El mar és el camí: 01/10/09 - 01/11/09\nLes platges del Dia D\nOmaha Beach és una platja magnífica; una llenca de sorra de vuit quilòmetres de llarg, que la marea manté neta i polida. M’agraden aquestes platges obertes i llargues, com les de Tarragona i del delta de l’Ebre, on temps enrera m’hi vaig passar moltes hores empaitant el vent. Arribem a Omaha Beach un migdia assolellat d’agost. Hi ha molt poca gent prenent el sol i encara menys banyant-se. Al mar, les veles de colors llampants d’uns catamarans trenquen la monotonia del blau. Al Mediterrani, en una platja com aquesta i en un dia com avui, no s’hi cabria. També hi hauria una muralla d’edificis arran de sorra o alguna ciutat de vacances. Però a Omaha Beach no s’hi veu cap bloc de pisos; només alguns xalets entre el passeig que va paral•lel a la platja i els penya-segats del fons.\nBusquem un lloc per dinar i ens instal•lem a la terrassa d’un hotelet que hi ha sobre un petit turó, a l’extrem oest de la platja. Demanem musclos i vi blanc. I mentre esperem el menjar, ens arrepapem a les cadires de plàstic, gaudint del sol a la pell i de la brisa marina a la cara. Som els únics que ho fem. A la resta de taules, la gent s’amaga com pot sota els para-sols. Acostumats a la solellada mediterrània, trobem que el sol normand fa pessigolles. A més, ja n’estem fins al capdamunt de núvols i de fresqueta! S’hi està molt bé i molt tranquil a Omaha Beach aquest migdia radiant d’agost. Costa de creure que estiguem a l’escenari d’una de les batalles més famoses i decisives de la història: el desembarcament de Normandia. Però encara costa més d’assimilar que aquí mateix on som, un dia de juny de fa 65 anys, hi van morir 3.000 homes del bàndol aliat i 1.200 del bàndol alemany. D’aquí li ve a aquesta platja magnífica el sobrenom d’“Omaha la sagnant”.\nA diferència d’altres llocs d’aquesta costa, a Omaha Beach gairebé no hi ha restes de la guerra; només algun búnker i el fragment de passarel•la d’un moll avui inexistent. Abans de dinar hem estat a Pointe du Hoc, un petit cap entre les platges d’Omaha i Utah, on va tenir lloc una de les lluites més acarnissades del Dia D. Allà hi van desembarcar 225 rangers nord-americans amb la missió de neutralitzar una temible bateria alemanya, amb un radi d’abast de prop de 20 quilòmetres, instal•lada a dalt del penya-segat. Per arribar-hi van haver d’escalar una paret de roca de 30 metres d’alçada sota el foc enemic. Però quan van ser a dalt van descobrir que els canons no hi eren, perquè els alemanys se’ls havien endut terra endins. Finalment els rangers van aconseguir el seu objectiu, però només en van sobreviure 90.\nPassegem per Pointe du Hoc, entremig de cràters enormes i de búnkers esberlats pel bombardeig aliat previ al desembarcament. Manyocs de ferros retorçats broten entre les esquerdes dels blocs de ciment armat com si fossin esbarzers. Mentre pujo i baixo pels sots oberts pels obusos i trec el cap per la porta rovellada d’algun niu de metralladores abandonat, penso que aquell dia de juny de fa 65 anys això deuria ser una carnisseria: l’infern a la terra. M’acosto al penya-segat per on van pujar els rangers des de la platja. Fa un dia esplèndid i el mar està en calma. La vista des d’aquí dalt és impressionant, però em noto el cos estranyi i no acabo de gaudir plenament del paisatge. Em sento aclaparat pel pòsit de mort i destrucció que impregna aquest lloc. O potser és el filferro de punxes que corona la vora de l’espadat: és depriment veure el mar des de darrera d’un filat.\nA Arromanches també hi queden restes de la guerra. Aquesta és la platja que tenim més a prop de la casa on vivim aquests dies a Normandia, a una vintena de quilòmetres. Aquí els anglesos hi van construir un immens port artificial per a l’abastiment de les tropes desembarcades el Dia D, durant la gran ofensiva que vindria després. Dins l’aigua encara queden elements d’aquest port, que la marea baixa deixa completament al descobert i a l’abast de la gent. Em pregunto per què no els han tret; com és que no han deixat una platja neta de ferralla, com la d’Omaha. Després, passejant per Arromanches ho entenc. Actualment, aquest antic poblet de pescadors viu del turisme i, sens dubte, tot el que envolta el Dia D és un atractiu turístic molt poderós. Arran de platja hi ha un museu ple de visitants, i en alguns indrets del poble s’hi exposen diverses peces d’artilleria i vehicles militars, com ara jeeps i carros de combat. També hi ha nombroses botiges de souvenirs que venen samarretes, llibres i tota mena de gadgets relacionats amb els exercits combatents. La sensació d’estar en un parc temàtic sobre la II Guerra Mundial plana sobre Arromanches i altres llocs de Normandia on hi ha 33 museus dedicats al conflicte bèl•lic. Només la presència de sengles memorials en honor de les víctimes, que ens recorden que allò va passar de veritat, apaivaguen aquesta sensació de parc d’atraccions per a turistes. I entre tots els memorials destaca especialment el Memorial de Caen, un museu modern i molt ben muntat que, a més de mostrar-nos els horrors de la guerra, vol ser també un cant a la pau. Crec que val la pena visitar-lo.\nA la platja d’Arromanches m’entretinc observant la gent que pren el sol arrecerada contra el mur del passeig. Hi ha gent de procedències molt diverses. Famílies nombroses, que solen ser d’ètnies orientals, i no tan nombroses, que fan pinta d’occidentals. Hi ha gent vestida de cap a peus, en banyador i també en roba interior. I nens, molts nens, que xipollegen en la sorra mullada. De tant en tant, algun grup s’acosta a un bocí de moll rovellat i es fa fotos. I llavors aprofito jo també per fotografiar-los. Tot i que aquí la presència de la guerra també és evident, no sento el desassossec de Pointe de Hoc. Potser pel fet de trepitjar la sorra de la platja i de tenir el mar tant a la vora, sense cap filat pel mig. O potser pel fet de veure gent de procedència tan diversa convivint tranquil•lament en un lloc on temps enrere es mataven.\nEls altres grans pols d’atracció turística de Normandia vinculats al desembarcament són els cementiris militars. N’hi ha 27 repartits per diversos punts del territori: 2 nord-americans, 16 britànics, 2 canadencs, 1 polonès, 1 francès i 5 alemanys. En total hi ha enterrats 96.652 soldats dels dos bàndols. Les víctimes civils són les grans oblidades de la batalla de Normandia, que va fer 20.000 morts entre la població. Només a Caen hi van morir entre 2.000 i 3.000 persones a causa del brutal bombardeig aliat que va destruir el 80 % de la ciutat. Paradoxalment va causar més víctimes l’exèrcit salvador que l’invasor. Caldrà llegir el llibre que ha publicat fa poc l’historiador Antony Beevor, “El Día D. La batalla de Normandía”, per intentar esbrinar si tanta destrucció no s’hagués pogut evitar.\nAcabem la visita a les platges del Dia D al cementiri nord-americà de Colleville-sur-Mer que acull 9.386 tombes. Un mar de creus i estrelles de David de marbre blanc, plantades en un immensa catifa de gespa a la vora del mar. Un jardí impecable on no hi ha un sol bri d’herba fora de lloc. Un bocinet dels Estats Units en territori francès. Malgrat la impressió que fa passejar envoltat de tombes, s’hi respira molta pau aquí. El silenci per respecte al lloc és obligat i, en general, els visitants ens comportem. Caminem entre les tombes llegint els noms dels soldats que hi ha enterrats. Moltes són anònimes però en la majoria se sap qui hi reposa. Al peu d’algunes creus hi ha rams de flors, generalment petits i senzills. Fem fotos, amb una certa recança, de les fileres de creus, marcialment arrenglerades, com un exèrcit d’estàtues de marbre, i també dels vistosos massissos de flors que hi ha per tot arreu. Finalment, cansats de caminar, ens asseiem en un banc, a l’ombra d’un pi, i assaborim la brisa que ens arriba del mar, que és allà mateix. Cau la tarda al cementiri marí de Colleville. És hora de tornar cap a casa i de deixar que els morts, definitivament, descansin en pau.\nCrec que visitar algun d’aquests cementiris i el Memorial de Caen és com una vacuna contra la guerra que s’hauria de prendre un cop a la vida, com a mínim. Una altra és visitar un camp de concentració nazi. Encara no he tingut ocasió de fer-ho, però el dia que ho faci no ho explicaré aquí, perquè no conec cap camp de concentració a la vora del mar. Bé, sí, n’hi ha un a Guantánamo, que cada dia ens recorda que encara estem molt lluny de la pau en aquest món. I, ara que hi penso, n’hi va haver un altre a Argelers, on el govern francès hi va recloure, en condicions infrahumanes, 100.000 refugiats espanyols que van passar la frontera després de la Guerra Civil. Hi vaig estar per Setmana Santa, però només vaig veure una platja immensa i neta de restes de guerres passades, com Omaha Beach. Només la sorra, el vent i la mar, testimonis muts de tantes grandeses i misèries humanes.\nEtiquetes: Argelers, Arromanches, Caen, Colleville-sur-Mer, Normandia, Omaha Beach, paisatges marítims, Pointe du Hoc\nPublicat per Joan Sol 25 comentaris\nEl Thorvald i la influència dels víkings\nEs diu Thorvald, com un dels fills d’Erik el Roig, pirata, comerciant i aventurer noruec del segle X, que va fundar el primer assentament víking a Grenlàndia. És l’única rèplica que hi ha al món d’un kirkebat, un vaixell víking que es conserva al museu d’Oslo. Va ser construït el 1997 per la drassana noruega Hardanger Fartoyvernsenter de Norheimsund. Fa 8’63 metres d’eslora i 2’14 de màniga. El buc està fet en tinglat, amb fustes de roure (quilla, pal i escàlems), pi (folre i bancs) i bedoll. L’aparell i les escotes són de cànem i crin de cavall. Els metalls són de bronze i està impermeabilitzat amb quitrà vegetal. Va aparellat amb una vela quadra de 15 metres quadrats i porta cinc parells de rems. Però el que més em va cridar l’atenció quan el vaig veure va ser l’àncora: era idèntica a una poutada gallega. Vist amb detall, el Thorvald té diversos elements comuns amb algunes embarcacions tradicionals de Galícia, de les quals, sens dubte, n’és un predecessor.\nEl Thorvald és a Bayeux, una bonica ciutat del nord-oest de França, que pertany al departament de Calvados, a la regió de la Baixa Normandia. Des de l’any 2007, el vaixell s’exposa al pati del museu de la Tapisserie de Bayeux, una obra única de l’art medieval, inscrita en el registre de la Memòria del Món de la UNESCO. El Tapís de Bayeux és una peça de tela de lli, de 70 metres de llarg per 50 centímetres d’ample, sobre la qual hi ha brodades 73 escenes que expliquen la història de la conquesta d’Anglaterra per Guillem el Conqueridor, duc de Normandia, l’any 1066. Ve a ser com una mena de pel·lícula del segle XI, que un cop l’any s’exhibia a la catedral de Bayeux per explicar al poble el desenllaç de la famosa batalla de Hastings, que va permetre als normands accedir al tron anglès. En aquesta gran “superproducció” medieval hi apareixen més de 600 personatges, 200 cavalls, una quarantena de naus i centenars d’altres animals i figures mitològiques. És una autèntica meravella! Una visita absolutament recomanable. Aquí en teniu una curiosa versió animada. Naturalment, l’original no es mou, tot i que l’audioguia que et donen a l’entrada et va explicant la “pel·lícula” escena per escena.\nSegurament entre aquests vaixells hi havia kirkebats com el Thorvald, una embarcació que a Noruega va estar en servei fins al segle XIX, i que s’utilitzava per ajudar les dones que anaven a l’església a travessar els fiords. De fet, el Thorvald no es va construir com a peça de museu, sinó per navegar. El 1998, un any després d’avarar-lo, l’aventurer francès Yannick Favro i la seva tripulació van voler demostrar que el Thorvald era capaç de navegar per l’oceà i de remuntar els rius, com els antics vaixells víkings. I per això van navegar des de Bergen (Noruèga) fins a Tours (França) durant un mes i sense assistència, seguint les rutes marítimes tradicionals dels víkings. Posteriorment, el vaixell va participar en diverses expedicions i reconstruccions històriques organitzades per l’empresa de Favro, Thorvald Aventure, que també té altres naus vikingues.\nEl Thorvald en algunes de ses seves sortides (Fotos: Thorvald Aventure).\nL’any 2007, la Tapisserie de Bayeux i el Museu Nacional de Dinamarca van muntar l’exposició “Seguint els rastres víkings”, que exhibia molts dels objectes que apareixen al famós tapís amb la intenció de mostrar la presència de l’herència vikinga a Normandia. Molts d’aquests objectes procedien de jaciments arqueològics escandinaus dels segles X i XI. Entre el material exposat també hi havia tres reproduccions de vaixells víkings, un dels quals era el Thorvald. Acabada la mostra, la ciutat el va comprar i des de llavors se’l pot veure a l’entrada de la Tapisserie.\nObservant el Thorvald em vaig adonar que té diversos elements en comú amb algunes embarcacions tradicionals gallegues, sobretot amb la dorna, que l’estiu passat a Muros vaig tenir ocasió de veure de prop. A banda de la poutada, la construcció en tinglat (tingladillo) a base de fustes amples, la forma de la proa amb el cap de la roda, les grans escalameres i, especialment, la secció en “Y” de la quilla, característic de la dorna arousana. Jesús Blanco, en la seva “Guía de las embarcaciones tradicionales gallegas”, diu que:\nPara encontrar una estructura similar en la construcción atlántica europea tendríamos que ir a los fiordos noruegos, donde la presentan varias embarcaciones tradicionales, cuya evolución se traza a partir de la época vikinga, así como también el bote de las islas Feroe, que eran a principios de los sesenta, cuando las visita Staffan Mörling, un reducto de la cultura escandinava. Los hallazgos arqueológicos referentes a la época vikinga muestran que sus naves también presentaban esta quilla particularmente pronunciada y una sentina similar.\nLa presència de flotes vikingues en aigües de Galícia des del segle XI fins al XII, està ben documentada, tant en fonts gallegues com escandinaves. Els objectius eren diversos: el saqueig de pobles i ciutats, intents d’invasió, la participació en les lluites entre senyors feudals gallecs o una simple escala en ruta a altres destins. Per tant, la influència d’aquestes naus s’hauria fet notar. El professor Mörling, en el seu famós estudi “Las embarcaciones tradicionales de Galicia” en parla força, d’aquesta influència, tant des del punt de vista històric com constructiu.\nLos elementos de la antigua construcción naval escandinava encontrados en la estructura de la dorna y del bote angulero són:\n- Forro entero de tingladillo\n- Montaje del forro previo al de las cuadernas (dorna)\n- Sección en “V” próxima a la quilla\n- Quilla de sección “T” (angulero)\n- Roda en forma de curva continuada desde la incorporación a la línea de la quilla hasta el caperol\n- Ensambladura oblícua vertical en las tablas del forro\n- Marcado refuerzo estructural proa-popa en la línea de flotación (dorna)\nMoltes d’aquestes característiques constructives es poden observar en el Thorvald, un vaixell rescatat dels temps en què els víkings corrien per Galícia, i un capítol molt interessant de la història marítima.\nFinalment us deixo el vídeo d’un senyor que es diu David Jones i que, segons ell, demostra la seva teoria que l'aparell dels vaixells normands que apareixen al Tapís de Bayeux és una representació fidel del tipus de vela utilitzat a l'època i del curiós sistema per augmentar o reduir la superfície vèlica en funció del vent.\nEtiquetes: dorna, Normandia, Staffan Mörling, Tapís de Bayeux, Thorvald, víkings\nDissabte, 10 d’octubre. A un quart de set del matí salpem de Premià de Mar a bord del Sant Isidre, per portar-lo fins al seu port base de Roses. La previsió meteorològica anuncia tramuntana de força 5 a 7 per a mitja tarda i volem arribar abans que ens enxampi. Si no, haurem de fer nit a Palamós i intentar-ho l’endemà. Tenim unes deu hores de navegació per davant. Fa una matinada molt agradable, amb una temperatura suau i sense gens d’humitat. Tampoc no fa ni gota de vent. Fem cara de son perquè el sopar es va allargar i hem dormit poc. Però veure sortir el sol des del mar sempre ve de gust i pensem que només per això ja haurà valgut la pena matinar.\nPerò el sol no acaba de sortir. Sembla que està molt a gust fent el ronso entre llençols de núvols i ens vol escatimar un ortus com déu mana. Tant se val, perquè hi sortim guanyant amb el canvi. Feia molt de temps que no veia un cel tan espectacular: capes de núvols de colors i textures diferents, perfectament estratificades; cortines de pluja a l’horitzó; vols d’ocells arran d’aigua; un núvol amb forma de dofí, com si l’animal, després de saltar del mar, s’hagués quedat penjat a l’aire, deixant una estela d’aigua al darrera... I, de sobte... dofins! Primer una parella, que avança lentament. Després tota una mola, que veiem aquí i allà, acompanyant algunes barques de gent que pesca. De seguida els tenim fent salts a proa i tal com arriben se’n van. No n’havia vist mai en aigües del Maresme i tant a prop de terra. Però el que no havia vist mai enlloc són dofins a l’aigua i al cel! Ni tampoc un ull immens, com el que ens observa per estribord, i que potser pertany a algun déu que ens vigila des dels núvols. Al golf de Roses el sol juga a fet a amagar entre els núvols. I tot just entrar a port notem les primeres bufades de la tramuntana.\nDilluns, 12 d’octubre. Acabo d’escriure aquestes línies des de la platja de Premià, gaudint, segurament, d’un dels últims banys de la temporada. Ahir va fer un dia esplèndid i avui està un pèl enteranyinat; però el sol, temperat per una lleugera brisa de xaloc, escalfa i acaricia la pell sense picar. A l’horitzó es veuen força velers amb tot el velam desplegat, gaudint d’un magnífic dia de navegació. Entre les veles hi veig una llatina, que no identifico. Sembla el Ciutadella, un bot menorquí amb base al Masnou, però no n’estic segur. Me’l miro amb enveja i enyoro més que mai el Corb Marí, que encara és a Cadaqués, retingut per problemes logístics de transport. Em consolo pensant que tinc tota la tardor per navegar. I tot l’hivern. Només espero que no sigui un hivern tant dolent com el passat. Vendria l’ànima al diable per poder gaudir durant tot l’any del temps que ha fet aquest cap de setmana a Premià de Mar!\nEtiquetes: mar, núvols, paisatges marítims\nEls quinze dies passats a Normandia aquest estiu van donar força de si. A diferència de Bretanya, la costa normanda no és tan accidentada, sinó molt més rectilínia. Consta de platges obertes, de sorra fina i molt extenses, com les del famós “Dia D”, i de penya-segats impressionants, que s’alcen verticals sobre platges de còdols. La ciutat de Fécamp, a 40 quilòmetres al nord de Le Havre, forma part d’aquest paisatge escarpat que caracteritza el litoral del País de Caux (Alta Normandia). A Fécamp hi ha els penya-segats més alts de Normandia, que arriben als 126 metres d’alçada.\nFécamp i la bocana del port en primer terme.\nVal molt la pena visitar Fécamp i els pobles veïns d’Yport i d’Étretat per contemplar de prop aquests monuments de la natura, que van servir de model a molts artistes, entre ells el pintor Claude Monet. I si us agrada l’art, arribeu-vos fins a Giverny i visiteu la casa de Monet i el jardí d’aigua, que ell mateix va fer construir, i on va pintar els famosos nenúfars. És un autèntic plaer per als sentits!\nA banda dels paisatges que l’envolten, Fécamp destaca també pel seu passat mariner: va ser un dels ports bacallaners més importants de França. Des del descobriment dels bancs de Terranova, a finals del segle XV, i fins als anys 50 del segle passat, milers de vaixells i d’homes van salpar del port de Fécamp per anar a guanyar-se la vida pescant bacallà a l’altra banda de l’Atlàntic: eren els anomenats terre-neuvas. Un món fascinant al qual hi vaig entrar a través del “Musée des terre-neuvas et de la pêche” de Fécamp, situat davant mateix de la platja, molt a prop de la bocana del port.\n"Musée des terre-neuvas et de la pêche".\nEl port de Fécamp és molt antic. L’any 1185 els monjos de l’abadia local tenien els drets exclusius sobre el tràfic portuari per un regal d’Enric II d’Anglaterra. I van construir una salina per la conservació de l’arengada. El gran port es va acabar el 1750. Però el moment àlgid va arribar al segle XIX, quan un munt de velers bacallaners de tres pals i de dundees dedicats a la pesca de l’arengada omplien el port. És impossible resumir en poques línies el volum que va arribar a tenir la pesca del bacallà a França. N’apunto unes poques dades. Des de Boulogne-sur-mer, al Pas de Calais, fins a Marsella, al Mediterrani, uns noranta ports dels litoral francès van estat directament implicats en la pesca del bacallà a Terranova. Durant el segle XVIII, 12.000 vaixells i 450.000 homes es van dedicar a aquesta pesca a França. Només a Fécamp, l’any 1903 es van armar 73 vaixells bacallaners, amb una mitjana de 35 homes per tripulació. El Léopoldine, l’últim bergantí-goleta bacallaner va fer la darrera campanya el 1931. Després els velers serien arraconats pels chalutiers a vapor. L’any 1904 va aparèixer el primer chalutier francès als bancs de Terranova. Però això no només va canviar el sistema de propulsió dels vaixells, sinó també el sistema de pesca: es va passar de la pesca a mà, mitjançant palangres, des d’uns petits bots, els doris, que el vaixell repartia cada dia sobre el banc, a la pesca d’arrossegament amb xarxa, que la feia molt més rendible.\nEl port de Fécamp (Foto: Association Fécamp Terre-Neuve)\nTota aquesta història està perfectament recollida al “Musée des terre-neuvas et de la pêche” de Fécamp, petit però ben muntat i força amè. El museu s’estructura en vuit seccions, que comencen per la influència dels víkings, els precursors. Després venen dues seccions dedicades a la pesca bacallanera i a la construcció naval. És interessant veure les eines que es feien servir a bord per obrir i netejar el bacallà acabat de pescar, que era una feina llarga i feixuga que havien de fer els pescadors al cap d’una jornada de pesca perillosa i esgotadora. També hi ha una extensa secció dedicada a la pesca de l’arengada i al seu procés de conserva. I a continuació hi ha una secció dedicada a la pesca del bacallà a bord dels chalutiers moderns, on es pot visionar un documental de l’època –parlem dels anys 50- que mostra amb detall la feina que es feia a bord d’aquests vaixells.\nL'oceanògrafa i fotògrafa francesa Anita Conti\nI estirant d’aquest fil descobreixo la figura i l’obra d’Anita Conti, oceanògrafa francesa que va ser l’única dona que va acompanyar els llegendaris terre-neuvas, en les seves campanyes de pesca. L’any 1952, Anita Conti va passar sis mesos a bord del Bois-Rosé, un chalutier de Fecámp, i va conviure amb els 60 homes de la tripulació. El resultat d’aquesta experiència va quedar plasmat en un extens reportatge fotogràfic, d’una qualitat extraordinària, sobre la pesca del bacallà i la vida dels pescadors a Terranova, publicat en el llibre “Anita Conti. Les terreneuvas”. La “Dama del Mar” va passar molts anys de la seva vida a bord de vaixells. Va deixar 40.000 fotografies i una desena de pel·lícules, molt apreciades tant pel seu valor documental com pels seus valors artístics.\nFeines a bord del chalutier Bois-Rosé (Foto: Anita Conti)\nVaig entrar en aquest món de la pesca del bacallà a través de l’Alan Villiers, mariner i fotògraf, i del seu llibre “La campaña de la goleta Argus”, vaixell de la “flota blanca” portuguesa, al qual li vaig dedicar una entrada. I ara, amb la informació recollida al museu de Fécamp i el descobriment de l’obra d’Anita Conti amplio el meu camp de coneixement sobre aquest àmbit concret de la pesca del bacallà, que trobo apassionant, que té tots els ingredients de les grans epopeies humanes vinculades al mar. Tinc informació –parcial- de la participació espanyola en aquesta pesca, a través del llibre “Hombres de Terranova. La pesca del bacalao. 1926-2004”. I ara em caldria completar la part anglosaxona i, sobretot, nord americana; vaja, tota la història real que hi ha darrere de la novel·la de Kipling “Capitans intrèpids”.\nDori com els que es feien servir en els vaixells bacallaners.\nLa visita a Fécamp va resultar, doncs, molt profitosa. Però la cosa no s’acaba aquí. Quan vam arribar a la ciutat i vam aparcar prop del port, el primer que vaig veure va ser un tancat o hi restauraven una embarcació tradicional, semblant a un dundee de pesca. I al costat hi vaig veure un bot que em va cridar l’atenció: era un dori de la pesca del bacallà! Què hi feia a Fécamp? Després de visitar el museu ho vaig saber. I també vaig entendre com és que hi ha tants doris a la platja d’Yport i d’Étretat, i que encara els facin servir per pescar. Són una herència del passat bacallaner d’aquests ports. Allà és una embarcació tradicional i hi ha associacions que els recuperen i també se’n construeixen de nous com a embarcació d’esbarjo. El museu de Fécamp els hi va dedicar una exposició que comprenia des dels seus orígens americans fins al moviment associatiu que hi ha actualment al seu voltant.\nDoris a la platja d'Yport\nSi voleu aprofundir en la història dels terre-neuvas i la pesca del bacallà, aquí teniu uns quants enllaços farcits d’informació interessant:\n- Association Fécamp Terre-Neuve. Entreu-hi a fons, perquè val molt la pena.\n- La pesca bacallanera francesa al segle XVIII\n- The history of the Northern cod fishery\n- Association des Terre-neuvas\nLa platja i els penya-segats d'Étretat\nVull acabar amb quatre dades sobre Étretat. La gent de diners de París es va enamorar d’aquest poblet de pescadors, conegut pels seus penya-segats blancs, i a finals del segle XIX el va convertir en una de les localitats balneàries de més renom de Normandia. Va rivalitzar amb Honfleur i Dauville a l’hora d’atraure la visita tant de famílies nobles i riques, com de nombrosos artistes. A l’extrem sud de la platja hi ha el penya-segat d’Aval, de 85 metres d’alçada, amb un arc de pedra anomenat Porta d’Aval, a través del qual es pot veure l’agulla d’Étretat, un obelisc de 70 metres que emergeix de dins del mar. Llàstima que la tarda que hi vaig ser el temps no acompanyava. És evident que hi hauré de tornar.\nProperes entrades dedicades a Normandia i la costa normanda (no necessàriament per aquest ordre):\n- El vaixell víking de Bayeux\n- Omaha Beach i les platges del “Dia D”\n- Honfleur i Deauville\n- Passeig amb vaixell pel port de Caen\nEtiquetes: Alan Villiers, Anita Conti, Étretat, Fécamp, Musée des terre-neuvas, pesca del bacallà, Yport


Nou Taller de Clown a Granollers | ActivaMent Catalunya Associació\nNou Taller de Clown a Granollers\nSi vols accedir als enllaços, fes clic sobre la imatge i després sobre l’adreça web corresponent\nDescobreix el teu clown interior connectant amb els propis sentiments i emocions\nAl llarg dels anys els pallassos s’han especialitzat en l’art de la imprudència tot desfiant l’autoritat i les normes; mostrant, en definitiva, la realitat a través de l’humor i la fantasia.\nEl taller ajudarà als participants a buscar els personatges divertits que els convenen per llavors posar-los en situació i veure com reaccionen.\nPunts a treballar\n* La integració de la noció del plaer, de joc, de facilitat.\n* La consciència del cos, de les emocions primàries, les seves relacions i els ritmes que impliquen.\n* El treball de les siluetes, del to de cada cos i les seves maneres de caminar.\n* El treball en “el moment” per arribar al “jo” instintiu.\n* Treball de l’expressió: basar el joc en l’escolta d’un mateix i no en la composició, portar l’expressió cap a la part lúdica, trobant el recull pel joc i avançant cap a l’excés.\nEl taller s’obre a qualsevol persona. No es demana experiència prèvia. Activitat gratuïta.\nCalendari: del 3 de març fins el 7 d’abril, tots els divendres, de 17 a 19 h.\nSi vols participar pots apuntar-te al centre cívic o inscriure’t directament a: http://www.granollers.cat/centrescivics_inscripcions\nO pots trucar al 617 88 75 50 o escriure a granollers@activament.org


Testimonis Les Veus de Riella\nEl proper diumenge 11 de novembre es presentarà al Teatre Casal Agramuntí laudiovisual Les Veus de Riella. Un projecte sorgit amb la finalitat de documentar el testimoni de les persones dAgramunt que van participar o van ser testimonis de la Guerra Civil. La idea inicial neix a partir de la col·laboració que el Cine Club Riella va fer amb lAjuntament dAgramunt arrel de la inauguració del refugi antiaeri de lEsglésia de Santa Maria lany 2009. És a partir daquest moment que Josep Camats, membre del Cine Club, es posa en contacte amb dos agramuntins més, lAmanda Cardona i el Josep Bertran, per crear el col·lectiu Fem Memòria. Un grup de treball que va iniciar una tasca de localització daquells agramuntins que van participar i patir la guerra a Agramunt i els van entrevistar.\nLobjectiu inicial del col·lectiu Fem Memòria era deixar un testimoni audiovisual a partir de les vivències personals de les persones entrevistades, un total de 26 homes i dones que han donat el seu testimoni. Ara, 9 anys més tard i gràcies a lAjuntament dAgramunt i el Memorial Democràtic ha estat possible editar tot aquest material audiovisual en un DVD, coincidint amb el 80è aniversari dels primers bombardejos que va patir a Agramunt. Concretament, el que havia de ser un conjunt dentrevistes sha convertit en un documental duna durada de poc més de cinquanta minuts. El documental, editat a partir de les entrevistes i imatges de lAgramunt de lèpoca, segueix el fil cronològic que comença amb ladveniment de la República i acaba amb els anys de postguerra i repressió.\nSegons el col·lectiu Fem Memòria: la finalitat del projecte era deixar constància de la petjada vital que va deixar la Guerra entre els nostres convilatans. Un resultat final del qual són conscients que no és un estudi exhaustiu sinó la visió personal dels darrers protagonistes daquests fets històrics que van produir-se fa més de vuitanta anys.\nPer la seva part des de l'Ajuntament d'Agramunt s'agraeix al col·lectiu Fem Memòria el seu ferm compromís amb la recuperació de la memòria històrica del municipi i a tots els testimonis que hi han participat. Les més de 30 hores dentrevistes han quedat depositades a larxiu municipal i podran ser utilitzades en futures investigacions.\nLa presentació tindrà lloc al Teatre Casal Agramuntí a les 12.30h i comptarà amb la presència de lalcalde dAgramunt, Bernat Solé; la directora general de Memòria Democràtica, Carme García; els membres del col·lectiu Fem Memòria, Josep Camats, Amanda Cardona i Josep Bertran, i els testimonis o familiars de les persones entrevistades al documental.


• L'acord expressa la voluntat d'alinear la cartera amb els objectius dels Acords de París, demostrar un impacte positiu i marcar objectius.\n• CaixaBank també s'ha sumat al Compromís pel Clima de la banca espanyola\nCaixaBank s'ha sumat al Compromís Col·lectiu per a l'Acció Climàtica de Nacions Unides, una declaració que es crea en el marc dels Principis de Banca Responsable perquè el sector financer mobilitzi els seus productes, serveis i relacions per a facilitar la transició econòmica cap a un model sostenible. El compromís pretén alinear les carteres d'entitats financeres de tot el món per a finançar una economia baixa en carboni, amb l'objectiu que l'escalfament global es mantingui per sota dels dos graus centígrads.\nEl conseller delegat de CaixaBank, Gonzalo Gortázar, ha assenyalat que “és essencial accelerar la transició cap a una economia baixa en carboni, promovent el desenvolupament sostenible i socialment inclusiu. El suport al Compromís Col·lectiu amb l'Acció Climàtica és un pas en aquesta direcció i està completament alineat amb el nostre model de banca socialment responsable, la nostra estratègia ambiental i els nostres valors corporatius de qualitat, confiança i compromís social”.\nEn total, 35 bancs de tot el món s'han unit al compromís Col·lectiu per a l'Acció Climàtica de Nacions Unides. CaixaBank, a més, ha subscrit el Compromís pel Clima que CECA i la AEB han promogut per a la banca espanyola.\nAmb la signatura d'aquest acord, el conjunt d'entitats financeres signants es compromet a centrar els seus esforços en aquells sectors més intensius en carboni i vulnerables al clima dins de les seves carteres, que són clau per a la transició climàtica. A més, involucraran als seus clients en la seva pròpia transició energètica per a contribuir de forma més eficaç als canvis necessaris en l'economia real per a aconseguir una economia baixa en carboni.\nLes entitats també s'han proposat publicar objectius específics del sector, basats en escenaris per a l'alineació de la cartera amb els objectius de l'Acord de París. Dins del primer any posterior a la signatura, publicaran i implementaran les mesures que prendran elles mateixes i juntament amb els seus clients per a donar suport i accelerar el canvi cap a tecnologies, models i societats més sostenibles.\nL'acord recull el compromís de les entitats financeres de treballar juntes en el desenvolupament de metodologies per a mesurar l'impacte climàtic i alinear-lo amb els objectius globals i locals. Per a assegurar la rendició de comptes individual i col·lectiva de cada banc, es comprometen a informar sobre els seus progressos en la implementació d'aquest compromís.\nEls Principis de Banca Responsable de Nacions Unides\nEl mes de setembre passat, en un acte celebrat en la seu de Nacions Unides a Nova York, CaixaBank va ratificar els Principis de Banca Responsable de l'ONU, que tenen com a objectiu enfocar l'actuació del sector financer cap a la consecució dels Objectius de Desenvolupament Sostenible de Nacions Unides i els Acords de París contra el canvi climàtic.\nEls Principis de Banca Responsable desenvolupen el rol de les entitats financeres per a ajudar a accelerar la transició cap a una economia i una manera de vida més sostenibles, gràcies a la seva funció clau com a proveïdors de finançament a escala mundial. A més, proporcionen el marc per al sistema bancari sostenible del futur i ajuden el sector a plasmar la seva contribució positiva a la societat.


Barcelona en comú, té quelcom en comú? La República\nBarcelona en comú, té quelcom en comú?\nBarcelona en Comú, un bunyol parit i format per una coalició ben estranya de diversos partits (l'antic Guanyem Barcelona, ICV, EUiA, Podemos i Procés Constituent) no sé pas que tenen […]\nJaume Meneses 29/05/2015\nBarcelona en Comú, un bunyol parit i format per una coalició ben estranya de diversos partits (l'antic Guanyem Barcelona, ICV, EUiA, Podemos i Procés Constituent) no sé pas que tenen en comú. L'única cosa segura que tenen en comú és la rancúnia a tot el que faci olor de Convergència i l'odi en particular cap a la persona del nostre President. Faig memòria en aquest moment d'unes paraules pronunciades fa uns anys, per l'alcalde de Sabadell Sr. Antoni Farrés, militant del PSUC que dirigí l'ajuntament d'aquesta ciutat des del 1979 al 1999 i que va dir referint-se al llavors president Pujol: “no estic d'acord amb moltes coses del president de Catalunya, però és el meu president i he de respectar-lo”. El mateix però al revés de què diuen algun dels components (Colau, Herrera, Ubasart, Galdon, Forcades, etc.) que cada vegada que es refereixen al nostre president i senten la paraula convergència se'ls regira la bilis i no poden reprimir la seva malvolença. Tot el contrari de què digué Antoni Farrás.\nUna de les definicions de la paraula “comú” al diccionari Alcover-Moll diu: “fer causa comuna amb algú; adherir-se a la causa que ell defensa”. Si no és per la rancúnia i l'odi que tots aquests components demostren, no veig cap altra afinitat entre ells que sigui comuna. És veritat que al mateix diccionari en parlar de la paraula “comú”, parla del “sentit comú” que és la facultat atribuïda a la generalitat de la gent, de discernir raonablement les coses. Fa pensar, que tota aquesta colla de gent que formen aquest nyap de Barcelona en Comú, només s'han ajuntat per a manar durant un temps (quatre anys… potser?) sense fer cap discerniment raonable, entre el que els uneix i els separa.\nPer una part, tenim Iniciativa-Verds que són els que han buscat amb aferrissada constància -davant la seva possible desaparició- enganxar-se a Barcelona Comú, ja que uns dirigents ineptes com el setciències Herrera i la bleda Camats, després de destruir la ideologia de l'antic PSUC i anar desfent l'invent erroni d'Iniciativa-Verds, no han tingut altre remei que apuntar-se al cavall guanyador.\nI ara el setciències i la bleda que s'han apuntat a Barcelona en Comú, on el tema de la independència ho tenen tancat al calaix amb pany i forrellat, s'enfaden com nens petits per què TV3 no els ha convidat al debat celebrat aquest dijous, on van ser convidats només els partits i associacions sobiranistes. En què quedem? Uns altres que no saben que volen i practiquen “la puta i la ramoneta”. Si s'han apartat del procés sobiranista des de fa temps, perquè s'emprenyen?\nCompte!, que amb el temps no surti la nova alcaldessa disfressada d'heroïna -com va fer uns anys en un míting que Iniciativa estava fent al carrer- i els foragiti d'aquest esguerro anomenat Barcelona en Comú.\nD'altra part, hi ha la Teresa Forcades demostrant que pensar i meditar massa hores del dia tancada en un convent produeix reaccions estranyes, com ajuntar-se amb gent gens independentista i que proclamen uns vicis que no estan ben acceptats a la religió a la qual pertany la monja benedictina, com l'odi i la rancúnia. Fa poques setmanes va confessar a Catalunya Ràdio, que es va fer monja quan a catorze anys va llegir els evangelis; no devia llegir-los massa bé, ja que està disposada a demanar un o dos anys d'exclaustració del convent, per encapçalar una llista unitària i guanyar les eleccions del 27-S i així convertir-se en presidenta de Catalunya. Cordons! Sí que va forta la monja!\nI si guanyés, només seria presidenta dos anys? Els altres dos anys de mandat, en tornar al convent a qui deixaria al seu lloc? Potser a la seva amiga Colau? O deixaria de ser monja, penjaria els hàbits i es dedicaria a la política?\nUna de dues: els evangelis llegits en edat jove ho féu al revés o bé tancar-se en un convent i passar el dia resant, pensant i meditant no pot ser massa bo, per què després passa que a dins el convent pensa declarar el seu independentisme i a fora s'ajunta amb gent que no vol saber res de la sobirania de Catalunya i que no sent cap mena de respecte envers a les altres persones.\nEl que he dit més amunt, el fet de pensar molt, tancada en un convent deu girar el cervell i després fa dir collonades que fan riure. Preguntaria a la Forcades, si el que va llegir a catorze anys eren els evangelis o una novel·la de ciència-ficció. No crec que el pensament de la Forcades i l'Oliveras tingui res en “comú” amb el pensament dels altres integrants de Barcelona en Comú.\nEUiA també té membres que propaguen l'odi i la rancúnia. Els últims dies hem sabut que el partit ha hagut de separar de la seva direcció, Marina Pibernat, fins fa poc número 1 d'EUiA a Girona i número 4 de la candidatura d'ICV d'aquesta ciutat. El motiu: la publicació constant de piulades al twitter, plenes d'odi i insults cap a Catalunya i el seu procés independentista. Suposo que havia rebut lliçons del cap del seu partit, Joan Herrera.\nI què ens ofereix Podemos? Paraules i més paraules que ja hem escoltat diverses vegades des de fa anys, pronunciades per polítics del PP i del PSOE. Els seus components només van de cara a “la pela”, com tothom. Trobem el Monedero i els mils d'euros amagats a hisenda que al final va tenir de declarar; la Galdon amb els seus bons milers d'euros al banc, però fent-se la pobra i anant de “progre”; el Bertomeu -fill de “papà” multimilionari-, etc.. Tots ells demagogs no declarats amb “el coeta” al capdavant, fent veure ser d'esquerres, però en la seva vida privada actuant com les dretes més conservadores i capitalistes.\nEl “sentit comú” de què parlava en començar l'article se'n va en orris amb el viure d'aquesta gent, per molt que prediquin el que no fan i no són.\nI per acabar, la demagoga, mentidera i presumptuosa, Ada Colau, guanyadora de les eleccions a l'ajuntament de Barcelona.\nDEMAGOGA, ja que de les primeres mesures que pensa prendre serà estudiar la subvenció assignada a la F-1, per si cal suprimir-la, ja que hi ha altres prioritats. Si ella vol practicar la demagògia, jo també vull fer-ho, ja que suposo que els 3,8 milions d'euros que ha rebut en set anys l'Observatori DESC de l'Ajuntament, per a no fer quasi res important, també estudiarà la seva supressió i aquests milions podran servir per a les beques-menjador. O no? Aquesta subvenció no es toca?\nMENTIDERA, perquè al seu dia en preguntar-li -quan es dedicava als desnonaments- si la seva associació es convertiria en partit polític per dedicar-se a la política i presentar-se a les eleccions, assegurà que de cap de les maneres es dedicaria a fer de política. Aquesta dona, a 14 anys també devia llegir alguna mena de llibre (no pas els evangelis), sinó un llibre de com desenvolupar la mentida dirigida a la gent senzilla, però sense que ho notin, no fos cas que a l'hora de presentar-se a unes eleccions no la votessin.\nPRESUMPTUOSA, ja que està emprenyada perquè el president Mas encara no ha fet arribar la seva felicitació per haver guanyat l'alcaldia de Barcelona.\nPerò tia, de què vas?, la nova alcaldessa per no saber res, arriba al punt àlgid de la seva presumpció, doncs no sap que les felicitacions i reconeixements, es reben de la persona que vulgui fer-ho, però mai es demanen ni supliquen. A més es donen a la persona a la qual estàs agraït per alguna cosa o que aconseguit un èxit, no a la que t'insulta i et tracta de mafiós. Altrament és pura comèdia.\nCom també presumir d'haver guanyat demanant respecte pels 176.594 barcelonins que van votar Barcelona en Comú, és una estupidesa, ja que vol convertir una victòria pírrica en un gran triomf. En una ciutat com Barcelona d'1.600.000 habitants, on van votar un total de 694.200 i només 176.594 van votar a Barcelona en Comú, no sé de què presumeix. I els altres 517.606 restants, que no van votar Barcelona en Comú, no mereixen respecte?\nVés tu!, hem passat d'un ajuntament dirigit per “tot un senyor”, dialogant amb tots els partits, a un altre ajuntament que dirigirà una persona altiva, demagoga i presumptuosa que només té “en comú” amb els altres companys de viatge, el ressentiment i odi cap a Convergència i al president Mas, doncs ha dit que pactaria amb tots menys amb Convergència.\nLa mateixa política i les mateixes paraules que fa servir Podemos. Al cap i a la fi no ens ha d'estranyar, perquè Barcelona en Comú no deixa de ser una sucursal del partit del predicador de la tele Pablo Iglesias.


Obrim el 25 de novembre! – Mercat Vell Sant Cugat\nObrim el 25 de novembre!\nPosted by mercatvell on 19 November, 2015 with 0 Comment\nEs tracta del primer mercat municipal de Catalunya on totes les parades (a excepció de la fruiteria i la de llegums) venen producte i fan degustació, un model que, en menor mesura, es va imposant a altres mercats com La Boqueria o El Ninot.\nDimecres, una desena d’operadors aixecaran la persiana aquest proper dimecres per oferir productes d’alta qualitat per comprar i per tastar: les carns més selectes, embotits ibèrics i els millors formatges, vins i caves de les D.O. més prestigioses, peix fresc i marisc, pa i pastissos artesanals, fruita i verdura de primera qualitat, cuina peruana, japonesa, italiana, salsitxes gourmet i llegums i plats casolans. Tot gràcies a la feina dels operadors que hi podrem trobar: Boket (carnisseria i xarcuteria), Bonaparte, Ceviche 103, Don Belucci, Frankfurt Sant Cugat, Fruiteria Hom, La Peixateria, Mª Àngels Llegums i Celler Vinbinguts.\nTot, en un espai modern on cada establiment té el seu mostrador de venda i la seva barra per a degustació. Al voltant de les parades i a la terrassa de la plaça Sant Pere també hi ha un espai comú amb taules i cadires per esmorzar, fer el vermut, dinar, berenar, sopar o simplement prendre alguna cosa al bell mig de Sant Cugat. El mercat obrirà cada dia de 9 a 23h i els divendres i dissabtes allargarà fins les 24h.\nEn total, El Mercat Vell suma més de 1.200 m2 d’espai gastronòmic, un nou model que ja triomfa a ciutats com Madrid (Mercado de San Miguel, San Antón) o Córdoba (Victoria). Una proposta lúdico-gastronòmica que complementa l’àmplia oferta comercial del casc antic de Sant Cugat, autèntic pol d’atracció per als veïns del Vallès Occidental i l’Oriental i a només 15 minuts de Barcelona.\nA partir de dimecres 25 de novembre, us hi esperem!


Freixanet Wellness desenvolupa per a Yurbban Hoteles un nou spa a la Ciutat Comtal.\nYurbban Trafalgar, el primer hotel de la cadena Yurbban Hotels, amb origen a Barcelona com a nou concepte d'allotjament modern i urbanita, ha estrenat recentment una zona d'spa instal·lada per Freixanet Wellness.\nL'hotel es va inaugurar el 2014. El seu interiorisme únic, amb la seva avançada tecnologia i les seves zones de socialització, permeten crear un ambient ideal per a transmetre als clients la vida de la ciutat i fer-los coneixedors de tots els seus racons, com si fossin un barcelonès autèntic.\nEntrant al detall de la instal·lació realitzada, a la zona Heat Experience, Freixanet Wellness ha equipat l'hotel amb sauna de disseny, revestida interiorment amb panells d'hemlock i exteriorment amb fusta d'avet, i equipada amb calefactor d'alt rendiment i altaveus especials; bany de vapor WELLPRO®, totalment adaptat a l'espai disponible; i conjunt de dutxes per a potenciar el constrast de temperatures entre sessions de sauna i vapor. A nivell estètic, tots els aspectes s'han estudiat minuciosament; per exemple, la perfileria de les cabines s'ha realitzat en un elegant lacat negre.\nD'altra banda, i referent a la zona d'aigües, una piscina lúdica majestuosa s'erigeix com un dels principals atractius de l'hotel. Disposa de diferents elements dinàmics, tals com una cascada, jets a diferents altures i, sobre tot, un reconfortant banc de massatge integrat a la pròpia estructura.\nPer tot això, es pot afirmar que Yurbban Trafalgar es, sens dubte, un dels spas urbans més destacats dels darrers anys.


Batalla de l'Estret de Dinamarca - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n— Batalla de l'Atlàntic —\nEl cuirassat Bismarck dispara el HMS Prince of Wales el 24 de maig de 1941.\ncuirassat HMS Prince of Wales\ncreuer de batalla HMS Hood\ncreuer pesat HMS Norfolk\ncreuer pesat HMS Suffolk\nCreuer Prinz Eugen\n1 creuer de batalla enfonsat\n1 cuirassat danyat\nLa Batalla de l'Estret de Dinamarca va ser una batalla naval durant la Segona Guerra Mundial entre naus de la Royal Navy britànica i la Kriegsmarine alemanya, que va tenir lloc el 24 de maig de 1941. el cuirassat HMS Prince of Wales i el creuer de batalla HMS Hood van lluitar contra el cuirassat alemany Bismarck i el creuer pesat Prinz Eugen, els quals intentaren arribar a les aigües de l'Atlàntic Nord per destruir la navegació mercant aliada.\nMenys de 10 minuts després que els britànics obrissin foc, un obús de 15 polzades del Bismarck penetrà les santabarbares de proa del Hood. Poc després el Hood explotà, enfonsant-se en només 3 minuts amb la pèrdua de tota la tripulació llevat de 3. El Prince of Wales continuà l'intercanvi de foc amb el Bismarck, però patia seriosos malfuncionaments al seu armament principal car el cuirassat no havia treballat a plena potència després d'haver estat completat a finals de març de 1941. Això, juntament amb els efectes de la batalla, causà que s'hagués de retirar del combat. El Bismarck, malmès però operatiu, declinà seguir la cacera del Prince of Wales i s'endinsà a l'Atlàntic juntament amb el Prinz Eugen.\n2 El pla surt malament\n3 Comença la batalla\n4 Enfonsament del Hood\n5 El Prince of Wales sol\n6 Trencant l'acció\n7 Després del combat\n8.2 Gran Bretanya\n9 Paral·lelismes amb Jutlàndia\n10 Notes a peu de pàgina\nRerefons[modifica | modifica el codi]\nLa situació de la batalla. Els moviments alemanys apareixen en vermell, els britànics en groc\nEl 18 de maig de 1941 el cuirassat Bismarck estava a punt per a la seva primera travessa contra la navegació alidada, l'"operació Rheinübung". Anava acompanyat el Prinz Eugen, un nou creuer pesat també a la seva primera missió. L'Admiral Günther Lütjens, comandant de la flota, intentava sortir a l'Atlàntic a través de l'estret de Dinamarca entre Groenlàndia i Islàndia i atacar el tràfic de combois aliats a l'Atlàntic nord. Atacs anteriors realitzats per les naus alemanyes, com el Scharnhorst i el Gneisenau havien ocasionat prou danys als britànics perquè fessin servir alguns dels seus cuirassats més vells (com els classe Revenge) per escortar combois. Tot i que vells i lents, aquests vaixells estaven armats amb canons de 15 polzades (380 mm), més poderosos que els canons dels creuers pesats i els cuirassats de butxaca alemanys. El Bismarck i el Prinz Eugen podrien, doncs, arriscar-se a atacar un comboi escortat per un d'aquests cuirassats: el Bismarck podria atacar i intentar destruir el cuirassar d'escorta, deixant al Prinz Eugen, més lleuger, que cacés i enfonsés els mercants.\nS'esperava que ambdós vaixells intentessin avançar cap a l'oest per l'estret entre Groenlàndia-Islàndia-Gran Bretanya (GIUK). Mentre que passava pel mar Bàltic davant la Suècia neutral va ser descobert pel creuer suec Gotland, així com per diversos avions patrullers. Els informes van ser interceptats per l'ambaixada britànica, permetent que els vaixells de la Royan Navy vigilessin la seva ruta probable. Els vaixells intentaren ajudar en la recerca, però no van aconseguir-ho car els vaixells alemanys sortiren a mar obert amb boira i pluges. El vespre del 23 de maig, malgrat l'avantatge del mal temps per amagar la seva presència, els alemanys van ser descoberts, navegant a 27 nusos (50 km/h), pels creuers pesats HMS Norfolk i HMS Suffolk. Aquests vaixells estaven patrullant l'estret de Dinamarca, comandats pel contraalmirall Frederic Wake-Walker. Amb l'ajut del radar recent instal·lat al Suffolk, els creuers seguiren la flota alemanya durant la nit, informant dels seus moviments.\nL'endemà al matí els vaixells alemanys van ser interceptats a l'estret per una flota britànica, formada pel cuirassat Prince of Wales, el creuer de batalla HMS Hood i sis destructors,[nb 1] comandats pel vicealmirall a bord del Hood. El Prince of Wales era un cuirasat classe King George V recent comissionat, amb la mateixa mida i poder que el Bismarck. No havia estat "estressat" apropiadament, i la tripulació era novella. Encara tenia problemes mecànics, especialment amb el seu armament principal, i va salpar amb treballadors de les drassanes encara treballant a bord. [nb 2] El Hood, després que fos comissionat el 1918, seguí com el major vaixell de guerra durant 20 anys. Durant el període d'entreguerres, més que cap altre vaixell representava el poder naval britànic a ulls dels britànics i del món. Però el seu blindatge era menys ampli que el d'un cuirassat i la seva coberta baixa cuirassada era massa lleugera per aguantar el foc de llarg abast. L'esclat de la II Guerra Mundial impedí que no pogués rebre les modernitzacions requerides, especialment per incrementar la coberta interior de 3 polzades (7,6 cm) a 6 polzades (15 cm). Malgrat això, la potència de foc dels canons de 15 polzades (380 mm) del Hood eren equivalents als de qualsevol vaixell alemany.\nMolt lluny al sud-est, el superior de l'almirall Holland, l'almirall Sir John Tovey es debatia sobre si ordenar l'almirall Hoolland que permetés que el Prince of Wales anés davant del Hood. Així, des d'aquesta posició, el millor protegit Prince of Wales atrauria el foc enemic. Decidí no donar l'ordre, afirmant que no "creia justificada una interferència així amb un oficial superior".\nEl pla surt malament[modifica | modifica el codi]\nDarrera imatge del Hood com a unitat de combat, navegant cap al seu encontre amb el Bismarck. En primer pla 3 canons de la torreta A del Prince of Wales. Els canons d'aquesta foto semblen ser d'una torreta triple, però versions sense retallar de la foto mostren que és una quadruble, amb un canó elevat independentment que queda fora de l'enquadrament.\nEl pla de batalla del Holland era que el Hood i el Prince of Wales atacaven el Bismarck, mentre que el Suffolk i el Norfolk atacaven el Prinz Eugen (amb, assumí Holland, encara navegant darrere del Bismarck i no al davant). Així li ho va comunicar al capità John C. Leach del Prince of Wales, però no li ho va transmetre al contraalmirall Frederic Wake-Walker, que com a comandant del 1r Esquadró de Creuers dirigia el Suffolk i el Norfolk per por a revelar la seva localització. En canvi, ordenà un silenci radiofònic. Holland esperava trobar l'enemic a les aproximadament les 02:00. La posta de Sol en aquella latitud era a les 01:51 (els rellotges del vaixell estaven 4 hores avançats a l'horari local). El Bismarck i el Prinz Eugen quedarien siluetejats contra el sol, mentre que el Hood i el Prince of Wales podien aproximar-se a tota velocitat sense ser vistos a la foscor, a una distància suficient per no posar en perill el Hood amb el foc de llarga distància del Bismarck. Els alemanys no esperarien un atac des d'aquesta posició, donant als britànics l'avantatge de la sorpresa.\nL'èxit del pla depenia que el Suffolk no perdés el contacte amb els vaixells alemanys; però això succeí, començant a les 00:28. Durant 90 minuts, Holland ni va veure l'enemic ni va rebre notícies ni del Norfolk ni del Suffolk. Reluctantly, ordenà al Hood i al Prince of Wales que viressin sud–sud-oest mentre que els destructors continuaven la recerca cap al nord.\nAbans que es restablís el contacte, ambdós esquadrons s'havien perdut per un pel. Si els vaixells alemanys no haguessin alterat el curs a l'oest a les 01:41 per seguir la línia de la punta de gel de Groenlàndia, els britànics els haurien interceptar molt abans del que van fer. Els destructors britànics estaven a només 8,7 milles nàutiques (16 km) al sud-est quan els alemanys van modificar el curs. Si la visibilitat no hagués quedat reduïda a només 4,3 milles (8 km), els vaixells alemanys haguessin estat albirats.\nJust abans de les 03:00, el Suffolk va tornar a tenir contacte amb el Bismarck. El Hood i el Prince of Wales estaven a 30 milles (56 km), una mica davant dels alemanys. Holland ordenà avançar cap als alemanys i incrementà la velocitat a 28 nusos (52 km/h). La pèrdua de contacte del Suffolk havia deixat en desavantatge als britànics; i en lloc de fer l'aproximació tancant que Holland havia previst, haurien de convergir en un angle molt més ampli, molt més lentament. Això deixava al Hood vulnerable als obusos de llarga distànciadel Bismarck durant un període molt més llarg. La situació empitjorà encara més quan, a les 03:20, el Suffolk informà que els alemany havien alterat el curs encara més cap a l'oest, situant els esquadrons britànics i alemanys gairebé a través un de l'altre.\nA les 05:35, els guaites del Prince of Wales albiraren els vaixells alemanys a 15 milles (27 km). Els alemanys, advertits de la presència britànica gràcies als seus equips hidrofònics, van veure el fum i els pals dels vaixells britànics 10 minuts després. En aquells moments Holland tenia l'opció d'unir-se al Suffolk en seguir el Bismarck i esperar l'arribada de Tovey amb el King George V i d'altres vaixells per atacar o ordenar al seu esquadró que entrés en acció, la qual cosa va fer a les 05:37. El mar agitat a l'Estret van fer que el paper dels destructors fos mínim. Els creuers Norfolk i Suffolk estaven massa lluny rere la força alemanya per arribar a la batalla.\nComença la batalla[modifica | modifica el codi]\nSeguimient de la carta del HMS Prince of Wales a la batalla de l'Estret de Dinamarca, 24 de maig de 1941\nEl Hood obrí foc a les 05:52 a una distància d'aproximadament 24.200 metres. Holland havia ordenat obrir foc sobre el vaixell capdavanter, el Prinz Eugen, creient que aquella posició era la del Bismarck. Holland poc després corregí la seva ordre i dirigí ambdós vaixells contra el vaixell posterior, el Bismarck. El Prince of Wales havia identificat correctament i apuntat cap al Bismarck, mentre que es creu que el Hood seguí disparant contra el Prinz Eugen alguna estona.\nHolland, expert artiller, era conscient del perill de la feble protecció horitzontal del Hood. A més, volia reduir l'abast tan ràpidament com fos possible. A un abast menor, la trajectòria dels obusos del Bismarck serien més planes i seria més probable que impactessin als laterals de la nau en lloc de a la coberta. Però s'apropà des d'un angle que situà els vaixells alemanys massa lluny al límit de la viga; i només podria fer servir 10 dels 18 canons pesats mentre que presentava als alemanys més del necessari. Aquests es convertirien en 9 quan un defecte en un dels canons de proa del Prince of Wales el deixà inoperatiu després de la primera salva. Tant el Suffolk com el Norfolk intentaren atacar el Bismarck durant l'acció, però ambdós estaven massa lluny i no tenien prou velocitat com per apropar-se prou durant el breu combat.\nEls alemanys a més gaudien del mesurador de temps, la qual cosa volia dir que els britànics navegaven contra el vent, les lents de la torreta "A" del Prince of Wales, de 42 peus (13 metres) del telèmetre de coincidència Barr and Stroud i les dels de les torretes "B" de 30 peus (9,1 metres) d'ambdós vaixells estaven xopes; veient-se obligats a fer servirs els telèmetres de 15 peus (4,6 m) en la direcció de les torres. A més, l'almirall Holland tenia el Prince of Wales molt a prop del Hood, movent-se d'acord els moviments del Hood en lloc de variar el curs i la velocitat. Això va fer que pels alemanys fos més fàcil pels alemanys trobar l'abast d'ambdós vaixells britànics, encara que hagués ajudat els artillers de Holland si haguessin disparat contra el Bismarck tal com estava originàriament planejat, car podrien haver precisat el temps de cadascuna de les salves per evitar errors que un vaixell disparés per l'altre. A més, podien usar el foc de concentració, on les salves de l'armament principal d'ambdós vaixells hauria estat controlats per l'ordinador de control de foc d'un vaixell, probablement la moderna Taula de Control de Foc de l'Almirallat del Prince of Wales.\nEl Prince of Wales colpejà el seu objectiu en primer lloc. Al final aconseguiria 3 tocats sobre el Bismarck. Un impacte destruí la llanxa del comandant va deixar fora d'acció la catapulta de l'hidroavió (aquest darrer dany no seria descobert fins molt de temps després, quan intentaren emportar-se'n el Diari de Guerra abans de la batalla final). La segona andanada passà a través de l'arc d'un costat a l'altre sense explotar. La tercera colpejà el casc sota l'aigua i esclatà dins del vaixell, inundant una sala de generadors i malmetent el tancament d'una sala de màquines adjunta, inundant-la parcialment. Aquests dos darrers impactes causaren danys a la maquinària del Bismarck i l'inundaren mitjanament. Més important, els danys a l'arc van impedir l'accés als tancs de combustible de proa amb 1.000 tones de fuel oil. També causà que el Bismarck deixés una taca visible de combustible al mar i reduí la seva velocitat 2 nusos (3,7 km/h). El 'Bismarck aviat s'escorà 9º a babord i amb l'arc va perdre 2 metres d'obra morta.\nUna reconstrucció moderna mostrant un obús de 14 polzades del HMS Prince of Wales penetrant el casc del Bismarck.\nEls alemanys van aguantar el foc fins a les 05:55, quan ambdós vaixells apuntaren el Hood. L'admiral Lütjens no va donar immediatament l'ordre d'obrir foc. Després de múltiples inquiries del primer oficial artiller del Bismarck, Korvettenkapitän Adalbert Schneider, "Frage Feuererlaubnis'?" (Permís per obrir foc?), el comandant del Bismarck Kapitän zur See Ernst Lindemann va respondre: "Ich lasse mir doch nicht mein Schiff unter dem Arsch wegschießen. Feuererlaubnis!" ("No deixaré que el meu vaixell rebi un tret de sota el meu cul. Obriu foc!") Un obús impactà a la coberta del del Hood, iniciant-se un incendi en la munició de 4 polzades (100 mm) allà emmagatzemada; però el foc no passà a altres zones del vaixell o causà l'explosió posterior. Tot i que no està confirmat, és possible que el Hood rebés un nou impacte a la base del seu pont i a la cofa del director de radar.\nHi ha hagut certa contenció sobre quin vaixell alemany colpejà el Hood en aquell moment. El Prinz Eugen, a les ordres del Kapitän zur See Helmuth Brinkmann, estava apuntant al Prince of Wales, seguint una ordre del comandant de la flota; però el seu oficial d'artilleria, Paul Schmalenbach, confirmava que el Prinz Eugen tenia com a objectiu el Hood.\nEnfonsament del Hood[modifica | modifica el codi]\nUn esbós preparat pel capità JC Leach, comandant del HMS Prince of Wales, per a la segona Junta d'Investigació, 1941. L'esbós representa la columna de foc o flames que van sorgir de la rodalia del pal principal immediatament abans que una enorme detonació esborrà de la vista la part de popa del vaixell. Aquest fenomen es creu que va ser resultat d'un foc de pólvora que s'estengué mitjançant els ventiladors de la sala de màquines.\nUna foto feta des del Prince Eugen, mostrant el Hood explotant a la llunyania, amb el Prince of Wales a la rodalia.\nA les 06:00, Holland ordenà a la seva força que viressin de nou a port per assegurar que els canons principals de popa tant del Hood com del Prince of Wales podien disparar sobre l'enemic. Durant l'execució d'aquest gir, una salva del Bismarck, disparada a una distància de 7,8 milles nàutiques (14 km), va ser vista pels homes a bord del Prince of Wales com travessava el Hood davant del pal major. És possible que un obús de 15 polzades (380 mm) penetrés entre el pal principal del Hood i la torreta "X" de popa del pal.\nA això seguí una immensa flamarada a la zona del pal principal, seguit d'una explosió que destruí una gran part del vaixell des del centre a la part posterior de la torreta "Y". El vaixell es trencà en dos. La popa se separà i s'enfonsà. La proa, apuntant cap a dalt i girant, també s'enfonsà poc després. La torreta de proa aconseguí disparar una darrera salva, possiblement de la dotació d'artilleria condemnada, abans que la secció de proa s'enfonsés. [nb 3]\nLes estelles van caure sobre el Prinz of Wales, situat a 800 metres. El Hood s'enfonsà en només 3 minuts, emportant-se amb ell 1.415 homes, el vicealmirall Holland entre ells. Només 3 membres de la seva tripulació (Senyaler Ted Briggs, Mariner de 1a Bob Tilburn i Guardamarina Bill Dundas) van sobreviure per ser rescatats dues hores després pel destructor HMS Electra.\nPosteriorment l'Almirallat britànic va concloure que l'explicació més possible per la pèrdua del Hood va ser una penetració a les seves santabàrbares d'un únic obús de 15 polzades (380 mm) del Bismarck, causant la subseqüent explosió catastròfica. Investigacions recents suggereixen que l'explosió inicial va ser al magatzem de 4 polzades (100 mm) posterior i que passà fins als magatzems de 15 polzades (380 mm) via els conductes de munició.\nS'ha suggerit a partir d'un examen del casc, trobat el 2001, que l'explosió de la santabàrbara prop del pal principal ocasionà la flamarada vertical, i que aquesta va encendre els magatzems dels canons de popa de 15 polzades (380 mm) de popa que causaren l'explosió que destruí la popa. Aquesta explosió podria haver viatjat pels tancs de combustible d'estribord, encenent el petroli, destruint els magatzems de proa i completant la destrucció del vaixell.\nLes restes del Hood mostraren la secció de proa sense cap mena d'estructura i una gran secció lateral perduda, de la barbeta "A" fins a la coberta de proa. La quaderna mestre tenia les seves plaques obertes cap a l'exterior. Per un altre costat, les parts principals de l'estructura de proa, incloent la torre de comandament de 600 tones va trobar-se a 1,1 km de distància de les restes principals. Això ha generat teories que els magatzems de 15 polzades (380mm) explotaren com a resultat de la força, les flames i la pressió, causades per la detonació dels magatzems de popa. Un equip d'especialistes forenses nàutics han trobat que els danys de la implosió al casc de proa deguts al ràpid enfonsament del Hood, és la causa més possible del seu estat, i no donen suport a qualsevol teoria segons la qual els magatzems de proa explotessin.\nEl Prince of Wales sol[modifica | modifica el codi]\nEl Prince of Wales es trobà navegant cap al Hood que s'enfonsava. El seu comandant, el capità Leach, ordenà una retirada d'emergència per allunyar-se del Hood que s'enfonsava. Aquest canvi de curs violent va allunyar-lo del seu objectiu i el posà en una posició que facilitava als alemanys apuntar-lo. Tornà al seu curs previ, però ara es trobava sota el foc concentrat d'ambdós vaixells.\nEl Prince of Wales va rebre 4 impactes del Bismarck i 3 del Prinz Eugen. Un obús travessà la superestructura superior, matant o ferint diversos mariners de la Plataforma de la Brúixola i de la Plataforma de Defensa Aèria. Trossos d'un altre obús impactaren a l'oficina del radar de popa, matant diversos mariners més. Un obús de 8 polzades (200 mm) del Prinz Eugen impactà a la càrrega propulsora/cambra de manipulació sota les torretes de popa de 5,25 polzades (133 mm), i un obús de 15 polzades (380 mm) impactà sota l'aigua sota el cinturó del blindatge, penetrant a uns 13 peus (4 metres) al casc del vaixell, a uns 25 peus (7,6 m) sota la línia de flotació, però va ser aturada per les mampares anti-torpedes. Afortunadament pel Prince of Wales cap obús arribà a explotar, però va patir d'inundacions menors i va perdre combustible. Contràriament a diverses opinions errònies, l'obús de 15 polzades (380 mm) que colpejà sota la línia de flotació del Prince of Wales no arribà a posar en perill els seus magatzems, car va anar a parar a una cambra de màquines auxiliar.\nEn aquells moments, diverses fallades en el funcionament de l'artilleria havien ocasionat problemes intermitents amb l'armament principal, comportant a una reducció del 26%[nb 4][nb 5] El capità Leach s'adonà que continuar l'acció comportava el risc de la pèrdua del Prince of Wales sense causar danys a l'enemic. Per tant, ordenà al vaixell fer fum i fugir a l'espera d'una oportunitat més favorable. El Prince of Wales virà després de les 06:04, disparant des de la seva torreta posterior sota control local car la torreta quedà encallada per un obús,[nb 6], impedint el subministrament de munició i deixant inoperatius els canons. Malgrat els esforços dels membres de la tripulació i dels tècnics civils per reparar la virolla, tots 4 canons no van tornar a estar en servei fins a les 08:25, encara que a les 07:20 ja hi havia 2 canons en servei. Això temporalment reduí a cinc[nb 7] canons operatius de 14 polzades (360 mm), però 9 dels 10 tornaren a estar operatius en 5 hores. Les salves finals disparades van ser irregulars i es creu que van fallar curt. Es retirà de la batalla cap a les 06:10. Tretze dels seus tripulants eren morts, a més de nou ferits. El moment en què el Prince of Wales es retirà va ser afortunat, car ja es trobava a l'abast dels torpedes del Prinz Eugen i virà quan el creuer alemany anava a disparar.\nTrencant l'acció[modifica | modifica el codi]\nAl Bismarck hi havia una tremenda alegria per l'enfonsament del Hood. També hi havia una expectació ansiosa per llançar-se sobre el Prince of Wales i potser acabar amb ell. El capità del Bismarck, Ernst Lindemann, demanà a l'almirall Lütjens que permetés al Bismarck fer-ho. El capità Lindermann era un mestre de l'artilleria naval i sabia que el Prince of Wales a l'abast. Encara que l'esquadró de l'almirall John Tovey hagués salpat de Scapa Flow el dia abans, encara estaria a més de 300 milles nàutiques (560 km) del Bismarck, encara que s'entretinguessin a enfonsar el Prince of Wales, una cacera que Lindemann creia que podrien fer en només dues o 3 hores. Lütjens negà el permís a Lindemann a emprendre la cacera, sense cap explicació Lindemann repetí la seva petició, aquest cop amb més assertively. Lütjens seguí fermament les ordres del comandant de la Kriegsmarine, el Großadmiral Erich Raeder, per evitar els combats innecessaris amb la Royal Navy, especialment quan podien provocar més danys. Abandonà el combat en lloc de perseguir el Prince of Wales i ordenà un curs de 270º, tot a l'oest. El Bismarck havia disparat 93 dels seus 353 obusos de perforació de blindatge durant el combat.\nAquesta topada entre dos oficials superiors alemanys mostrà les dispars i distintes funcions de comandància. Com a comandant del Bismarck, Lindemann operava primer i principalment com un tàctic. Com a tal no tenia cap dubte sobre l'objectiu immediat de destruir el Prince of Wales, i pressionà en la mesura en què havia de fer-ho. Lütjens, com a comandant de la flota, operava a nivells estratègics i operatius. En certs nivells, les seves ordres eren clares: atacar combois era la seva prioritat, sense arriscar-se a un gran combat per a un objectiu limitat i, potser, incert. Malgrat tot, Raeder havia ordenat a Lütjens que fos imaginatiu, que acceptés el combat si era inevitable i que es conduís vigorosament fins al final.\nLa darrera línia era que les ordres de Lütjens no cobrien un èxit tan espectacular com el que havia assolit. La seva prioritat era seguir les seves instruccions, dirigint-se a enfonsar vaixells mercants i evitar encontres amb vaixells de guerra enemics sempre que fos possible. A més a més, abans de partir d'Alemanya, Lütjens va parlar amb els almiralls Conrad Patzig i Wilhelm Marschall, dient-los que s'adheriria a les ordres de Raeder. Això no volia ser el tercer cap de la flota en ser rellevat per contradir les ordres de Raeder; Marschall, un dels seus predecessors, va ser rellevat del comandament per no seguir les seves ordres al peu de la lletra malgrat que l'anàlisi que va fer Marschall sobre els canvis de la situació tàctica des de li donaren les ordres resultaren en l'enfonsament del portaavions britànic HMS Glorious i els seus dos destructors d'escorta. Tampoc estava predisposat a discutir les seves decisions de comandament amb un oficial subordinat.\nEncara que si hagués sabut que estava combatent contra l'inexpert Prince of Wales i no pas contra el King George V, Lütjens potser hauria mantingut la seva decisió, car continuar significava exposar l'esquadró a més foc d'artilleria, així com als atacs de torpedes del Norfolk i el Suffolk; arriscant els seus vaixells i tripulacions en un atac expressament prohibit..\nEntre les 06:19 i les 06:25, el Suffolk disparà sis salves en direcció del Bismarck, després de confondre un contacte de radar amb un avió amb el Bismarck. El Suffolk es trobava dins del radi d'acció dels canons tant del Bismarck com del Prinz Eugen en aquells moments.\nDesprés del combat[modifica | modifica el codi]\nAmb el vicealmirall Holland mort, el comandament del Prince of Wales, a més del Norfolk i el Suffolk va caure sobre el contraalmirall Frederic Wake-Walker. Amb aquest comandament venia la responsabilitat de fer front el Bismark fins que s'haguessin concentrat prou vaixells britànics per a destruir-lo: les opcions eren renovar l'acció contra el Bismarck o assegurar-se que seria interceptat i atacat per l'almirall Tovey. Wake-Walker escollí aquesta darrera, continuant el seguiment dels vaixells alemanys. Una nova acció, va concloure, causaria més danys al Prince of Wales que al Bismarck, a més d'amenaçar els seus creuers, a més que sabia que Tovey es trobava en camí. Ordenà al Prince of Wales que seguís el Norfolk a la millor velocitat, de manera que el Norfolk podria caure si els atacaven. A les 07:57 el Suffolk informà que el Bismarck havia reduït la velocitat i que semblava tenir danys.\nDes que el Bismarck va rebre el primer impacte al castell de proa, els sis equips de control de danys (de 26 homes cadascun) havien treballat sense descans per reparar els danys. Quan se li informà que es podien veure per damunt de l'aigua les puntes de l'hèlix d'estribord, Lindemann ordenà contrainundar dos compartiments de popa per restaurar l'equilibri del vaixell. Llavors ordenà bussos al castell de proa per connectar els tancs de combustible de proa, que contenien les molt necessàries 1.000 tones de combustible. Primer pels tancs propers a la caldera de proa, i després als tancs de combustible posteriors mitjançant una canonada provisional sobre la coberta superior. Totes dues maniobres fracassaren. Llavors, Lindemann demanà permís per alentir el Bismarck i inclinar el vaixell primer a un costat i després a l'altre per soldar planxes de pegats des de l'interior dels forats al casc. Lütjens es negà de nou sense comentaris. Eventualment, l'almirall va haver d'acordar alentir el vaixell a 22 nusos (41 km/h) per permetre que les hamaques i les estores de col·lisió omplissin els forats de la sala de calderes n. 2 i de la sala de calderes auxiliar per detenir la creixent entrada d'aigua de mar.. Això també fracassà. La Sala de Calderes N.2 va caure, amb una pèrdua de velocitat a 28 nusos (52 km/h).\nA mesura que entrava més aigua de mar, el Bismarck tenia una fuga de fuel-oil. Lütjens ordenà al Prinz Eugen que anés al darrere per observar quina estela deixava enrere. La taca de petroli era prou gran per cobrir els dos costats de l'estela del vaixell, era de tots els colors de l'arc de Sant Martí i desprenia un gran olor, ajudant la descobrir la localització del Bismarck.\nEls danys als tancs de combustible de proa del Bismarck, juntament amb una oportunitat perduda de carregar combustible a Bergen anteriorment durant la travessia, deixaven menys de 3.000 tones de combustible a bord, no pas prou per operar de manera efectiva contra els combois de l'Atlàntic. A més s'havia perdut l'element sorpresa, considerat essencial per a l'èxit de l'operació, i l'esquadró continuava sent seguit en la distància pel Suffolk, el Norfolk i, eventualment el Prince of Wales. Lütjens va concloure que necessitava avortar la missió del Bismarck i dirigir-se cap a unes drassanes adequades per sotmetre's a reparacions.\nLa qüestió era a quines drassaners havien de dirigir-se. Els ports amics més propers eren Bergen i Trondheim, a 870 milles nàutiques (1.600 km). Navegar en aquesta direcció significava una travessia pel nord o pel sud d'Islàndia, amb les forces aèries enemigues completament alertades de la seva presència i la possibilitat d'altres grans unitats navals entre ells i Scapa Flow. Lütjens també sabia que la seva intel·ligència no era fiable. El Hood havia estat informat pel Grup Nord a l'Àfrica Occidental i no hi havia informes d'un cuirassat classe King George V a la rodalia.\nMalgrat la recomanació de Lindemann de dirigir-se cap a Bergen, Lütjens ordenà que el Bismarck es dirigís cap al port francès de Saint-Nazaire (Loira Atlàntic). Tot i que la costa francesa es trobava a més de 520 milles nàutiques (970 km) més lluny que Bergen, Saint-Nazaire tenia el potencial de nits més llargues i mars més oberts on despistar els seguidors de Bismarck, a més de luring entre una línia d'U-boats. També deixava el Bismarck situat a la punta de les rutes comercials britàniques un cop s'haguessin reparat els danys, amb el suport potencial dels cuirassats Scharnhorst i el Gneisenau. A més, ambdós vaixells havien estat acorats a Brest des del final de l'operació Berlín aquells mateix any i s'havien quedat a port per sotmetre's a reparació. Encara que Brest estava més a prop que Saint-Nazaire, també es trobava a l'abast dels bombarders de la Royal Air Force.\nLütjens destacà l'il·lès Prinz Eugen per continuar fent el corsari sol. El creuer s'endinsà a l'Atlàntic, carregant combustible des d'un petroler al mar. Va patir problemes mecànics, abandonant la seva missió de corsari sense haver enfonsat cap vaixell i tornà cap a Brest.\nAlemanya[modifica | modifica el codi]\nLes notícies de la decisió de Lütjens impactaren a Berlín, a Wilhelmshaven i a París com un raig caigut del cel. Una munió de trucades telefòniques urgents travessaren l'Europa ocupada pels alemanys. Mentre que l'almirallat a Berlín se sentia satisfet per l'èxit de Lütjens, va quedar temperat per les notícies dels danys que havia patit el Bismarck i la decisió de dirigir-se a França. El Großadmiral Raeder no tenia clar si Lütjens intentaria dirigir-se immediatament cap a St. Nazaire o després de despistar els seus perseguidors i carregar combustible a alta mar. Raeder conferencià immediatament amb el seu cap d'estat major, Admiral Otto Schniewind, qui telefonà al comandant del Grup Nord de Wilhemshaven, Admiral Rolf Carls. Carls ja havia preparat un missatge cridant a Lütjens a Alemanya, però encara no l'envia enviat. Schniewind senyalà que al vespre Lütjens havia travessat la línia de demarcació entre les Hèbrides Nord i el sud de Groenlàndia, passant del control operatiu del Grup Nord al Grup Oest; així que la decisió de cridar a Lütjens ja no era de Carls. Una trucada posterior del comandant del Grup Oest, l'Admiral Alfred Saalwächter, revelà que no havia planejat cridar a Lütjens i creia que aquesta decisió l'havien de prendre entre Schniewind i Raeder.\nRaeder es mostrà en contra a cridar-lo ell mateix, car no sabia prou de la situació. Llavors trucà a Hitler, que llavors es trobava a Obersalzberg, als Alps bavaresos. Hitler rebé les notícies de l'enfonsament del Hood estoicament, sense mostrar alegria ni cap comportament triomfant. Després d'escoltar l'informe de Raeder, es girà cap als que l'acompanyaven i expressà els seus pensaments:\nSi ara aquests creuers mantenen el contacte i Lütjens ha enfonsat el Hood i gairebé han destruït l'altre, que era nou i ha tingut problemes amb els seus canons durant l'acció, per què no l'ha enfonsat també? Per què no ha intentat sortir d'allà o per què no va donar la volta?\nLa notícia de l'enfonsament del Hood va ser anunciat entusiàsticament pel Ministeri de Propaganda del Dr. Joseph Goebbels. Aquell vespre va ser emès a la nació, acompanyat per "Wir marschieren gegen England" ("Marxem contra Anglaterra") i d'altres marxes marcials. El públic alemany, que ja gaudia per les notícies de les victòries de la Luftwaffe sobre la Royal Navy a Creta, va prendre's eufòricament l'enfonsament del Hood.\nGran Bretanya[modifica | modifica el codi]\nEl públic britànic va quedar sorprès davant la notícia que el seu vaixell de guerra més emblemàtica i més de 1.400 dels seus tripulants havien estat destruïts tan de cop i volta. L'Almirallat va mobilitzar tots els vaixells de guerra disponibles a l'Atlàntic per caçar i destruir el Bismarck. Les forces de la Royal Navy van perseguir el Bismarck fins a portar-lo a la batalla, sent enfonsat el matí del 27 de maig.\nPosteriorment es van fer moviments per fer un consell de guerra el contraalmirall Wake-Walker i el capità John Leach del Prince of Wales. L'opinió que es tenia que haurien d'haver continuat la batalla amb el Bismarck després que el Hood va ser enfonsat. John Tovey, comandant en cap de la Home Fleet va quedar consternat amb aquesta crítica. Va tenir lloc una discussió entre Tovey i el seu superior, l'almirall Sir Dudley Pound. Tovey creia que ambdós oficials havien actuat correctament, assegurant-se que els vaixells alemanys eren seguits i sense posar en perill les seves naus sense necessitat. A més, els canons principals del Prince of Wales van funcionar malament repetidament i no haurien estat rival pel Bismarck. Tovey amenaçà de dimitir del seu càrrec i aparèixer a qualsevol consell de guerra com a "amic dels acusats" i testimoni de la defensa. No es tronà a parlar sobre la proposta.\nUn comitè d'investigació ràpidament va fer una recerca sobre la causa de l'explosió del Hood publicant un informe. Després de les crítiques segons les quals la investigació inicial no registrà totes les proves disponibles, una segona investigà més extensivament la pèrdua del Hood, examinant els punts vulnerables d'altres grans vaixells de guerra britànics en servei a la llum de les causes probables de l'explosió. Com la primera investigació, va concloure que un obús de 15 polzades (380 mm) del Bismarck causà l'explosió de les santabàrbares de popa del Hood. Això comportà que diversos vaixells britànics fossin revissats per incrementar la protecció per a les seves santabàrbares, a més d'altres millores.\nDiversos historiadors navals han analitzat el combat del Bismark i han sospesat les decisions dels participants. Una de les més debatudes és l'elecció de l'almirall Lütjens per endinsar-se a l'Atlàntic en lloc de continuar amb la batalla.\nParal·lelismes amb Jutlàndia[modifica | modifica el codi]\nEs poden traçar diversos paral·lelismes entre les accions del vicealmirall Holland en aquesta batalla i les de l'almirall Beatty en les etapes inicials de la batalla de Jutlàndia. A partir de les seves accions, sembla clar que Holland creia que havia de fer front al Bismarck immediatament, en lloc d'ajudar a Wake-Walker en el seguiment fins que no arribés la Força H. Beatty, d'igual manera, creia que havia d'atacar els creuers de batalla de l'almirall von Hipper amb les seves forces enlloc fer que els alemanys es dirigissin cap a la Gran Flota de l'almirall Jellicoe.\nHolland, com Beatty, disposaven de superioritat pel que fa al nombre de vaixells de què disposaven, encara que estaven en inferioritat de combat pel que fa a les unitats. Per un costat, el desplegament que va fer Holland de les seves unitats comparat amb el de Beatty a Jutlàndia: Beatty i Holland atacaren els almenays abans que aquests estiguessin a l'horitzó. Com a resultat, la quaderna mestre i les torretes posteriors dels vaixells de Beatty no podien disparar contra l'enemic; els vaixells de Holland no podien emprar les seves torretes posteriors fins al gir final a port just abans que el Hood fos enfonsat. Beatty situà els seus creuers de batalla de blindatge mitjà al capdavant de la línia, deixant els cuirassats classe Queen Elizabeth, més poderosos i millor blindats, al darrere. D'igual manera, Holland situà el vell i vulnerable Hood al davant del millor blindat (tot i que nou i poc testat) Prince of Wales. Ambdós almiralls van exercir un estricte control tàctic sobre les seves unitats des dels seus vaixells insígnia. Això provocà que el capità Leach del Prince of Wales maniobrés independentment i potser prengués una línia d'aproximació diferent que potser hagués confós l'enemic.\nNotes a peu de pàgina[modifica | modifica el codi]\n↑ Els destructors HMS Electra, Achates, Antelope, Anthony, Echo i Icarus.\n↑ Quan el Bismarck i el Prinz Eugen el descobriren a l'estret de Dinamarca l'identificaren com el King George V, car pensaven que el Prince of Wales no podia haver estat encara botat.\n↑ Allan and Bevand, The Pursuit of Bismarck & the Sinking of H.M.S. Hood. El Hood no aconseguí cap tocat durant el combat i sembla que continuà atacant el Prinz Eugen durant tota l'acció.\n↑ ADM 234/509: H.M.S. Prince of Wales' Gunnery Aspects of the "Bismarck" Pursuit,. Problemes als canons del Prince of Wales durant la primera acció contra el Bismarck, d'acord a l'Informe d'Aspectes d'Artilleria: Torreta A: el canó 1 fallà després de la primera salva a partir d'un defecte prèviament conegut. Els canons N. 2 i N. 4 patiren de problemes del bloqueig de seguretat intermitents. La Torreta "A" patí d'entrada d'aigua a la part inferior de la torreta i de l'estructura de la barbeta, però no hi ha indicatius que això causes problemes que incomodessin la tripulació. A la 18a salva, quan el Prince of Wales girà, tres dels canons de la torreta "A" estaven operatius. Torreta "B": No informà de problemes. A la 18a salva, quan el Prince of Wales" virà, tots els canons de la torreta "B" estaven operatius. El canó 2 de la torreta "Y" tenia problemes de càrrega i es va perdre des de la salva 14. El canó N. 3 tenia problemes amb els dispositius de seguretats fent que es perdés de la salva 15 a la 20. A la 18a salva, quan el Prince of Wales virà, dos dels canons de la torreta "Y" estaven operatius. La virolla de la torreta "Y" s'encallà a la 20a salva, a causa d'un obús que sortí de la safata a causa del moviment del vaixell quan virà. En resum, tres canons de la torreta "A", dos canons de la torreta "B" i dos canons de la torreta "Y" estaven operatius a la 18a salva quan el Prince of Wales virà, per un total de 7 canons operant.\n↑ La Batalla de l'Estret de Dinamarca per John Asmussen: el Bismarck i el Prinz Eugen també van patir una pèrdua de producció. El Bismarck tenia un total de 104 trets possibles, dels que en disparà 93. El Prinz Eugen de 184 trets possibles en realitzà 157\n↑ Naval Staff History, German Capital Ships and Raiders in WW2, Battle Summary No. 5, p8. La virolla és una safata metàl·lica giratòria que permet que els obusos siguin transferit dels magatzems fins a l'interior de l'estructura giratòria de la torreta.\n↑ "As Prince of Wales turned away at 06:13, Y turret jammed, temporarily leaving only two out of ten 14 inch guns operational":Garzke and Dulin, 1980. p. 190. This is not supported by Bennett, Roskill and ADM 234-509.\n↑ Kennedy 2004, pp. 70-71.\n↑ 9,0 9,1 9,2 Barnett 1991, p. 292.\n↑ 11,0 11,1 Naval Staff History, German Capital Ships and Raiders in WW2, Battle Summary No. 5, p8.\n↑ 12,0 12,1 Garzke and Dulin, Bismarck's Final Battle, part 1.\n↑ Rico, OPERATION RHEINÜBUNG see sections, Jot! Dora and The Destruction of the Hood.\n↑ Imatge per sonar del lloc on es troben les restes\n↑ Jurens, Garzke, Dulin, Roberts (V),Fiske, A MARINE FORENSIC ANALYSIS of HMS Hood and DKM Bismarck\n↑ Roskill, The War at Sea, Vol 1, p406.\n↑ Bercuson and Herwig 2001, pp. 165-166.\n↑ 27,0 27,1 Bercuson and Herwig 2001, p. 166.\n↑ 28,0 28,1 28,2 28,3 Barnett 2004, p. 295.\n↑ 30,0 30,1 Bercuson and Herwig 2001, pp. 166-167.\n↑ 31,0 31,1 Kennedy, 98.\n↑ Barnett, 297-299.\n↑ Bercuson and Herwig 2001, pp. 169-70.\n↑ 38,0 38,1 38,2 Kennedy 2004, p. 100.\n↑ Kennedy 2004, pp. 100-101.\nAdams, Simon. World War II. London: Dorling Kindersley Publishing, 2000. ISBN 0-78946-990-1\nBarnett, Correlli. Engage the enemy more closely: the Royal Navy in the Second World War. New York: W.W. Norton, 1991. ISBN 0-39302-918-2\nDewar, A.D. Admiralty report BR 1736: The Chase and Sinking of the "Bismarck". Naval Staff History (Second World War) Battle Summary No. 5, March 1950. Reproduced in facsimile in Grove, Eric (ed.), German Capital Ships and Raiders in World War II. Volume I: From "Graf Spee" to "Bismarck", 1939-1941. London: Frank Cass Publishers 2002. ISBN 0-71465-208-3\nGrützner, Jens (2010). Kapitän zur See Ernst Lindemann: Der Bismarck-Kommandant - Eine Biographie. VDM Heinz Nickel. ISBN 978-3-86619-047-4. (anglès)\nKennedy, Ludovic, Pursuit: The Chase and Sinking of the Bismarck. New York: The Viking Press, 1974. ISBN 0-67058-314-6\nKennedy, Ludovic Pursuit: The Chase and Sinking of the "Bismarck". London: Cassell Military Paperbacks, 2004. ISBN 0-30435-526-7\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Batalla de l'Estret de Dinamarca HMS Hood Association: Documentació sobre la Batalla de l'Estret de Dinamarca (anglès)\nEl cuirassat Bismarck (anglès)\nEl crecer pessat Prinz Eugen (anglès)\nDespatx official de l'enfonsament del Bismarck (anglès)\nInforme del capital Leach sobre la decision d'acabar l'acció (anglès)\nReconstrucció de la batala per Antonio Bonomi (anglès)\nCoord.: 67° 46′ 0″ N, 31° 0′ 0″ O / 67.76667°N,31.00000°O / 67.76667; -31.00000\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Batalla_de_l%27Estret_de_Dinamarca&oldid=17000730»\tCategories: Oceà AtlànticBatalles de la KriegsmarineBatalles de la Royal NavyBatalles navals de la Segona Guerra MundialCategories ocultes: Pàgines amb enllaç commonscat des de WikidataArticles amb coordenades\tMenú de navegació\nالعربيةČeštinaEnglishEspañolفارسیSuomiFrançaisGalegoעבריתBahasa IndonesiaItaliano日本語한국어NederlandsPortuguêsРусскийSvenskaไทยTiếng Việt中文\tModifica els enllaços\tDarrera modificació de la pàgina: 21 maig 2016 a les 14:39.


Dos padrins de 80 i 89 anys han mort a l'hospital enfilant fins als 109 el número de víctimes per la Covid. Malgrat tot, les dades sanitàries milloren i disminueix el nombre d'actius per sota de 360. Salut ha avançat que la vacuna russa Sputnik podria arribar si ho fes a través de l'acord Covax.\nSegons ha explicat el ministre Joan Martínez Benazet en l'actualització sanitària, totes dues han estat a l'hospital. Una va ingressar directament a la unitat de cures intensives i l'altra va entrar amb una patologia prèvia agreujada pel coronavirus.\nMalgrat tot, el ministre Benazet ha celebrat la millora generalitzada de les dades sanitàries. En les darreres 24 hores s'han detectat tan sols 13 casos que eleven els totals a 10.712 però, en conjunció amb l'augment de les altes (10.245), fan disminuir els actius a 358. A l'hospital es mantenen 20 persones ingressades, 9 a l'UCI, 8 de les quals amb ventilació mecànica. La bona notícia és la disminució de la taxa de reproducció a 0,78. Per primera vegada aquest indicador se situa per sota de 0,8.\nQuant a la població escolar, hi ha 5 aules en vigilància activa, dues de les quals confinades totalment.\nLa situació a pistes\nEl ministre de Salut, Joan Martínez Benazet, s'ha referit a algunes imatges que s'han pogut veure aquest cap de setmana i que mostraven una certa "activitat massiva" a les pistes d'esquí. Ha assegurat que aquesta situació "contravé les mesures del Govern i l'acord amb Ski Andorra". Ha assegurat que el Govern valorarà "la manca de seguiment d'aquest acord i si ha estat puntual". "Llavors es prendran decisions".\nAmb tot ha afegit que en espais oberts i amb mascareta "la transmissió és molt difícil".\nVacunes, només per via oficial\nMartínez Benazet ha parlat del plantejament de San Marino per comprar directament la vacuna Sputnik i s'ha desmarcat de "qualsevol via alternativa" per adquirir els vaccins. Ara bé, ha indicat que la vacuna russa es podria administrar també a Andorra si arriba per les vies oficials, com el projecte Covax, i amb l'aprovació de l'OMS i l'Agència Europea del Medicament, però no amb acords directes.\nTambé ha dit que s'alterarà el programa de vacunació amb el vaccí d'Astrazeneca. Ha reconegut que està funcionant millor amb tres mesos de marge entre la primera i la segona dosi i això modificarà l'estratègia adoptada fins ara.\nEl ministre ha valorat molt positivament el primer cap de setmana de restabliment del règim de visites als centres sociosanitaris. Diu, l'objectiu és anar relaxant les restriccions, però amb mesura per no donar peu a més contagis.\nEl titular de Salut també ha explicat que les persones que provinguin del Brasil o de Sud-Àfrica hauran de passar una quarantena. Les que provinguin de Portugal no perquè la variant majoritària és la britànica, que ja és al país. Confia en la capacitat de diagnòstic i rastreig que ha permès controlar la tercera onada.\nInforma: Òscar Serrano - Yasmina Canedo


Massiva petjada de la Via Catalana a Olèrdola — Ajuntament d'Olèrdola\n04:44 del 25 de juliol de 2021\nMassiva petjada de la Via Catalana a Olèrdola\nMassiva petjada de la Via Catalana a Olèrdola Veïns del municipi es bolquen en la cadena humana, que també ha comptant amb participació de folklore d’Olèrdola http://www.olerdola.cat/news/massiva-petjada-de-la-via-catalana-a-olerdola http://www.olerdola.cat/news/massiva-petjada-de-la-via-catalana-a-olerdola/@@download/image/ViaCatalana1.JPG\nVeïns del municipi es bolquen en la cadena humana, que també ha comptant amb participació de folklore d’Olèrdola\nVeïns d'Olèrdola, prop del polígon de Sant Pere Molanta\nLa Via Catalana ja forma part de les vivències de molts olerdolencs. Es fa difícil de calcular quants veïns del municipi han pogut participar directament en la multitudinària cadena humana que ha travessat el país la tarda d’aquest 11 de Setembre de 2013. Però existeix el convenciment que aquesta acció reivindicativa s’ha convertit en la mobilització al carrer més seguida per part d’olerdolencs de les convocades les darrers dècades. El fet que la Via Catalana passés per Olèrdola, travessant la n-340 al seu pas pel polígon de Sant Pere Molanta, també ha estat un factor que hi ha contribuït. Amb tot, també han estat forces els veïns del municipi que s’han pogut distribuir en altres trams compresos entre Subirats i Els Monjos, especialment els del centre de Vilafranca. Prop de 30.000 persones s'havien inscrit en els trams de Via de la nostra comarca, però els Mossos d'Esquadra eleven la xifra de participants fins als 80.000.\nLa convocatòria s’ha viscut de forma alegre, festiva, sense incidents i amb els participants transmetent la convicció de que és possible que Catalunya sigui independent ben aviat. Aquest era l’ambient que es respirava entre les desenes d’olerdolencs concentrats en el tram 337 de la Via Catalana, situat prop de la rotonda d’accés al polígon de Sant Pere Molanta, a tocar amb el municipi de Sant Cugat Sesgarrigues. Aquest tram havia comptat amb les aportacions les darreres setmanes dels participants captats pel Grup Territorial de l’ANC d’Olèrdola. La seva composició era un fidel termòmetre del caràcter intergeneracional de la Via Catalana. En aquest tram hi convivien històrics militants d’ERC al municipi com en Josep Cornellà, amb infants que acompanyaven als seus pares. També hi havia noies, com la Paula, que als seus 12 anys se sentia emocionada de participar en una mobilització per primera vegada, des de la convicció d’estar “fent país”. Alguns dels veïns presents, de Sant Pere Molanta, explicaven que s’havien apuntat en aquest tram l’endemà mateix d’obrir-se inscripcions, aprofitant la proximitat amb el seu domicili. També es constatava aquí allò que també ha estat evident en el conjunt de la Via Catalana: que forces dels assistents s’havien desplaçat fins als trams de la cadena sense haver-se apuntat prèviament. També hi havia persones desplaçades des d’altres punts de Catalunya per on no passava la Via Catalana, com era el cas d’una jove parella vinguda des de Manresa que també formava part d’aquest animat tram 337 de la Via Catalana. En aquest tram també hi era present el coordinador de l’ANC a Olèrdola, en Xavi Carrasco.\nUn dels moments de màxima càrrega emocional es vivia a les 17 hores i 14 minuts, quan les mans de les persones que han format la cadena han començat a entrellaçar-se. Olèrdola també ha fet una aportació destacada en el tram dedicat al folklore i al bestiari festiu penedesenc situat a Avinyó Nou. Hi havia els gegants de Sant Pere Molanta, els de Moja i el ball de bastons “El Toc d’Olèrdola” de Moja. La seva participació s'ha fet visible a tot el país gràcies a les connexions que TV3 oferia des d'aquest tram.\nEl rellevant pròleg a Olèrdola de la Via Catalana es vivia el mateix matí d’aquest 11 de Setembre, amb l’exitosa “Pujada al Castell d’Olèrdola per la Independència”.\nEscolta les entrevistes a veïns d'Olèrdola participants de la Via Catalana, realitzades per Canal 20-Ràdio Olèrdola, clicant aquí


DIA DE L’ORGULL LGBTI Dilluns 28 juny 2021 - Consorci d'Acció Social de la Garrotxa\nDIA DE L’ORGULL LGBTI Dilluns 28 juny 2021\nActualitat General — 25 juny 2021\nEn motiu del dia de l’orgull LGBTI, l’Associació de la nostra comarca, Alliberem-nos, ha preparat un seguit d’activitats, a Tortellà per demà diumenge al matí (27 de juny).\nA més a més us proposem que aquest cap de setmana participeu en la campanya #ElsCimsPelsDretsLGBTI.\nEnguany les entitats del CNLGBTI a través de la comissió de coordinació, ens proposen avançar en la visualització dels drets LGBTI amb una acció adreçada a fer “els cims pels drets LGBTI“.\nAquesta acció té la finalitat de posar la bandera de l’arc de Sant Martí en el cim o lloc emblemàtic (far, pont, platja, campanar, ermita, …) de la població i/o comarca.\nLa idea del cim té el paral·lelisme amb l’esforç de la pujada per aconseguir la fita, el camí costerut d’uns drets que gràcies a la constància d’entitats i administracions, any rere any, d’ençà d’aquell no gaire llunyà 2014, hem estat treballant conjuntament per assolir.\nPer tal d’avançar, revisem allò que hem realitzat, parem, prenem forces, fem voleiar la bandera i omplim-nos d’orgull, només així sabrem allò que ens queda per fer plegats en el camí cap als drets de les persones LGBTI.\nPer visibilitzar al màxim l’acció, caldria gravar o fer fotos de l’acció i compartir-ho a través de les xarxes socials amb el hashtag #ElsCimsPelsDretsLGBTI.\nA la Garrotxa treballem pels drets integrals de les persones.\nEl 2019 El Consorci d’Acció Social va encarregar al Grup de Recerca en Ciències Socials Aplicades de la Universitat de Girona (CISA) la realització d’una Diagnosi de les realitats de les persones LGBT+ a la Garrotxa. L’objectiu era conéixer l’estat de la qüestió per poder desplegar la Llei 11/2014 per garantir els drets LGTBI i per erradicar l’homofòbia, la bifòbia i la transfòbia:\nUn cop més volem donar a conèixer la tasca del Servei d’Atenció Integral (SAI):\nUn servei confidencial i gratuït adreçat a tota la població i molt especialment a aquelles persones que hagin patit, pateixin o siguin susceptibles de patir qualsevol situació de discriminació per LGTBIfòbia.\nCita prèvia presencialment al Consorci d’Acció Social de la Garrotxa (Plaça Palau, 8 d’Olot), per telèfon al 972266644 – 679698447 o per correu electrònic a sai@casg.cat. https://www.casg.cat/sai/


El concert contra Eurovegas es reformula en jornada reivindicativa pel Delta\nLa plataforma contra la instal·lació del macrocomplex a Catalunya manté la protesta perquè el Delta segueix amenaçat per "interessos especulatius" i per suport a "la lluita del poble de Madrid"\nUn grup de nens i nenes van representar un joc de casino al davant de la seu de CDC.\nBarcelonaDavant l'anunci que el destí definitiu d'Eurovegas serà Madrid, la plataforma contrària a la instal·lació del macrocomplex d'oci a Catalunya, Aturem Eurovegas, ha reformulat el concert de protesta a Cornellà que s'havia organitzat per al proper dissabte.\nLa plataforma ha concretat, en un comunicat, que després de reunir-se d'urgència aquest diumenge a la nit han decidit que el nou format de l'acte serà una marxa reivindicativa i un concert. La marxa serà per la protecció del delta del Llobregat –que consideren que segueix amenaçat per "interessos especulatius"– i "en suport a la lluita del poble de Madrid" i a EurovegasNo, una plataforma d'àmbit estatal en contra de la ubicació del macrocomplex a Espanya. Començarà a Cornellà i passarà pel Parc Agrari, on tindran lloc diverses accions reivindicatives, fins a acabar a la platja del Prat.\nA la mateixa platja se celebrarà el concert, en el marc del festival Esperanzah! Fonts de la plataforma no han pogut confirmar si hi actuarà algun dels artistes que s'havia previst que participessin a l'acte inicial, com Estopa, Pastora o Sílvia Pérez Cruz. En els propers dies es concretarà el cartell de l'acte.