, de llarg feia 28,5 metres, d’altura 9,6 metres, podia transportar una càrrega útil de 7 a 11 tripulants i 120 passatgers o bé 60 llits i malalts. La càrrega estimada era de 15 tones. Tenia un pes en buit de 27.330 quilograms i un pes màxim en enlairar-se de 45.000 quilograms, tenia una velocitat màxima de 244 quilòmetres per hora a nivell del mar i s’enlairava a 216 metres per minut. El seu sostre de servei era de 4.000 metres i tenia un autonomia de 1.100 quilòmetres.\n← El canó MK-108\nL’Operació Bernhard →


Membre\t, Comissió Bancària Internacional\nArxivat a:Emprenedoria i finançament, Banca i finances, Crèdits, Marc regulador i legislació, Mercats financers\nDirector de Màrqueting\t, MRW\n"Vam entrar al món de la Responsabilitat Social Corporativa arrel d'un fracàs publicitari"\nÉs important posar un significat a la cartera d'una empresa, perquè aquesta és molt més que allò que és capaç de fer. La marca també és com entén el seu negoci, per què serveix, així com la seva manera de relacionar-se amb els seus clients, amb els seus treballadors, amb els seus governs i amb les cultures.\nArxivat a:Màrqueting, Atracció de talent, Gestió del talent, Marca, responsabilitat social corporativa, Tendències globals\nConsultora\t, Competitiveness\n"Els treballadors a l'Europa Central i de l'Est són una mica menys destralers i més enginyers del que nosaltres érem fa 20 anys"\nA Europa Central i Oriental hi ha molt de dinamisme econòmic, sigui amb impuls dels ons estructurals o per iniciativa pròpia. Com Espanya quan feia poc que havia entrat a la UE, les empreses tenen bons recursos humans però els manca inversió de capital. Els treballadors de l'Europa Central i Oriental estan ben formats, són molt innovadors i flexibles.\nArxivat a:Internacionalització, Capacitat d innovació, Clústers, Dinamització empresarial, Inversió internacional, Talent\nResponsable de l'Observatori de Projectes d'Inversió a la Mediterrània\t, ANIMA Investment Network (AIN)\n"Del sud de la Mediterrània es coneix energia, olives i turisme, però no se sap que les TIC són el primer sector en inversió estrangera"\nHi ha una saturació dels mercats internacionals de comunicació. A la Mediterrània en canvi el creixement és molt fort, fins al punt que operadores europees venen els seus interessos a Europa per invertir allà. Hi ha carències a les infraestructures alàmbriques, fet que ha dificultat el desenvolupament d'Internet, que s'ha quedat en Internet via telèfon.\nArxivat a:Internacionalització, TIC, Tecnologies de la Informació i la Comunicació, Anàlisi DAFO, Desenvolupament tecnològic, Inversió internacional, Low cost, Talent\nDirector\t, Centre de Promoció de Negocis del COPCA a Los Angeles\n"Els EUA és un mercat de 300 milions de consumidors que Catalunya i Espanya no aprofiten"\nCalifòrnia és un context innovador en si mateix, més enllà de la innovació entesa amb la finalitat de comercialització sinó com una cultura. Allà la innovació es dóna en un context on interactuen bancs, empreses, institucions i governs, tot i que aquests darrers intervenen poc. És una porta d'entrada als EUA i cal aprofitar-la.\nArxivat a:Innovació i R+D, Estats Units, Atractivitat, Innovació tecnològica, Oportunitats de negoci, Sistemes territorials d innovació\nDirector de Negoci de Banca d'Empreses i Corporacions (BEC)\t, BBVA Catalunya\nLa eficiència del la banca electrònica portuguesa ajuda al desenvolupament de les empreses a estrangeres al país.\nBBVA és present a la Grande Lisboa i la Grande Porto, on es concentra la majoria de la població i la activitat econòmica del país. El servei de "net cash" permet a les empreses comunicar se amb el seu banc 24 hores al dia, i ofereix solucions de cobrament i de pagament. Destaquen productes com a el com el factoring, tenen una presència tres vegades superior a Portugal que a Espanya.\nArxivat a:Emprenedoria i finançament, Banca i finances, Portugal, Crèdits, Facturació, TIC a l´empresa\nConsultor i professor\t, UPC\nMoviment de la innovació cap al pol de l'usuari\nActualment la innovació no reposa sols en el pol productiu sinó també de la banda d'usuaris o clients (amb molts exemples en el camp d'Internet). Aquesta innovació encara reposa en aspectes locals importants, per tant serà clau l'elecció de territoris i la seva evolució com a pols d'innovació per ubicar-hi les empreses.\nArxivat a:Internacionalització, Estats Units, Capacitat d innovació, Deslocalització, Globalització, Innovació tecnològica, Networking\nDirector d'Innovació\t, ISEM Fashion Business School\n"Creure que el que t'ha fet exitós en el passat et farà exitós en el futur és un error"\nL'èxit et porta fàcilment al conformisme i del conformisme es passa a la decadència. Necessitem liderar el mercat, entendre'l, i per això una comunitat com aquesta, on es comparteix informació i on es treballa amb l'expertesa d'altres persones que estan a l'altra banda del món, és una eina absolutament única.\nArxivat a:Internacionalització, Tèxtil, Capacitat d innovació, Lideratge, Networking\nSoci responsable nacional del Departament d'Internacionalització\t, Empreses de Garrigues, Abogados y Asesores Tributarios\n"Els xinesos són molt bons negociadors"\nA Xina hi ha moltes possibilitats. Els xinesos són molt bons negociant. Gestionen bé el temps i les situacions (per exemple, per les negociacions importants ho fan en xinès). Fins ara hi havia a Xina un règim fiscal favorable: en funció de la ubicació al país es tributava el 33%, el 24% o el 15%. A partir de l'any que ve hi haurà un tipus únic del 25%.\nArxivat a:Internacionalització, Xina, Creació d´empreses, Inversió internacional, Marc regulador i legislació, Pime, Planificació estratègica\nPresident\t, Sociedad de Técnicos de Automoción (STA)\n"Necessitem transcendir l'escala local per plantejar el projecte d'un nou vehicle"\nEs dificulta plantejar a escala local el projecte d'un nou vehicle. La col·laboració és un pràctica necessària per reduir costos de producció. La STA proposa, a iniciativa de l'Anella, una plataforma de col·laboració entre proveïdors petits i mitjans, amb una estructura matricial amb un eix on se situen els diferents tipus de fabricants, i un altre en el qual s'agreguen els proveïdors específics.\nArxivat a:Internacionalització, Automoció aeronàutic i ferroviari, Col.laboració empresarial, Components d`automoció, Diferenciació competitiva, Globalització\nde 751 a 760\nPrimer\tAnterior\t74 75 76 77 78 Següent\tDarrer


Pronòstics fatalistes sobre l'ocupació, per Antón Costas\nPronòstics fatalistes sobre l'ocupació\nEls efectes de l'economia digital\nLes empreses han d'utilitzar les noves tecnologies per augmentar la productivitat i els salaris, no per substituir treballadors\n04 de d’octubre del 2019. 22:51\nJosé María Alvárez Payete, president de Telefónica, la sisena empresa de telecomunicacions del món, deia dijous als assistents del Foro Internacional que se celebra aquests dies a l’illa de La Toja, a Galícia, que l’economia digital, alhora que porta beneficis, està augmentat la desigualtat social perquè crea nous monopolis i amenaça la privacitat.\nAquests efectes són perillosos. Tant per a la prosperitat i dignitat de les persones com per al bon funcionament de les democràcies liberals i el futur del capitalisme. Els partidaris del sistema d’economia de mercat han de ser conscients que o el capitalisme és just i inclusiu, o no serà. El nucli moral que legitima aquest sistema econòmic és la seva capacitat per oferir oportunitats a tots. Si no ho aconsegueix, la legitimitat social i política es destrueix.\nL’època de les grans classes mitjanes\n¿D’on ve aquesta desigualtat? Que el capitalisme digital no està funcionant en benefici de tots. Des de finals dels 40 fins a finals de la dècada dels 70 els treballadors es van beneficiar de la riquesa generada per una economia forta i en creixement. Bons llocs de treball, salaris decents i reducció de la jornada de treball van ser les tres vies principals d’aquest repartiment just de la prosperitat. Va ser l’etapa de l’aparició de les grans classes mitjanes i de l’expansió de la democràcia.\nPerò des dels anys 80, el capitalisme i el progrés social s’han divorciat. Mentrestant, per als Estats Units, la productivitat del treball ha augmentat aproximadament un 70%, el salari mitjà per hora només ho ha fet en un escàs 12%, però els guanys de les grans corporacions han arribat a nivells històrics rècord. Alhora, la durada de la jornada de treball s’ha estancat o ha tornat a augmentar. Alguna cosa va malament amb el capitalisme. Reparteix malament els fruits del creixement. En una etapa històrica on, no obstant, els treballadors estan més ben educats.\nAquesta realitat es torna encara més depriment si acceptem pronòstics que sostenen que entre un 30% i un 50% dels actuals llocs de treball desapareixeran en un termini relativament curt de temps a conseqüència de la difusió de la intel·ligència artificial, els robots i l’automatització de molts llocs de treball.\nLa història passada d’aquesta mena de prediccions els dona poc crèdit. Els experts són mals pronosticadors. S’obliden de l’aforisme holandès que adverteix que «fer prediccions és molt arriscat, especialment si són sobre el futur». Però, tot i que no són fiables, aquests pronòstics fatalistes provoquen ansietat, ressentiment social i por del futur. Sentiments que, al seu torn, alimenten el populisme polític.\n¿Per què fallen? Per dos motius. Primer, perquè el raonament és lineal. No té en compte que aquests efectes necessiten temps i depenen de l’ús que es faci de la tecnologia. Així, per exemple, les empreses poden utilitzar-la per substituir ocupació o per millorar la productivitat i els salaris dels treballadors. Els resultats són molt diferents.\nAquestes prediccions fatalistes fallen també perquè confonen l’ocupació amb el treball. L’ocupació és contingent, canvia de naturalesa amb cada revolució tecnològica. En uns casos, transforma algunes de les tasques que formen cada ocupació, i en d’altres els destrueix totalment. Però el treball encara hi és. Els conductors de les diligències de cavalls van desaparèixer amb el ferrocarril, però van sorgir els maquinistes.\nPer conjurar aquests pronòstics fatalistes hem de fer la pregunta adequada. No és «¿què han de fer els treballadors per adaptar-se a les noves tecnologies?». Si es planteja així, carrega tota la flexibilitat en una sola part. Necessitem una flexibilitat bilateral, que impliqui també a les empreses i als poders públics.\nque els humans siguin esclaus de la tecnologia, sinó esclavitzar els robots\nLa pregunta rellevant és què entenem per un bon treball. I a partir d’aquí veure com utilitzem les noves tecnologies per aconseguir-ho. Perquè no volem que els humans siguin esclaus de la tecnologia, sinó esclavitzar els robots. Per fer-ho els poders públics s’han de començar a preocupar pel poder de mercat dels nous monopolis i les formes d’operar de les plataformes digitals. En molts casos, tenen molt poc d’economia col·laborativa i molt a veure amb l’economia pocavergonya.\nPer la seva part, les empreses han d’incorporar una nova dimensió al seu propòsit corporatiu: la responsabilitat tecnològica. No han d’utilitzar les noves tecnologies per substituir treballadors, sinó per augmentar-ne la productivitat i els salaris. D’aquesta forma, desmentirem els pronòstics fatalistes sobre l’ocupació. I tornarem a tenir un capitalisme just i inclusiu.\nRobots Ocupació Relacions laborals Intel·ligència artificial


Una suite per viure la guerra\nDurant dues dècades l’Hotel Continental de Saigon va ser el refugi predilecte de molts corresponsals de guerra\nL’abril del 1975 desenes de joves vestits de negre amb braçalets vermells al braç van entrar corrent al rebedor de l’Hotel Continental i van obligar els treballadors a posar-se de cara a la paret amb els braços alçats. Pujant de dos en dos els graons, van anar directes a la segona planta, on van entrar a dues habitacions en què van remenar els papers que van trobar, desordenats sobre escriptoris solitaris. El Front Nacional d’Alliberament del Vietnam, el Vietcong, havia guanyat la guerra i havia ocupat Saigon, i les tropes liderades per Ho Chi Minh van fer-se seus ràpidament els edificis on fins pocs dies abans penjava la bandera nord-americana. A l’Hotel Continental diferents mitjans de comunicació, com les revistes Newsweek i Time, hi tenien redaccions permanents. Però quan els comunistes hi van entrar ja no hi van trobar res de valor. Els nord-americans havien marxat deixant enrere alguns dels seus aliats, que van quedar sols i exposats a les represàlies dels guanyadors de la guerra. Alguns treballadors de l’Hotel Continental, de fet, van ser empresonats.\nUn hotel de novel·la\nSituat just davant de la vella Òpera de Saigon, l’Hotel Continental va ser un dels feus on feien nit diverses generacions de periodistes que buscaven fortuna cobrint les guerres de la zona, tant la primera, entre els francesos i els vietnamites, com la segona, entre vietnamites i nord-americans. A pocs metres del Continental s’aixeca un altre hotel, el Caravelle, que va ser l’escollit pels periodistes joves nord-americans als anys70, però l’Hotel Continental era diferent. Era el refugi ideal per a aquells periodistes que tenien la capacitat d’informar d’una guerra i gaudir després de bons còctels en bars d’hotels de luxe. Era l’hotel de la vella guàrdia, més addicta a l’elegància que els joves de cabells llargs que fumaven marihuana al Caravelle. Un d’ells va ser l’encarregat de fer famós el Continental, que a partir del 1975 va estar tancat durant molts anys. Va reobrir als anys 90 per rebre turistes atrets, en part, pels llibres de Graham Greene.\nGreene, que havia treballat per als serveis secrets britànics, va ser un dels pares de les novel·les d’espies, i va viatjar amunt i avall del planeta en plena Guerra Freda explicant una realitat que després li servia per imaginar relats que consumien amb passió milions de lectors. Al Continental, de fet, hi va escriure bona part d’un dels seus llibres més coneguts, L’americà tranquil. Aquesta novel·la té algunes escenes que passen en aquest hotel, construït el 1880 per Pierre Cazeau per acollir viatgers francesos quan París manava a la regió. Als anys 30 l’hotel va ser comprat per Mathieu Francini, un empresari cors que havia fet diners amb el crim organitzat a la seva illa natal. El fill de Francini seria l’encarregat de gestionar l’hotel fins al 1975, quan va fugir arran del triomf comunista. Així es va acabar una època daurada per al Continental, en què per les seves cambres havien passat personatges com l’escriptor André Malraux, futur ministre de Cultura francès, que des de l’hotel va escriure articles en què defensava el dret dels vietnamites d’alliberar-se del domini francès.\nBombes i copes\nMalraux va protagonitzar baralles sonades al bar de l’establiment amb treballadors del poder colonial francès; el mateix bar on anys més tard arribaria Graham Greene, que va passar llargs períodes a l’hotel, sempre a l’habitació 214. En l’actualitat els racons preferits de Greene han desaparegut, tot i que les habitacions segueixen igual. El bar de la planta baixa on es reunien els corresponsals de guerra va ser tancat i, amb la reforma dels anys 90, la terrassa va ser tapada amb vidrieres. Aquesta terrassa era molt popular, ja que servia per contemplar amb un whisky a la mà com els bombarders llançaven projectils als afores de la ciutat. Greene recordava haver vist com al carrer, just davant de l’hotel, esclataven bombes i sonaven trets. I ell s’ho mirava, relaxat, i ho explicava amb aquella flegma tan britànica que tenia.\n'L’americà tranquil', de Graham Greene\nUn dels llibres clau en l’obra de Graham Greene, L’americà tranquil, ens explica un triangle amorós a inicis dels anys 50 a Saigon, el Vietnam, entre un periodista britànic veterà, un jove idealista americà que acaba d’arribar al país i una noia vietnamita. Tots tres prenen partit en una època de canvis i revolucions.\nEls llocs tenen memòria Vietnam


El femení d’handbol suma una nova victòria per seguir somiant | Viu Molins de Rei\nEl femení d’handbol suma una nova victòria per seguir somiant\nMaría Samblás • 07/11/2021\nMolins de Q Handbol Molins 45-18 Handbol Berga. El sènior femení encadena cinc triomfs consecutius i es prepara amb bones sensacions pel partit més important d’aquest inici de temporada; la setmana vinent a la pista del líder.\nEl sènior femení del Club Handbol Molins disputava aquest passat dissabte a la tarda al Poliesportiu Municipal el partit corresponent a la sisena jornada de Segona Catalana. Les entrenades per Xavi Aros arribaven a aquest duel després d’aconseguir una treballada victòria la setmana anterior a la pista del CEACA Tàrrega per 24-29, un rival directe, que les col·locava segones a la classificació amb vuit punts.\nEl partit d’aquest cap de setmana era, a priori, contra un rival més assequible, ja que l’Handbol Berga només ha guanyat un partit aquest curs, pel que era vuitè a la taula amb només dos punts. A més, arribaven a Molins de Rei força curtes d’efectius.\nEl Club Handbol Molins va començar el partit obrint el marcador i, tot i que en la següent jugada les rivals van empatar a 1-1, des d’aquell moment les locals ja no van deixar que les superessin al marcador en cap moment. Segons explicava en declaracions a Viu Molins de Rei el tècnic Xavi Aros en finalitzar l’enfrontament, ja des de l’inici del partit “hem aconseguit portar nosaltres el ritme i l’avantatge ha estat molt ampli”. I és que en els primers deu minuts, les molinenques ja portaven deu gols per un de les visitants.\nLes de Molins de Rei encadenen cinc victòries seguides // María Samblás\nTota la primera meitat va ser un monòleg del Molins de Q, molt encertades en atac i fortes en defensa, pel que van arribar al descans 18 gols per sobre: 23-5. A la segona part, però, el Berga va fer un canvi a la porteria i això va despistar a les molinenques, que van perdre lleugerament la concentració. “A la segona part no hem jugat igual, i el problema ha estat en les finalitzacions. El major enemic que hem tingut en el segon temps hem estat nosaltres mateixes“, confessava Aros. I és que en defensa no estaven tan connectades com en els primers trenta minuts, i el rival va aconseguir apropar-se en l’electrònic amb algunes jugades de mèrit.\nTot i així, amb la renda de gols aconseguida a la primera meitat, el sènior femení de l’Handbol Molins es va emportar el partit amb solvència, 45-18, i suma així la seva cinquena victòria consecutiva de la temporada i ja poden començar a somiar amb mantenir-se a la part alta de la taula. El proper repte, però, serà el més determinant del que portem de curs, ja que la setmana vinent visitaran la pista de l’actual líder de la competició, el Club Handbol La Salle Montcada, amb el que només els separa un punt. Així, si aconsegueixen la victòria, es posarien per davant i serien elles les líders.\n“Anem a aquest partit molt bé d’ànims. Volem jugar i competir aquest duel tan disputat, pel que portem preparant-nos ja des d’aquesta setmana. Serà un partit molt especial”, concloïa l’entrenador del sènior femení, Xavi Aros. El proper dissabte a les sis de la tarda, el primer equip femení del Club Handbol Molins afrontarà aquest repte a la pista del La Salle Montcada.\nImatges del Handbol Molins – Handbol Berga\nImatges: María Samblás\nEtiquetes:club handbol molins handbol handbol berga handbol femení Handbol Molins handbol Molins de Rei molins de q molins de Q club handbol molins Xavi Aros


Un amic en missió d’emergència (Isaac Lluch)\n3 min. 07/10/2017 21:14\n651x366 Jupp Heynckes, nou entrenador del Bayern / EFE Jupp Heynckes, nou entrenador del Bayern / EFE\nAla Bundesliga, en què sis dels divuit entrenadors són menors de 40 anys, el campió Bayern aposta de sobte pel tercer tècnic més gran que s’ha fet càrrec d’un equip en tota la història del campionat alemany. Esclar que no és un qualsevol. És l’estimadíssim Jupp Heynckes, l’home que el 2013, abans de llegar la plantilla a Pep Guardiola, va guanyar el triplet.\nHeynckes torna dilluns a una professió que ha canviat molt des que ell ha fet de jubilat. L’encomiable tècnic diu que torna a la banqueta als 72 anys només com a “servei d’amistat” cap a la família del Bayern i, en especial cap al seu president, Uli Hoeness. Aquesta serà la seva quarta etapa al club, ara com a relleu de Carlo Ancelotti. L’italià se’n va trinxat no només per la premsa sinó pel mateix Hoeness, que l’ha acusat públicament d’haver tingut fins a cinc jugadors importants en contra seu. Fa temps, però, que el president del Bayern renegava d’Ancelotti davant els periodistes sense autoritzar que el citessin. Carletto havia sigut una aposta de l’altre pes pesant del club, el cap de la directiva, Karl-Heinz Rummenigge.\nMolt gran deu haver sigut l’emergència del Bayern perquè Hoeness demanés aquest últim favor esportiu a Heynckes, que recuperarà el seu antic staff tècnic, inclòs Peter Hermann, per qui el club ha pagat 1,75 milions d’euros al Fortuna Düsseldorf, on feia actualment de segon entrenador.\nHeynckes farà de pont fins a l’arribada al juny d’un tècnic més jove, previsiblement Julian Nagelsmann, del Hoffenheim. Rummenigge havia posat ara sobre la taula la incorporació del reputat Thomas Tuchel, sense equip, però s’ha imposat el criteri de Hoeness amb la convinença que Heynckes farà de pacificador tant al vestidor, que ja coneix en bona part, com a la directiva.\nHeynckes és el mínim comú denominador dels dos jerarques alfa del club. Hoeness i Rummenigge cada cop dissimulen menys les seves diferències: ara sobre el càrrec de director esportiu, ara sobre la gira asiàtica en pretemporada, ara sobre una entrevista de Lewandowski o sobre l’adeu d’Ancelotti. I aquí apareix el principal problema del Bayern. El club no només necessita un nou entrenador, sinó una identitat renovada, difícil de definir en plena lluita de poder dels dos dirigents. Ara el Bayern s’ha parat en sec mentre els equips grans de la lliga espanyola, anglesa, francesa i italiana van a tota pastilla per reforçar-se. La plantilla que agafa Heynckes s’ha devaluat. I ja no totes les estrelles de la Bundesliga volen anar a parar irremeiablement al Bayern com abans. El club necessita renovar-se. La pregunta és si ho podrà fer amb l’etern patriarca Hoeness un cop el vell amic Heynckes torni a fer de jubilat.