Volem engegar aquesta iniciativa. És allò que el nom indica, trobada parroquial de famílies, senzillament. Convivència, jocs, missa, àpats, formació, excursions, sobretaules .Tan sofisticat com la teva família i tan divertit com la teva família: VINE I SUMA!\nL'acompanyament personal no vol dir posar la vida en mans d'una altra persona, ja que cadascú és responsable i protagonista de les seves decisions en consciència. Tampoc es pot confondre l'acompanyament amb el sagrament de la reconciliació, al qual pot anar unit o no. A través de l'acompanyament personal, hom comparteix i va objectivant aquelles qüestions que en la vida de cada dia li van plantejant dificultats en consciència o crides a avançar amb més maduresa.\nTambé ajuda a comunicar, el qual, per si mateix, ja te un valor personal incalculable, alhora que ajuda a comprendre's més a si mateix.\nL'acompanyament personal pren una forma pròpia en cada persona ja que cadascú viu unes situacions determinades (edat, ambient, situacions viscudes…). Al mateix temps, en consciència, cada persona posa els límits i les pretensions d'aquest acompanyament.\nPer demanar aquest servei només cal connectar amb el mossèn a la rectoria.\nUn grup de persones de la parròquia van fent un procés de lectura personal de la Bíblia sencera, fent-ne un petit fragment diari. Periòdicament es reuneix el grup per preparar cada etapa de la lectura i anar aclarint allò que en pot resultar més complex, així com anar compartint i avaluant l'experiència. És un itinerari de tres anys. Si hi esteu interessats, comuniqueu-hi i ja us informarem de la propera convocatòria.\nJornades de formació i recès\nSi bé hi ha grups que es troben habitualment en ordre a aprofundir en la formació i hi ha també la celebració litúrgica ordinària, durant l'any s'ofereixen una moments formatius i d'espiritualitat més intensos i assequibles a tothom. Són, bàsicament tres moments i, habitualment i es poden organitzar a nivell arxiprestal o parroquial:\nJORNADES ARXIPRESTALS DE FORMACIÓ: Són un cicle de conferències durant el primer trimestre (octubre/novembre). Hi participen com a ponents especialistes en diverses matèries teològiques i testimonis de treballs pastorals molt específics.\nJORNADES QUARESMALS: D'un format semblant a les anteriors jornades, s'ofereixen durant el temps de quaresma i són també tres o quatre sessions a l'entorn del mes de març.\nRECESSOS: Són trobades de pregària que se solen oferir en el període d'Advent i de Quaresma, en diumenge a la tarda. En el recés hi ha un primer moment en que es donen unes pistes de reflexió; després hi ha un temps per la pregària personal i s'acaba amb la celebració de l'Eucaristia.\nPastoral d'adults i trobada parroquial de famílies\nParlar de pastoral d'adults vol dir, pròpiament, parlar de la vida de la comunitat cristiana, en la que els infants hi participen com a etapa d'iniciació. Tota la pastoral de la parròquia, per tant s'adreça a crear un marc a partir del qual les persones visquin i celebrin la seva fe.\nEn la vida pastoral dels adults hi te un lloc especialment preeminent la celebració litúrgica, al voltant de la qual es construeix i s'identifica la comunitat cristiana. La gestió de la parròquia, així com l'organització de les diverses accions pastorals i serveis són el fruit de la fe celebrada. També el testimoni de vida en el lloc de cadascú, en la família i al mig de la societat forma part de la vida cristiana normal de tot adult.\nÉs igualment important l'educació cristiana d'infants i joves per part dels adults com a transmissors de la fe que han rebut.\nViure tot això demana un constant esforç d'actualització i formació: és vers aquesta formació on s'encamina la tasca de l'anomenada pastoral d'adults, i que, en aquest apartat de la web podreu trobar.\nSón grups que es reuneixen periòdicament per posar en comú la pròpia vida i ajudar-se en el camí quotidià del seguiment de Jesús. A cada grup hi és present el mossèn que, tot i ésser un més dins del grup, duu a terme la tasca de moderar i ajudar a objectivar la trobada a la llum de l'Evangeli, alhora que pot realitzar un acompanyament més personalitzat.\nAprendre a VEURE els esdeveniments de la vida de cada dia d'una forma significativa: a través dels fets més ordinaris les persones creixem en les nostres actituds, vivim la nostra coherència i els nostres compromisos. Alhora els fets de la vida van expressant, sense estridències, les diferents crides de Déu.\nFer un JUDICI dels fets (mai de les persones) a la llum de l'Evangeli, tot descobrint en quina mesura som reflex de l'Evangeli i en quina mesura en la vida hi ha opacitats.\nFruit del diàleg ACTUAR d'una manera transformadora, començant per la pròpia vida, moguts per la crida de Jesús. Tot això es complementa amb una dimensió més convivencial. La dinàmica del grup parteix fonamentalment del diàleg i la participació.\nEL DÉU DE LA MISERICÒRDIA: ELS DEU MANAMENTS I "TORNAR A CREURE"\nÉs una iniciativa del mossèn Xavier Morlans, fruit d'una evolució personal i eclesial que posa a l'abast de tots nosaltres. Des de la "lectura dels 10 Manaments" ens apropem al Déu de la Misericòrdia, "Pare de nostre Senyor Jesucrist", amb la possibilitat de fer un itinerari personal en el descobriment o redescobriment del Crist i la seva actuació en la nostra vida. Qui és veritablement Jesús en la vida vida?\nBloc del mossèn\nAquest bloc és un espai d'internet on mossèn Juanjo penja escrits, temes o curiositats. No és cap eina de formació ni catequesi, mes aviat és molt personal, però pot fer servei a adults de les parròquies. Podeu consultar-ne el cercador intern i l'índex visual de continguts.\nDELEGADA PARROQUIAL DE CATEQUESI DE INFANTS: REYES BARRAGÁN GUTIÉRREZ.


Russafi: SANT BERNAT D'ALZIRA\nAhmet Ibn al-Mansur, musulmà de naiximent i fill d'Almansor Senyor de Carlet, naixqué en l'Alqueria de Pintafarrés (Pintafarrés). Fon educat en la Cort del Califa de Valéncia, i des de sempre destacà per la seua prudència i diligència.\nSent un home jove, allà per l'any 1156, fon enviat a terres aragoneses com embaixador davant de la Corona d'Aragó. Uns historiadors diuen que de tornada a Carlet, i uns atres que mentres anava a Aragó, pero tots coincidixen en que arribà a Poblet, a on fon ben acollit, i és convertí al cristianisme, ingressant en la comunitat cristiana batejant-se en el nom de Bernat. El dia que li batejaren en el Monasteri de Poblet, els monges entonaren l'himne Te Deum.\nEn la seua estància en el monasteri, destacà des del primer moment per la seua caritat i pietat.\nOcupà el càrrec d'Almoiner, pero fon denunciat a l'Abat Esteve per la seua dadivositat en els pobres. En eixe moment, els bens del monasteri es multiplicaren miraculosament.\nEl 1178, anà de nou a terres aragoneses per a convertir la seua tia.\nUns anys més tart, en el permís de l'abat Huc, torna a Valéncia per a predicar l'Evangeli a la seua família, intentant convertir-la a la fe cristiana. Son germà que a la mort de son pare lo havia succeït, era el Senyor de Carlet, i no conseguix convertir-lo, és més, després de ser escoltat, Bernart és acusat pel seu germà de traïció a la família i a la religió musulmana. Pel contrari, si conseguí la conversió al cristianisme de les seues dos germanes, Zaida i Zoraida, batejant-les en els noms de Maria i Gràcia respectivament, i ingressant estes en el monasteri.\nEl germà que seguia sent musulmà, i ademés estava molt enfadat en Bernat, perseguí als seus tres germans i el dia 21 d'agost de 1181, (dia oficial propost per l'iglésia), Bernat fon detingut per ser 'enemic del poble', i martirisat clavant-li un clau dels que s'utilisaven per a amarrar les barques en el riu Xúquer i després matat prop d’Alzira. El germà de Bernat pensà que les dos germanetes, mort Bernat, rebujarien la fe cristiana, pero no fon aixina i les manà degollar en el mateix lloc que a Bernat.\nEls mossàraps valencians, enterraren els seus cossos, i en conquistar Alzira Jaume I en 1242, manà edificar una ermita en recort de les seues memòries a on havien estat enterrats i havien patit el martiri.\nPere Ferrán en 1262, donà 20 sous reals per a construir l'iglésia de Sant Bernat d'Alzira. En el sigle XV, una retaule gòtic en la Catedral de Valéncia, representà el martiri dels tres germans.\nLa congregació cistercenca de Poblet, tenia gran interés en posseir les seues relíquies del sant, i en agost de 1603 envià una representació a la ciutat d'Alzira en la finalitat de conseguir-les. Els alzirenys, gràcies a la mediació del Rei Felip III, accediren i les relíquies del sant arribaren a l'Abadia de Poblet el 2 de setembre de 1603 sent abat Simó Trilla.\nDe totes maneres, esta cessió de les relíquies a Poblet tingué un gran llitigi, puix Carlet fon el breçol dels màrtirs, pero Poblet fon a on Bernat es convertí al cristianisme, per això les dos poblacions reclamaven els cossos dels màrtirs. A la fi es feu entrega de les relíquies a Carlet, Poblet i al Colege del Corpus Cristi de Valéncia, per demanda expressa del llavors arquebisbe Sant Joan Rivera, qui autentificà la veracitat dels cossos.\nCarlet i Alzira, fins a la segona trobada de les relíquies que fon el 23 de juliol de 1599, celebraven la seua festivitat anual el 20 d'agost. En 1871 la celebració fon estesa a tot l'orde cistercenc i se celebrà el 1 de juny. En canvi, el Monasteri de Santa Maria de Poblet, per privilegi de la Santa Sèu, es celebra la solemnitat llitúrgica en honor al seu monge i ses germanetes, el 2 de setembre.\nActualment i des del 19 de març de 1643, Sant Bernat d'Alzira i les seues dos Germanetes, Maria i Gràcia, son els Sants Patrons de la ciutat d'Alzira, i a on estava el Convent de Sant Bernart Màrtir, hui es troba la Piqueta de Sant Bernat, lloc a on es creu que li martirisaren i mataren.


Gill Thermogrid Gilet Negre comprar i ofertes a Waveinn\nDescripció Gill Thermogrid Gilet\nLongitud total cremallera frontal YKK amb el protector de vent interior.\nAmb cremallera al pit i la mà butxaques amb bosses de butxaca de malla.\nEls panells laterals extensibles per millorar la llibertat de moviment.\nQuè et sembla trobar el Gill Thermogrid Gilet a aquest preu? No és increïble? No busquis més i compra’l avui mateix a la teva botiga de nàutica i pesca waveinn. Equipa’t bé i disfruta al màxim de l’esport amb els productes Gill. I el millor de tot és que tots els productes de la categoria de Roba home estan al millor preu del mercat.\nCaracterístiques Gill Thermogrid Gilet\nTecnologias Gill Thermogrid Gilet\nSostenibilitat Gill Thermogrid Gilet\n$ 99.11 $66.99


L'Ajuntament ampliarà l'horari durant el cap de setmana\nL'Ajuntament de Paiporta obrirà la piscina d'estiu el pròxim 17 de juny. Després de les gestions realitzades per la Regidoria de Joventut i Esports, la instal·lació, renovada totalment en 2018, s'adaptarà a les mesures de les autoritats sanitàries per a la prevenció de contagis de coronavirus i limitarà l'aforament al 75%, 368 persones, mentre que els vestuaris tindran limitada la capacitat al 50%. Personal del Servei Municipal d’Esports (SME) treballa els últims dies perquè tot estiga a punt per a la reobertura.\nCom a principal novetat per a enguany, l'Ajuntament de Paiporta habilitarà un sistema de reserva d'entrades i pagament en línia a través de la web municipal. No s'establirà cap sistema de torns, com si que va succeir l'any passat a causa de les mesures més restrictives quant a l'aforament. Així mateix, es reservarà un nombre reduït d'entrades per a la taquilla, encara que la recomanació general és reservar i pagar a través de la web.\nL'horari de la piscina d'estiu de Paiporta serà de dilluns a divendres, des de les 11.00 fins a les 19.00 hores, mentre que els caps de setmana i festius, l'activitat començarà a la mateixa hora i s'amplia, com a novetat també d'enguany, fins a les 20.30 hores.\nCom a serveis complementaris, la piscina d'estiu comptarà amb una programació d'activitats gratuïtes lúdiques per a xiquetes, xiquets i persones adultes, així com el servei de bibliopiscina, amb material de lectura també per a totes les edats.


Reflexologia podal: la salut que comença pels peus | Món Empresarial\nLa reflexologia podal permet recobrar el fluir energètic equilibrat. / SHUTTERSTOCK.\nReflexologia podal: la salut que comença pels peus\nPer Món Empresarial el 8 de Setembre de 2014 Món Global Salut i Benestar\nLa consciència que aporta la reflexologia sobre l’estat de salut d’una persona permet adquirir una nova perspectiva sobre les causes d’un desequilibri en concret.\nM. Lluïsa Valls Carreres\nMassagista a l’Hotel Balneari Vichy Catalan\nTitulada en Reflexologia Podal, Reflexologia Chakres, Massatge Terapeutic,\nDrenatge Limfatic, Digitocupuntura, Reiki i Terapia regressiva\nLa reflexologia té uns 4.000 anys d’antiguitat. A Occident, però, aquesta tècnica va emergir a principis del segle XIX gràcies a la figura del doctor nord-americà William Fitzgerald, que va posar en coneixement del món mèdic la seva investigació sobre les tècniques de curació dels antics xinesos, entre elles, el massatge de reflexoteràpia podal. Fitzerald va descobrir que fent pressió sobre punts claus de les extremitats –principalment els peus–, es podia recuperar el bon funcionament d’altres parts del cos, sense importar que fossin distants del punt on s’aplicava la pressió.\nA través de la planta dels peus un terapeuta pot comprovar les connexions energètiques de cada àrea de l’organisme i, mitjançant una sèrie de tècniques, reforçar el sistema immunològic, reduir l’estrès, mitigar un dolor, depurar i drenar toxines o treballar les emocions profundes i les pors. També es poden treballar les glàndules del cos que estan vinculades a cada un dels set txakres, o punts energètics, l’equilibri dels quals és vital per al bon funcionament del cos i de la ment.\nEls peus expressen què li està passant a la persona, tant pel que fa a l’àmbit físic com a l’emocional. Partint de la base que a cada òrgan del cos el regeix una emoció especifica, quan es troba un punt dolorós en el peu, això és un indicador que hi ha un bloqueig en el fluid d’energia al qual correspon la connexió. I com que els òrgans estan interconnectats, això comporta un desequilibri en tot el fluir energètic del cos. La reflexologia podal permet que, en fer el massatge i anar-se afluixant el dolor, es vagi recobrant el fluir energètic equilibrat. Així, quan s’atén a la persona de manera íntegra, la seva recuperació és extraordinària. Es curiós que, si s’observa el pacient abans i després de la sessió, veurem com, en acabar, la seva cara reflecteix unes pinzellades de serenor.\nAquesta teràpia mil·lenària permet reforçar el sistema immunològic, reduir l’estrès, mitigar un dolor, depurar i drenar toxines o treballar les emocions profundes i les pors\nEl cos ens parla\nEl cos ens parla d’allò que hem callat, perquè té memòria en un sentit molt més profund del que podem imaginar: fets no resolts de la nostra infància, traumes que van quedar atrapats, ferides del sistema familiar, secrets, actituds que arrosseguem. Hi ha un llarg etcètera. I si hom no atén aquest dolor i el silencia, el nostre cos ens continuarà parlant cada cop amb més ímpetu fins que li fem cas.\nAmb a reflexologia podal s’aconsegueix alliberar bona part d’aquest dolor perquè aquesta teràpia proposa un sistema de tractament integral. El peu és un mirall on es reflecteix, de forma sencera, la per- sona que estem tractant. Tot funciona millor quan veiem el pacient com una totalitat, en lloc de considerar-lo com un conjunt de parts separades, a les quals hem d’eliminar els símptomes. És a traves d’aquesta visió holística com, en realitat, s’aconsegueix que les funcions corporals millorin i això estimula alhora el procés de curació natural a fi que l’organisme funcioni recuperant el seu equilibri. Com a terapeuta, estimo en gran manera aquesta pràctica que m’ha permès durant anys tractar una gran diversitat de mals. Potser perquè gràcies a la reflexologia podal m’és més fàcil arribar a aquesta part profunda de l’ésser humà que ha generat el símptoma o malaltia i encaminar el o la pacient a anar-se recuperant.\nArticle anterior“Després del vi i l’oli, ja era hora que el pa es reivindiqués”\nArticle següent Infografia: Les start-ups al món


VESPRES D’ESTIU AL MUSEU 2017. El museu com a lloc de participació cultural: art, reflexió i lleure. - Museu de Solsona Diocesà i Comarcal\nVESPRES D’ESTIU AL MUSEU 2017. El museu com a lloc de participació cultural: art, reflexió i lleure.\nAmb aquestes ratlles us fem arribar la crònica dels Vespres d’estiu al museu 2017, quatre vetllades molt diferents però amb un denominador comú: un ambient tranquil i enriquidor amb el museu com a marc incomparable.\nEl dia 7 de juliol a les 8 del vespre tingué lloc la conferència: Los límites del museo sin fin: en tierra de nadie, en tierra de todos a càrrec de Luis Grau Lobo, president d’ICOM (International Council Of Museums) a l’Estat espanyol i director del Museo de León. Grau pronuncià una classe magistral sobre els museus d’avui i d’ahir, la seva funció en la societat i el seu paper en les noves generacions i tecnologies. Sàvies paraules per un món canviant i necessàriament adaptable als nous temps. Aquest marc de reflexió museològica serví de teló de fons per a un dels darrers actes públics de Jaume Bernades com a director tècnic del museu. Amics i companys de trajectòria professional del Jaume l’acompanyaren i en nom de tots ells el Director General d’Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni, el Sr. Jusèp Boya, li dedicà unes emotives paraules d’agraïment per la tasca realitzada durant tots aquests anys en l’àmbit dels museus de Catalunya.\nEl 8 de juliol, també a les 8 del vespre, i dins el marc de l’exposició: Ossos. Un viatge a l’Edat Mitjana de la mà de l’antropologia física es realitzà la xerrada: Els ossos ens parlen. Antropologia física a la prehistòria del Solsonès. De la mà de Núria Armentano i Josep Liria, reconeguts antropòlegs físics i autors de múltiples estudis, vam poder conèixer de forma molt amena i didàctica tot de temes relacionats amb els ossos: com saber el sexe dels esquelets, quina edat tenien en el moment de la mort, com els van enterrar, com els van trepanar, quines malalties patien,… i moltes altres curiositats que van despertar gran interès entre els assistents. No podríem posar preu a la tasca i esforç didàctic de la Núria i el Josep als quals agraïm la seva predisposició i professionalitat.\nFinalment els dies 6 i 13 de juliol el Jove Ballet Solsoní, amb el suport de l’Escola de Dansa de Solsona, ens van oferir una captivant visita dansada amb el títol Entra al museu i deixa’t guiar per la dansa. Diferents representacions dansades en diversos punts del museu amb el guiatge de tres joves ballarines amb un punt de vista jovial i fresc. Escenes de dansa clàssica amb les pintures murals de St. Vicenç de Rus com a teló de fons o les antigues sales de palau, avui museu, convertides en escenaris improvisats de ballet. Una visita diferent per viure i veure el museu amb uns altres ulls i aconseguir que el visitant se’l faci seu. I un final emocionant per a una visita sensitiva: un últim número de dansa a la terrassa amb el campanar de decorat i una copa de cava a la fresca. Una experiència molt positiva que com a institució cultural de Solsona ens ha permès interactuar amb la comunitat a la qual pertanyem. Des d’aquí agraïm la col·laboració i predisposició del Jove Ballet Solsoní i de l’Escola de Dansa que des d’un primer moment van creure i ens van acompanyar en aquest projecte.\nTanquem aquest cicle satisfets amb els resultats i recordant-vos que el museu estarà obert per vacances juliol i agost de dimarts a dissabte d’11 a 18:30 h. i els diumenges d’11 a 14 h.\nFotografies de Pere Borés i Jove Ballet solsoní\n« Vespres d’estiu al museu 2017\nEn plein air. Tomàs Boix. La pintura com a passió (1886-1951). El Museu D. i C. de Solsona homenatja la figura del pintor solsoní Tomàs Boix en una exposició de producció pròpia. »


Interior canvia l'aplicació de la llei mordassa i comença a retirar multes\nEl conseller Elena havia dit aquests darrers mesos que la intenció era no multar els comportaments pacífics\nActualització: 25.05.2022 - 17:55\nAlerta Solidària ha anunciat que el Departament d’Interior ja aplica la llei mordassa amb un nou criteri més lax i que, arran d’això, els havien començat a retirar multes. Segons l’organització, fa dues setmanes que la conselleria tanca expedients sancionadors a activistes que havien estat identificats i denunciats per la policia per haver obstruït desnonaments. Aquesta decisió materialitza un anunci que el conseller Joan Ignasi Elena, públicament contrari a la llei 4/2015 (coneguda com a llei mordassa), havia fet els darrers mesos: la intenció de no multar aquells que haguessin estat denunciats però que s’haguessin comportat de manera pacífica.\nEn la nota de premsa publicada per Alerta Solidària i la Comissió Jurídica del Moviment per l’Habitatge no es parla de cap cas en concret ni s’especifica el nombre de procediments sancionadors que han estat tancats. Sí que es precisa que la retirada no afecta multes fermes sinó expedients sancionadors oberts, cosa que concorda amb la manera en què Elena va anunciar que aplicaria el canvi de criteri.\nL’entitat jurídica i el Moviment per l’Habitatge s’ho han pres com un triomf. “Són els sindicats, grups i xarxes d’habitatge i les PAHS organitzades els qui han fet possible aquesta important victòria”, afirmen.\nAlerta Solidària recorda que els imports de les sancions imposades a activistes anti-desnonaments d’ençà del 2018 fins a final de 2021 superen els 260.000 euros.\nPerò per als activistes això és tan sols un primer pas. “Continuem exigint la derogació de la llei mordassa i la revisió d’ofici de tots els procediments tancats amb sanció en el marc de protestes ciutadanes”, declaren. I argumenten que la presència de la llei i les penes que preveu per a impedir la tasca policial creen un “efecte cohibidor” cap a l’exercici dels drets humans.\nDe fet, Alerta Solidària avisa en el comunicat que aquest canvi de criteri no modifica l’actitud dels Mossos d’Esquadra. “Cal dir que el biaix repressiu continua per part de la Generalitat, perquè els Mossos d’Esquadra van per lliure i continua la identificació sistemàtica, l’escorcoll, l’amenaça amb multes i també continua cursant les corresponents actes de denúncia, en aplicació de la llei mordassa”, exposen.\nAixò, de fet, també encaixa amb el que va dir Elena: que no podrien prohibir als policies que compleixin la llei ni que aixequin acta del que ha passat i identifiquin els activistes que intenten aturar un desnonament, però que després es donaria ordre als juristes del departament d’arxivar els expedients i actes que descrivissin un comportament pacífic.


El fiscal ubica Jordi Pujol al capdavant d'una trama delictiva familiar - El triangle\nEl fiscal ubica Jordi Pujol al capdavant d’una trama delictiva familiar\nL'expresident va declarar davant del jutge que no podia assumir el risc polític de regularitzar els diners amagats\nJordi Pujol dirigia una estructura jeràrquica familiar organitzada per cometre frau durant anys, segons el parer de la Fiscalia Anticorrupció. En concret, revela el diari El Español, el fiscal Fernando Bermejo exposa per escrit que la investigació “posa de manifest l’existència d’una unitat de propòsit i direcció que crea i controla una estructura organitzada en la qual es diferencien diversos individus amb funcions diferenciades”.\nUna de les principals evidències que apunten que l’expresident de la Generalitat movia els fils des del cim de l’estructura és el contingut de l’agenda del seu fill Josep Pujol, trobada durant els escorcolls.\nEls diversos membres de la família Pujol Ferrusola que es troben imputats, assenyala Bermejo, “juguen un paper específic dins d’una operatòria complexa l’objectiu final de la qual és el frau organitzat i el blanqueig d’uns beneficis obtinguts que no tenen correlació amb els guanys que reben, tractant-se d’una organització perfectament estructurada, de caràcter jeràrquic i gran facilitat per a la mobilitat internacional dels diners”. El fiscal també indica que la trama opera, com a mínim, des del 2001.\nFonts del cas citades per El Español, així mateix, assenyalen que l’expresident Pujol era qui comandava la gestió dels diners amagats al fisc espanyol.\nEn seu judicial, revela El País, l’expresident de la Generalitat va dir, però, que estava al marge d’aquells diners i que no sabia -“no sé per què no vaig voler saber”- on estaven dipositats.\nA més, va declarar que no podia afrontar el risc polític de regularitzar, tot expressant temor al fet que la seva trajectòria -fou president del 1980 al 2003- es veiés esquitxada. “Tothom sabia que jo desitjava que això es regularitzés. El que passa és que no hi havia les condicions per fer-ho”, va declarar, segons El País.\nPrevQuins diputats de JxS estan decebuts?\nLa indústria làctia posa de mala llet els productors


Fou construït al voltant de 1920 com habitatge al carrer Mestre Lladós i constata el notable poder de la burgesia d’inicis del segle XX. Es va situar l’Ajuntament des de 1983. Forma part d’un conjunt d’edificis modernistes edificats en aquest carrer urbanitzat també a inicis del segle XX. La façana principal destaca per la seva simetria. Les obertures de la planta baixa estan ornamentades a les llindes amb motllures de temàtica vegetal fetes de pedra artificial. S’ha de ressaltar el voladís de la teulada de ceràmica vidriada, tant a la façana com a la torratxa. El treball del ferro forjat de la barana del terrat, que forma petits merlets, de les baranes dels balcons i del penell en formà de drac són els elements característics de l’estil de l’època. A la façana posterior és remarcable el totxo i la terrassa amb barana de pedra artificial treballada en arabescos.\nEl propietari que va fer construïr aquest edifici fou Enric Cucurella, un fuster establert a Barcelona que treballava per l’exèrcit español.


El Govern retallarà un 20% el pressupost d'Exteriors\nTambé posposarà l'obertura de l'ambaixada de Mèxic\nLa Generalitat ha decidit posposar l'obertura de la seva "ambaixada" a Mèxic i retallarà prop d'un 20% el pressupost de l'àrea d'Acció Exteriors i Cooperació.\nAixí ho ha avançat el secretari del Govern, Germà Gordó, qui ha indicat que amb el nou Govern "la diplomàcia catalana passarà a ser bàsicament econòmica". Per a això, la Generalitat tindrà el suport de la xarxa de 35 oficines d'ACC1O, que depenen de la Conselleria d'Empresa i que estan repartides arreu del món.\nAixí, si amb l'anterior Govern les "ambaixades" tenien una funció més política, ara l'economia en serà l'"eix vertebrador" no, només d'aquestes delegacions, sinó de tota la política exterior de Mas i el seu equip.\nDe la mateixa manera que amb la resta d'àrees del Govern, l'àrea d'Exteriors i Cooperació patirà una retallada pressupostària, que segons ha avançat Gordó rondarà el 20%, i que també afectarà l'ajuda als països en vies de desenvolupament. Tot i així, ha garantit que totes les oficines de la Generalitat a l'estranger es mantindran, ja que el propòsit és "fer més amb menys" mitjançant una millor gestió dels recursos públics.


Alumnes de la Farga participen a l'HP CodeWars!\nLa 2a edició de l'HP CodeWars, concurs de programació d’ordinadors impulsat per l’empresa Hewlett-Packard, ha aplegat més de 300 estudiants de secundària, entre ells un grup de La Farga.\nEl passat dia 5 de març es va celebrar la segona edició del concurs HP CodeWars BCN a les instal·lacions que disposa la multinacional a Sant Cugat del Vallès i on 6 alumnes de la Farga van ser-hi presents.\nAquest concurs es va celebrar per primer cop fa 15 anys a Houston i, a causa del seu èxit, s’ha anat implantant a la resta de les seus que disposa aquesta companyia arreu del món. El repte consisteix a resoldre, mitjançant un llenguatge informàtic, el major nombre de problemes proposats possibles en un temps limitat.\nDurant 3 hores, un total de 100 equips formats per 3 alumnes d’un mateix centre van poder demostrar les seves competències per afrontar problemes de la vida quotidiana. Enginy, lògica, raonament, treball en equip, són algunes de les habilitats comunes a tots els equips. En definitiva, un bon escenari per a compartir experiències.\nLa Farga , va poder inscriure dos equips: El primer format per alumnes de 3r d’ESO (Alejandro Sama Salinas, Ignacio Brustenga Frattarola i Adrián Navarro García) i el segon format per alumnes de 2n de Batxillerat (Carlos Belenguer Sánchez, Ricard Juan Pujol i Alex Bascuñana Sordo).\nGràcies a tots per la vostra bona feina!


El Girona s'exhibeix a Montilivi davant un enfonsat Las Palmas - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl Girona s'exhibeix a Montilivi davant un enfonsat Las Palmas\nOlunga, autor d´un «hat-trick» marc martí\nEl Girona va golejar la Unió Esportiva Las Palmas en un partit corresponent a la dinovena jornada de LaLiga Santander, en el qual els gironins van penalitzar amb duresa els errors defensius dels canaris a la segona part. D'aquesta manera, el conjunt de Pablo Machín deixa enrere dues derrotes seguides a la lliga.\n«Sentim vergonya, jo sóc més culpable que ningú», deia Paco Jémez, entrenador del conjunt canari, després d'un duel en el qual el seu equip es va veure superat en tots els aspectes del joc.\nEls aficionats locals van poder gaudir del millor partit del seu equip aquesta temporada, el qual va tenir un protagonista principal, Michael Olunga. El davanter de Kenya, que va substituir al descans Christian Stuani per un fort cop al cap, va marcar tres gols i va donar una assistència.\nAmb la seva entrada al terreny de joc, Olunga va intensificar la pressió sobre la dubitativa defensa dels de Paco Jémez. El segon gol, el primer de l'africà, va desarborar la resistència visitant per transformar el matx en un passeig per al conjunt gironí, que va anotar cinc gols en vint minuts.\nBorja García va fer, al contraatac, el tercer gol i Olunga va sumar la seva segona diana amb el quart, després d'un error del porter visitant. L'africà no es va conformar i va assistir el cinquè a un Portu que va marcar el seu setè gol de la temporada. A més, el davanter del Girona va marcar el sisè i definitiu gol, que agreuja les males sensacions d'un Las Palmas cuer i que ja acumula cinc partits sense conèixer la victòria.


NOTES SOBRE EL CARNAVAL DE VILANOVA I LA GELTRÚ | Bienve Moya\nQuatre mesos passats de la mort del general Franco la Comissió del Carnaval, grup de ciutadans que representaven les entitats organitzadores del Carnaval, es proposen treure al carrer l’acte del Carnaval que més havien temut les autoritats locals i també els sectors més carques de la vila, L’Arrivo, l’arribada d’en Carnestoltes a la ciutat, el Rei de la Festa. Quina era la raó d’aquella por? Senzillament, el temien perquè era l’acte amb més capacitat de crítica lliure que hom podia imaginar, i donada la situació política del moment ( a tres mesos de la mort del dictador, hom dipositava en aquell acte quantitat d’aspectives, d’un o altre signe). L’acte en sí consistia (consisteix encara) en la posada en escena d’una desfilada que anava a rebre al Rei del Carnaval, En Carnestoltes, en algun lloc de la població, acompanyant-lo amb carrosses escèniques i colles de disfresses parodiant les novetats i esdeveniments locals amb accentuat tot burlesc i satíric, to que, ben sovint, assolia el sarcasme més cru. Després, en corrua, tot aquest cercavila el duia a la plaça de la Vila on l’estrafolari personatge havia de llegir davant la població concentrada, el seu Sermó. Sermó que en la memòria dels vilanovins havia estat un pamflet incendiari que repassava sense misericòrdia tot allò que d’ocultable havia esdevingut a la ciutat durant l’any. I certament la memòria que es tenia dels antics sermons, encenia la imaginació de la població. Ja l’any anterior, aquesta mateixa Comissió del Carnaval havia fet l’intent de posar en peu l’Arrivo.\nCal fer notar que en aquesta comissió cívica hi participaven des de representants essencialment interessats en l’activitat festivocultural, així com altres persones enrolades en moviments sociopolítics de la ciutat (Assemblea de Catalunya, moviment veïnal, o partits polítics). Tots aquests sectors, el cultural, el social i el polític col·laboraven en aquell moment colze a colze per a la recuperació del carrer com espai lliure on manifestar-se, festivament i políticament. L’any anterior a aquest de la sortida de l’Arrivo, representants d’aquesta comissió negociaren amb el darrer alcalde del franquisme l’aparició de l’Arrivo. L’alcadia estava disposada a acceptar-ho però havia de conèixer (no censurar, digueren), però sí conèixer el text del Sermó abans que es llegís en públic. Com era lògic de pensar aquesta “innocent” condició no fou acceptada. La comissió posava la seva esperança en que la mort del dictador s’esperava per abans del proper Carnaval, així que no calia negociar res, calia deixar fer a la natura «Després de quaranta anys, no en vindrà d’un!» Va ser la resposta de la comissió. Amb la mort de Franco i l’aparició pública de l’Arrivo, culminà, doncs, la reconstrucció de tots els actes del vell carnaval de Vilanova i la Geltrú. Actes que passarem a relatar en un proper apartat.\nUna qüestió, encara. Sobre la reaparició del Carnaval de Vilanova després de la seva prohibició a principis de la victòria franquista, i per raons que el lector haurà pogut adonar-se al llarg de la lectura, caldria emprar més aviat el terme reconstrucció que no pas el de recuperació. Aquesta reconstrucció, la qual es cimentà al llarg de quasi quaranta anys, si bé no fou una tasca premeditada, planejada des de bon principi pels seus mantenidors principals, si que va ser una elaboració on almenys dues generacions van traspassar-se, potser sense massa consciència, però amb ferma perseverança, la memòria i la voluntat de treballar-hi. És cert —i caldrà tenir-ho molt en compte si féssim servir aquest estudi per comprar-lo a la reconstrucció, o recuperació d’altres festivitats— que aquests mantenidors no van partir sempre d’uns mateixos propòsits. Fins i tot és possible que en més d’una ocasió aquestes intencions ni tan sols no fossin coincidents, i fins i tot podien haver estat divergents. Ben segur que els propòsits “vilanovistes” dels qui pels anys cinquanta intentaren reconstruir alguns actes de l’antic carnaval local no tenien altra finalitat que reconduir la vella i disbauxada festa local, i portar-la cap a una moderada celebració on, per exemple, i com ja antany ja havia succeït, servís de pretext per a la beneficència. Aquesta tasca, la de convèncer al nacionalcatolicisme local que la vella festa podia ser reconduïda i digerida per tots els estomacs, era, de ben segur, el propòsit d’aquells carnavalers postfranquistes. No era el cas, en canvi, dels promovedors dels anys setanta, els quals es proposaven el Carnaval —sense cap mena de discreció— com la reivindicació de la llibertat de la festa i, encara, de la reocupació de l’espai públic per exercir-hi aquesta llibertat festiva i política. Uns animadors, van succeir-ne a uns altres, alguns d’ells deurien ser-ne conscients de la successió, d’altres no; fins hi tot n’hi deurien haver que pensessin que es traïa la causa. Entre tots, però, van servar la memòria popular de la ciutat. I cal afegir, que aquestes reflexions que valen pel Carnaval de Vilanova, poden valdre també per a qualsevol altra activitat humana d’aquesta índole.\nSi fos el cas, podríem observar, aquí, doncs, com una innocent activitat civicopopular —en aquest cas el Carnaval a Vilanova i la Geltrú— proporciona informacions, més enllà de l’anècdota, que ens permeten conèixer com a través d’aquella activitat local, s’ultrapassa la suposada inofensiva pretensió i s’arriba, posteriorment (encara que ho hagin de dur a terme altres generacions), a proposar-se una seriosa reivindicació política, el dret reunió, manifestació i llibertat d’expressió (la desfilada burlesca i el lectura del Sermó satíric). A través de les tímides activitats d’aquell innocu “vilanovisme” que pretenia “recuperar”, i potser adequar la festa del carnaval a la fèrula de la dictadura, va permetre que, per obra de la transmissió de la memòria (una memòria mitificada, com tota memòria popular) unes posteriors generacions, que ja no en tenien prou amb l’inofensiu “vilanovisme”, encetaven un moviment de revindicació que des de la reclamació de la llibertat festiva s’arribava a la de la llibertat d’expressió i l’ús del carrer, la llibertat de reunió i manifestació.\nL’actualitat fins els anys noranta va ser aquesta que s’ha narrat, actualitat que avui ja trobarem modificada, i és ben lògic que així sigui. La societat avança i la situació política i econòmica d’aquesta societat i les seves produccions i necessitats canvien irremissiblement. Avui trobarem a la ciutat un Carnaval adequat a la realitat vilanovina d’ara. Una actualitat que provarem de narrar amb la continuació d’aquest treball. Caldrà tenir en compte, però, que l’ocasió històrica que tingueren els promovedors del postfranquisme per “reconstruir”, insisteixo en el concepte, reconstruir, no pas recuperar, la vella i mitificada festa, no s’ha tornat a donar.\nOCO. Aquestes notes pertanyen a un futur llibre sobre el carnaval que apareixerà a finals de 2008\n No és estranya al Carnaval aquesta pràctica de la beneficència. Arreu la celebració dels actes carnavalescos donaven preu, com per fer-se perdonar l’excés d’aquestes dies, a col·lectes o activitats per recaptar diners, queviures, etc. Pels “pobres”. Un il·lustratiu exemple local el trobem en el llibre “El Carnaval vilanoví”, d’Oriol Puig Almirall: [Durant La Cavalcada] “l’any 1860 [e] recollí per els possibles esguerrats o les famílies necessitades que perdessin un fill a la guerra de l’Àfrica”.


Colau acusa els partits independentistes de "sobreactuar" i "tancar files" pel context electoral - CATzona\nColau acusa els partits independentistes de “sobreactuar” i “tancar files” pel context electoral\nDesprés de setmanes de silenci –i de viatges com el de la Cimera del Clima–, l’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha ofert avui una extensa entrevista a Ràdio 4 per analitzar la situació política del país i de la ciutat. Colau ha criticat amb contundència el comportament de Junts per Catalunya i ERC davant la imminència d’una nova convocatòria electoral. Segons l’alcaldessa, els partits independentistes, tot i les divisions internes, “sobreactuen” i “tanquen files” pel context electoral i donen a entendre que actuar “amb molta contundència” accelera la resolució del conflicte polític, en lloc d’abordar la situació des d’un punt de vista ampli, amb mecanismes com una taula de debat estable, segons l’alcaldessa. Colau, de fet, ha acusat el president de la Generalitat, Quim Torra, de comportar-se en algunes ocasions com un “activista” i li ha retret que estigui més pendent de “posar o treure una pancarta” o “d’anar a resar a Montserrat” que de buscar “alguna iniciativa política que aporti llum al conflicte”. I ha carregat en el mateix sentit contra ERC, a qui acusa de no desmarcar-se del president. Creu que tant ERC com JxCat mantenen un discurs en privat i un de diferent en públic.\nColau, que ha recordat que ella mateixa ve del món de l’activisme, ha demanat a Torra que tingui en compte que un activista es representa a ell mateix però que el president de la Generalitat “ha de representar tots els catalans i enfortir la institució”. L’alcaldessa considera que el president s’hauria de “sobreposar” al “dolor i la indignació per tenir companys a la presó” i oferir respostes per al conjunt dels catalans. “Hem de fer un esforç per evitar les posicions unilaterals”, ha defensat Colau, que s’ha oposat a l’aplicació de qualsevol 155 –”no és la via i no s’ha d’aplicar mai”, ha defensat– i ha demanat a totes les institucions un “esforç de serenor” davant la imminència de la sentència de l’1-O.\nL’alcaldessa de Barcelona ha explicat que no sap encara si se sumarà a alguna de les mobilitzacions previstes per quan es faci pública la sentència del Suprem, però ha deixat clar que aquesta no ha de ser la funció principal de les institucions, que han de separar la mobilització de les responsabilitats institucionals. “Hem de buscar solucions”, ha defensat, i ha assegurat que s’ha de valorar, per exemple, si la via més ràpida per aconseguir la llibertat dels presos polítics és la de l’indult.\nColau ha reiterat que creu que el president espanyol, Pedro Sánchez, es va equivocar convocant eleccions i l’ha titllat d'”irresponsable” per fer-ho tenint en compte que hi pot haver desmobilització del vot progressista i que la convocatòria coincideix amb el moment de la sentència. “Sánchez està mirant clarament a Rivera, cap a la dreta”, ha dit sobre un possible pacte entre PSOE i Cs i després de posar en valor l’acord local que comuns i socialistes van tancar per governar Barcelona.\n“Sorpresa” amb Errejón\nColau també ha admès que està sorpresa per la decisió d’Íñigo Errejón de presentar una llista a Barcelona i ha reconegut que ell no li va comunicar la decisió abans i que va ser l’exalcaldessa de Madrid Manuela Carmena la que va fer de contacte i va demanar a Errejón que parlés amb Colau. Quan van parlar, ha explicat Colau, ella li va dir que en un moment en què la ciutadania demana unió i aliança li semblava sorprenent que es presentés perquè, a més, les seves premisses –de lluita contra el canvi climàtic i agenda social– considera que a Catalunya les cobreixen els comuns. “No crec que una altra candidatura sumi més”, ha lamentat Colau.


El Chelsea (4-1) elimina el Nàpols després d'una pròrroga i un partit vibrant a Londres\nUn gol d'Ivanovic al minut 104 ha permès al conjunt anglès desfer l'empat en una eliminatòria que s'ha hagut de decidir en el temps extra\nARA Barcelona Actualitzada el 14/03/2012 23:27\n260x366 Drogba salta en l'acció del gol de Terry en el Chelsea-Nàpols / GLYN KIRK / AFP Drogba salta en l'acció del gol de Terry en el Chelsea-Nàpols / GLYN KIRK / AFP\nUn gol d'Ivanovic al minut 104 ha donat la classificació als quarts de final de la Champions al Chelsea, que ha superat el Nàpols després d'un duel agònic que ha acabat 4-1 després d'una pròrroga. Els anglesos, a través dels gols de Drogba i Terry, han aconseguit capgirar el marcador de l'anada (3-1 a Itàlia), però Inler ha tornat a donar provisionalment la classificació als italians. A falta d'un quart d'hora, Lampard, de penal, ha igualat l'eliminatòria i ha forçat la pròrroga.\nA Stamford Bridge s'ha vist l'eliminatòria més emocionant dels vuitens de final. El 3-1 de l'anada a favor del Nàpols contra el Chelsea s'ha repetit a la tornada a favor dels anglesos i el bitllet als quarts de final s'ha hagut de decidir a la pròrroga.\nDrogba, amb un remat de cap al minut 28, ha situat l'1-0 al marcador. Mata ha disposat d'alguna bona ocasió per ampliar l'avantatge, però no ha sigut fins a la segona meitat quan el Chelsea ha trobat el camí del gol per fer el 2-0. L'encarregat de marcar-lo ha sigut Terry, amb una brillant rematada de cap després d'un córner. Aquest resultat classificava als anglesos, que han patit en defensa amb les contres dels napolitans. La resposta italiana no s'ha fet esperar i Göhkan Inler, tres minuts després, ha fet el 2-1 que tornava a classificar per a quarts de final al Nàpols.\nAl minut 76 i després d'un penal, Lampard ha aconseguit marcar el 3-1, obligant l'eliminatòria a resoldre's al temps extra. I aquí, un gol d'Ivanovic als 104 minuts ha donat el passaport per als quarts de final als anglesos.\nEl Reial Madrid supera el CSKA (4-1) i serà al bombo de quarts de la Champions


La millor temporada d'estiu des de la crisi\nLes revoltes a Turquia i Egipte propicien unes xifres rècord en el sector turístic\n4 min. Barcelona 15/07/2013 00:00\n260x366 TERRASSES PLENES Un dels símptomes de l'augment de turistes és que les terrasses de bars i restaurants estan plenes, com les de les Rambles. / PERE VIRGILI TERRASSES PLENES Un dels símptomes de l'augment de turistes és que les terrasses de bars i restaurants estan plenes, com les de les Rambles. / PERE VIRGILI\nLes xifres de turistes rebuts el mes de maig han sigut de rècord. L'Índex d'Activitat Turística de la UAB per al 2013 -presentat a finals de maig- també preveia un augment del 8,8% més de visitants que el 2012 a Catalunya. Tot plegat confirmava que aquest estiu seria dels millors pel que fa als ingressos turístics, però aquestes previsions encara no tenien en compte el nou esclat de violència als carrers d'Egipte ni el naixement de la indignació a Turquia. Amb l'experiència de l'impacte que va tenir l'anomenada Primavera Àrab sobre el turisme català i balear, els experts s'atreveixen a pronosticar que aquest estiu serà el millor amb diferència per al turisme de casa nostra des de l'inici de la crisi. "Els últims estius ja han sigut bons, però aquest es preveu que sigui el millor des del 2006", assegura Josep Maria Galí, professor de màrqueting d'Esade.\n"Serem els grans beneficiats del que està passant en aquests països, en especial les Illes Balears i tota la costa mediterrània, sobretot la Costa Daurada i la Costa Brava", explica José Antonio Duro, professor del departament d'economia de la Universitat Rovira i Virgili i director de l'índex de la UAB des de fa 9 anys. Duro ho té clar: "Serà un creixement del turisme semblant al que vam tenir el 2011, que llavors va ser entre un 3% i un 4%". Segons xifres de Turespaña, el 2011 van arribar a l'Estat 4 milions de turistes més que el 2010 -un 7,6% més-, i van calcular que d'aquests, entre 1,6 i 2,1 milions van ser turistes de préstec que havien d'anar a Tunísia, Egipte o Algèria i que van canviar de destí a causa de la inestabilitat política d'aquests països aquell any.\nA Egipte, optimistes\nL'Oficina de Turisme d'Egipte admetia ahir que el que està passant al país afecta el nombre de visitants, que durant els sis primers mesos de l'any -abans de la revolta- havien augmentat un 10% respecte al 2010. Tot i això, des d'Egipte confien que la inestabilitat passi i que el nou govern es posi a treballar a favor del turisme i permeti que acabin l'any amb un augment del 30%.\n"S'han anul·lat algunes reserves, però el més destacat és que és ara quan haurien d'entrar les reserves per al setembre i l'octubre", explica Francesc Carnerero, president de l'Associació Catalana d'Agències de Viatges (ACAV), tot i que afirma que encara no tenen xifres i que no en tindran fins més endavant. Carnerero no s'atreveix a ser gaire categòric amb l'efecte papallona de les revoltes a Egipte i Turquia, però admet que "la gent quan fa vacances vol tranquil·litat i va on hi ha pau social". Ian Livesey, director d'operacions de TUI Travel, un dels turoperadors més importants, comenta: "Encara no estem notant gaire l'efecte del que està passant, però si la inestabilitat segueix, es notarà".\nTot i que Catalunya, les Illes Balears i el País Valencià es tornin a beneficiar turísticament de la Primavera Àrab, la situació d'aquest any no té res a veure amb la del 2011 en aquest sector. "Aquell 4% més de turistes que no esperàvem ens van salvar la campanya de l'any, que va evitar els números negatius. La diferència és que el 2013 hem canviat de model i, abans que això passés, la previsió de creixement de turistes respecte al 2012 ja era del 8,8%", afirma José Antonio Duro. Josep Maria Galí explica el perquè d'aquest canvi respecte al 2011: "Ara tornem a ser un destí competitiu perquè s'han abaixat els sous del personal i s'han ajustat el preus". Per Galí això no és una mala notícia, al contrari: "Sort en tenim, del turisme actualment; és el nostre mannà econòmic per sobreviure".\nCompensar el mercat estatal\nTots els experts destaquen que aquesta arribada massiva de turistes aconsegueix compensar la punxada del mercat espanyol, que és el que més nota la crisi. A les Illes Balears és on menys s'ha notat perquè té poca dependència del mercat espanyol -un 20% respecte al total-, quan a la resta de l'Estat, el pes del turista estatal encara és majoritari sobre l'estranger. A Espanya és del 72%, com al País Valencià, mentre que a Catalunya és del 65%, un dels percentatges més baixos, a excepció de la Illes.


DIVUIT de Rondalla d'en Dylan Tomàs\nEl carrer, novament, ofegat de fred i d’aquella tranquil·litat glacial d’una hora qualsevol de la matinada en què el seu cos afeixugat havia perdut tota capacitat de mesura, tota discreció dels límits, absorbit en la infinitud concreta d’una singularitat apegalosa al seu voltant que es vessava intransigent entre el zero i l’u. Havien tombat dos o tres carrers i recorria arrossegat per la decisió i la fortitud de caràcter de la Gemma una avinguda, la de Gaudí. Ella no deia res. Ell no sabia què dir, però tenia necessitat de confirmar el fred i provocava bafs d’alè llargs i densos, des del fons de la gola.\n—Què t’ha donat? Sembles un nen petit.\n—Doncs deixa-ho estar, que encara falta.\n—No voldràs anar-hi a peu, suposo?\n—Clar que no. Hem d’agafar el cotxe.\n—I com és que has aparcat tan lluny?\n—Doncs perquè és dièsel.\n—Ah, cony. Però per què tens un dièsel, si no el pots portar enlloc?\n—Sí que puc portar-lo a alguns llocs. No el puc entrar a les ciutats, però al camp o als pobles sí, i per què el vull si no?\n—Per no haver de caminar tant?\n—Si haig d’anar a Barcelona, agafo el tren. Per moure’m per aquí, camino.\n—Però si has de carregar alguna cosa o portar algú…\n—Doncs quan arribi el moment, ja m’ho rumiaré.\nInconscientment, en Dylan va treure l’alè (Haaaaaaaaaahh), perquè hi trobava un cert plaer en aquelles bafarades platejades que desapareixen instantàniament davant dels ulls. La Gemma no va dir res, ni el va mirar. Ell va suposar que prenia una actitud maternal d’extinció, com quan una criatura fa ximpleries davant de tothom i el millor que es pot fer és no fer res, que ja es passarà la rebequeria (Haaaaaaaaaaahh).\nPercebia, en aquell moment, més que res, una gran buidor mental, rebent el no-res del carrer i reflectint-lo, afigurant-se’l al cervell amb fidelitat òptica. Hi havia comerços tancats i alguns vagabunds als bancs, soterrats sobre piles de cartrons, però no era capaç de transformar aquella matèria en res, i davant del gran local abandonat dels pneumàtics Ozaes, d’on qualsevol ciutadà podria refer tres o quatre rondalles, l’esgotament el privava de cap fil narratiu que confegís l’essència física pentadimensional d’aquell punt del mapa, i va tornar a posar els ulls en el seu propi alè (Haaaaaaaaaahh).\n—Sort que arribarem de seguida, perquè si no…\nEn Dylan la va mirar (Haaaaaaaaaahh), però no va ser capaç d’entendre si anava de broma o de debò (haaaaaaaaaaaaahh).\n—Vaig deixar el cotxe, crec, a l’entrada de Lourdes, al costat de l’Institut de Seguretat Pública.\n—Crehehehehehchh? —va fer, exagerant una mica, per tal que sortís el baf.\n—Fa dies que no l’agafo, no me’n recordo bé. Però sempre el deixo allà, al costat de la fàbrica de Mossos. Fot una mica de fàstic, però l’altra solució és el Calderí i em queda massa lluny.\nVan canviar de vorera davant de les Motos Isern, però només era capaç de veure’s reflectit en el vidre. L’edifici, imponent, era un edifici i prou, una estructura arquitectònica sense cap capacitat de figuració. Curiosament, aquesta buidor mental que evidenciava que les forces que li restaven s’havien prioritzat en el circuit de funcions orgàniques motores, li va revelar, després d’una breu comprovació de l’absència de raonament, de palesar-se com a encefalograma pla davallant pels decimals entre el zero i l’u, n vegades cada moment, que les funcions metacognitives funcionaven també, i que potser eren més bàsiques que les merament cognitives, si és que això tenia cap sentit, o que potser funcionaven en un circuit alternatiu d’emergència si el principal es veu afectat per talls (intermitents). Potser, en els moments en què l’imperatiu vital es veu despullat de les foteses de cada dia, el cervell, impel·lit per les regions reptilianes, activa, de retruc, basses adjacents, somes, d’existencialisme pútrid i pantanós per un reflex, un últim esforç d’humanitat que necessita esdevenir alguna cosa més que un animaló intranscendent. Mentrestant, la Gemma s’havia aturat davant d’un cotxe gairebé clàssic, del segle anterior, que, a totes llums, era un prodigi de la mecànica pel sol fet de mantenir-se sobre rodes. Si encara funcionava, l’haurien de portar al museu de l’automobilisme de Montmeló. El seu avi, un avi qualsevol, hagués dit, confós entre el delit i l’amargor, que ja no es feien cotxes com aquell. Va mirar l’automòbil amb curiositat col·legial, vogint al voltant, arquejant l’esquena per veure les rodes, el tub d’escapament, estirant el coll per apropar-se a l’antena del sostre, i fent uns gestos d’incomprensió fascinada que esperen que l’audioguia faci l’explicació pertinent (Haaaaaaaahh). La Gemma cercava, previsiblement, les claus a la bossa. Era una escena típica de les pel·lícules antigues, quan tots els cotxes anaven amb claus perquè encara no s’obrien per aproximació. Va posar la bossa sobre el capó, per regirar més bé el sofregit d’objectes que hi duia, fent aquells cops i els moviments característics del sedàs que fan els cercadors d’or de la Vall del Segre i els dels grans rius del Canadà.\n—Ma cagun la puta! —va fer, finalment.\n—No les trobes?\n—Crec que me les he deixades a l’altre bolso.\n—Tornem o hem de caminar?\n—No pot ser, si les he sentit en marxar.\nVa tornar a remenar tot fent desaparèixer el braç a dins gairebé fins el colze. En Dylan, per no posar-la nerviosa (Haaaaaaaahh), va fer una altra volta al cotxe. Quan va ser al vidre del copilot, es va vinclar per (Haaaaaaaahhh) escriure-hi alguna cosa, però just en aquell moment va veure un clauer en forma d’espardenya que penjava del contacte.\n—Gemma, són a dins.\n—Que te les vas deixar a dins, penjades.\n—Mira-ho tu mateixa.\nVa donar la volta i va comprovar, després de passar el puny per desentelar el vidre, que les havia oblidades, efectivament.\n—Bé, misteri resolt —va dir, bufant alleujada, i va estirar de la maneta, però era tancat—. La puta que el va parir. Merda de tancament d’emergència!\nEn Dylan es va fer enrere un parell de passes, per si de cas. Ella, mentrestant, comprovava cadascuna de les portes, la del portaequipatges i tot, i quan va haver comprovat que el sistema de tancament automàtic per a conductors despistats funcionava correctament, li va clavar una puntada de peu al pneumàtic. De seguida, però, atès que la Gemma era una dona intel·ligent i expeditiva, que no s’arronsava davant les dificultats de qualsevol manera, va demanar a en Dylan si tenia una perxa.\n—D’on vols que la tregui?\n—Doncs busca alguna cosa per obrir la porta, va. Un filferro, una perxa, alguna cosa.\nAutomàticament, sense gaire il·lusió, va fer un cop d’ull a la vorera, però a banda d’excrements de gos i algunes llaunes buides als escocells dels arbres, no hi havia res que pogués fer servei. De totes maneres, en Dylan va començar a caminar, amb el cap cot, fingint molta concentració en la cerca. La Gemma va anar en direcció contrària. Ell, abans no pogués comprovar la mal·leabilitat dels objectes que es trobava, se la va mirar de cua d’ull. Tot d’una, s’havia enfilat al mur d’una casa amb jardí i en un tres i no res havia passat a l’altra banda. En Dylan es va ajupir darrere del cotxe, per si de cas, sotjant el mur. De cop i volta va volar de l’altre cantó una llosa gran de pedra i de seguida la Gemma va tornar a aparèixer pel mateix punt i es va deixar caure amb agilitat.\n—Què vols fer amb això? —va demanar en Dylan traient el cap rere el portaequipatges.\n—Obrir el cotxe, a tu què et sembla?\n—Però el rebentaràs.\n—Se me’n refot.\nVa passar cap al vidre del darrere del conductor i li va llançar la llosa, de cantó, amb totes les seves forces. Va fer un enrenou considerable i en Dylan va témer que tornaria a tenir la companyia dels mossos, que, de fet, eren ben a la vora. Només l’havia esquerdat, però era evident que no es donaria per vençuda tan fàcilment. Va llançar la pedra dos, tres cops, fins que finalment va trencar una bona part del vidre i va passar la mà per dins per desbloquejar la porta del conductor. Va obrir i s’hi va asseure de seguida. En Dylan va sortir del darrere del vehicle i va admirar el forat mentre la Gemma engegava el motor, que va sonar enrogallat, estrident. Va apropar el dit al tall del forat, després el cap (Haaaaaaaah).\n—Pujaràs o et quedaràs aquí fent el llangardaix gilipolles tota la nit?\nQuan va seure, la Gemma s’estava cordant el cinturó i en Dylan va corroborar que cadascun dels pits, com si els acabessin de separar al néixer, eren d’una voluminositat feraç, túrgids, esmunyedissos. Assassí. Violador. Com un acte reflex, com si fos una respiració qualsevol, va tornar a fer Haaaaaaah, però la calefacció, a tota potència, li va treure tota raó d’ésser a aquell nou tic que acabava d’incorporar al seu caràcter.\n—Suposo que aprofitaràs l’oportunitat que tens aquesta nit, oi?\n—La d’aguantar a un grapat de rics pretensiosos?\nLa Gemma, mossegant-se la llengua, va posar la primera i es va incorporar a la no circulació del carrer. Va mastegar uns instants les paraules que volia dir i va fer:\n—La d’entendre com pensa la gent que mou el món.\n—La gent que mou el món? Que no es mou tot sol?\n—No siguis infantil, sisplau.\nEls carrers, els semàfors, insòlits, deserts, però la Gemma conduïa amb cura, lentament, mirant-s’ho tot dues vegades, com si dugués un carregament fràgil, o explosiu.\n—Aquesta gent s’aprofita de la situació, del sistema, per desenvolupar la seva baixesa moral.\n—T’equivoques. Parla-hi, escolta-te-les i veuràs que això que dius és una simplificació. Per què creus que les teves idees són millors que les seves?\n—Per què es creuen ells que les seves són millors que les meves?\n—No s’ho creuen perquè sí. Confronta-les i veurem si s’ho creuen amb raó o per fanatisme.\nDe seguida van entomar el carrer que duu a Gallecs. A en Dylan no li feia gaire gràcia comprovar que la Gemma mirava per tots els retrovisors a cada instant, a banda i banda, com cercant el carrer per on havia d’anar.\n—No sé si hauria d’anar-hi jo, en realitat…\n—Què vols dir? I per què no?\nS’ho va rumiar una mica. No era ben bé por de matar-se pel camí, ni tampoc la pesantor del Pal Bubònic només, sinó tot això sumat a la mandra enorme de veure uns burgesots que es mouen pel món amb aires de pornografia alemanya. Es va decantar per l’explicació més senzilla:\n—Amb aquesta gent sempre m’escalfo, i les discussions acaben malament.\n—Amb aquesta gent? Sempre? Que hi tens gaire contacte?\n—No, bé, amb els rics, vull dir. Són uns cínics i uns ignorants, però es pensen que saben de tot.\n—De cínics no en trobaràs cap, avui. I d’ignorants pocs. Ara, sentiràs coses que no t’agradaran, això sí. El que has de fer és escoltar molt i xerrar poc.\nVermell. Havia aturat el cotxe davant del darrer semàfor abans d’entomar el camí de Gallecs. L’últim punt d’urbanitat. La Gemma tamborinejava els dits contra el volant, furient, mirant a banda i banda. Per comptes de demanar-li què li passava, en Dylan va preguntar, amb un rau-rau automàtic:\n—No puc dir la meva?\n—En general, qui vol dir la seva en una conversa? Per què et penses que es va inventar l’art, doncs? I en particular, a la vida no tindràs gaires oportunitats d’escoltar-les com ho faràs avui, el que sigui que diguin. Et recomano que obris molt les orelles.\nVerd. No hi ha marxa enrere. Va engegar amb una accelerada brusca i es va endinsar en la foscor del camí, tot engegant els fars, com si només la necessitat la hi obligués.\n—Quina mena de coses diuen, que són tan rares? I què hi té a veure l’art en això?\n—No ho sé. Jo he sentit de tot i mai no he tornat a pensar de la mateixa manera que abans d’anar-hi. I pel que fa a l’art, doncs tot. En una conversa no es poden exposar idees ben raonades, ben fonamentades, això s’ha de fer en l’obra d’art, o com a molt en un assaig.\nLa carretera era prou estreta com per provocar un accident lleu en qualsevol moment, flanquejada com estava, d’una banda, de tot un seguit de pals de fusta de protecció dels vianants, sense reflectors, i del rost dels camps de sègol que l’amenaçava constantment, de l’altra.\n—I per què no, a veure, si parlant es pot exposar tota una ideologia?\n—Tu encara no has desenvolupat cap idea com cal, em penso.\n—Que t’ho has cregut!\n—Si ho haguessis fet, sabries que en una conversa, entretallant-te, intentant rebatre’t tota l’estona, amb un temps limitat, amb interferències que desvien el tema, com a molt pots fer un tràiler, un sumari d’una bona idea o una aproximació a una part rellevant, i res més. —Se l’escoltava amb l’atenció desviada cap a l’asfalt, que s’anava obrint en la foscor ràpidament, com una era esquerdada.— I aquesta mena d’idees que et dic, si són rellevants, necessiten context, perquè se surten d’allò quotidià, els cal progressió, un vehicle d’expressió concret… Tot això no hi té lloc en una conversa informal.\n—I llavors què fotem anant-hi?\n—Doncs perquè surten moltes idees i punts de vista que no havies imaginat mai. La mirada s’eixampla.\nEls camps, en la foscor espessa del cel ennuvolat, eren una massa d’intenció visual sense definir. Eren una presència oculta retallada en l’horitzó groguenc dels polígons rere els turons.\n—I a ells no se’ls eixamplarà si jo dic el meu parer?\n—Ho dubto. Segurament els donaràs idees que ja han tingut prèviament i que han refutat fa temps, abans no et traguessin els bolquers. Pensa-hi, et porten molta avantatge.\n—Potser jo tinc idees noves que ells ni tan sols s’atreveixen a pensar.\n—Que no s’atreveixen, dius? Són llibertines, saps el que és això? Cadascuna d’elles té més gosadia mental que tu i que jo juntes.\n—Llibertins? Com els de Sade?\n—Depèn del dia.\nLa carretera va fer una corba tancada que la Gemma va entomar a poc a poc, de memòria, i els fars van projectar-se sobre els matolls ressecs, gebrats i desnerits.\n—Mira —va fer ella— en una conversa d’aquesta mena, amb gent que et porta tanta avantatge, t’has de captenir en la ignorància. Es deixa parlar, es toquen quatre llocs comuns i, si de cas, es discuteix per esport, però res més.\nLa carretera va redreçar-se i ella es va relaxar una mica, recolzant el braç al breu ampit de la finestreta, per recolzar-hi el cap, mentre considerava una mena d’explicació adjacent. En Dylan, però, s’hi va avançar:\n—Jo no sé si podré captenir-me, sincerament. I per molts motius… Aquests fills de puta que ara visitarem en el moment crític estaven ben arrecerats a casa, amb els diners ben guardats a Madrid o a València, mentre els que no tenien un duro es jugaven la cara, i la vida fins i tot —va fer una pausa d’uns segons esperant una resposta afirmativa, complaent, però en no trobar-la, perquè semblava no fer-li cas, capficada en alguna altra cosa, va reblar el clau—. I qui ha sortit guanyant?\n—Hem sortit guanyant tots, Dylan —va fer ella amb el cap més aclofat a la mà, amb un to desmenjat.\n—Val, d’acord, tots hem guanyat ni que sigui una mica, sí, però qui n’ha tret més benefici? Ells. Els hem fet una república neoliberal a la seva mida, perquè estiguessin contents.\n—Que no t'agrada viure sense l'opressió d'Espanya? No t'agrada ser català i lliure?\n—Perquè m’agradi això, perquè m’agradi tenir l’estat que la història ens devia, m’haig d’empassar per sempre més qualsevol cosa? Podria haver sigut un estat millor, més just, de més qualitat, i ens hem conformat… Un estat català i lliure, val, però amb els mateixos defectes estructurals que els altres.\n—Vols canviar el país? Doncs fes alguna cosa en comptes de queixar-te. Creus que les polítiques no et defensen, doncs vota unes altres, o funda un partit.\n—Ja, clar. Si no fossis intel·ligent pensaria que ho dius de debò.\n—Ho dic de debò. Són les regles. Juga-hi o resigna't, però ja està bé de queixar-se sense fer-hi res.\n—Però què vols que faci? Tenim una democràcia segrestada per l'oligarquia, és el mateix vassallatge dels obrers d'arreu del món —se la va mirar, esperant que li donés la raó, però ara tamborinava novament els dits al volant, no tan frenètica, però era evident que pensava alguna cosa que no tenia res a veure—. Ho teníem tot per fer, pàgina en blanc, i vam escriure la mateixa història de sempre, la del conservadorisme que es caga en les calces quan li parlen d'alguna cosa que surt del sistema de sempre.\n—Això que dius que es podria haver fet… Has pensat que potser era només una quimera? La història no ha demostrat mai que un altre sistema funcioni, que hi hagi cap altre sistema millor que el que hi ha.\n—Perquè no s'ha intentat prou.\n—Massa, Dylan, i ja veus que n'hem tret. Misèria i dictadura.\n—Però jo no dic que s'hagués fet un estat comunista, però sí es podia haver fet un estat més just, amb mecanismes per a la igualtat. En quin moment s’ha demostrat que el capitalisme sí funciona, a veure? No s'ha permès de canviar res i la gent no va veure l'oportunitat.\n—Les oportunitats en els estats lliures com el nostre sempre hi són. Però no arribaran per art de màgia. S'han de treballar.\n—Qui és la ingènua, ara?\n—Els pares d'aquesta ingènua no tenien un duro, ja t’ho he dit. Ni estudis. Jo no vaig poder estudiar una carrera. Tenia habilitat i intel·ligència, i he après a obrir-me pas, a nedar entre taurons. I em va bé, així —la idea dels taurons, potser, la van fer garfir el canvi de marxes, però sense moure la palanca—. El món no és perfecte, per això vam inventar l'art.\n—L'art es va inventar per progressar, no per evadir-se.\n—Evadir-se pot ser una forma de progressar.\nAllò va retrunyir al cap del Dylan com una mena d’eco fantasiós i buit, de missa negra d’artistes.\n—Ets intel·ligent, Dylan, i tens fusta d'artista, diria, però encara no has entès el món. Quan hi vegis amb més profunditat, sense aquestes idees precuinades, podràs arribar a algun lloc interessant —va desaclofar el cap de la mà, eixorivint-se—. El primer que has de fer ara és no rebutjar allò que desconeixes pels prejudicis que tens. Has d'entrar-hi, observar i entendre, llavors podràs treure les teves pròpies conclusions i construir idees originals i teves. Mentrestant, només seràs un lloro dels renegats quimeristes.\nEs va fer un silenci llarg, malsonyós. En Dylan mirava a través del vidre la foscor absoluta que s’anava esquinçant pels reflexos interiors del quadre de llums, d’un verd fosforescent, però frèvol, de lluminària fúnebre. I en el no-res, empès a una boira nocturna de sadisme, es va estremir imaginant-se les seves mans prement amb força els pits de la Gemma, sense consentiment, tibant el fre de mà de cop i volta, abalançant-se sobre la noia. Assassí. Violador.\n—Has d’entendre una cosa important per no fer-te una idea equivocada d’allò que puguis veure quan hi arribem —va dir ella, amb una veu nerviosa, larvada, potser intuint les imatges esquerdades que se li havien confegit a la ment.\n—Què hi he de veure?\n—Qualsevol cosa… —va fer, deixant un silenci cinerari, fosc, que es va enfonsar en el rogall del motor—. Però el més important és que aquesta mena de gent són alliberades, no segueixen els dogmes de la moral establerta, s’han superat a elles mateixes, s’han construït una moral a mida. Si te les mires amb prejudicis, no les entendràs, et faran por i tot.\n—Por? Tan horrible és el que fan?\n—Horrible no és la paraula… Hi ha consentiment i voluntat… Però la societat no coneix el comportament moral lliure i tot el que hi passa, allà, se surt dels paràmetres habituals. Te les has de mirar amb innocència, o podries quedar ben tocat.\n—No sona a situació que vagi gaire lligada a la innocència. Quina mena de coses fan?\n—Hi he vist de tot. Així que la llista seria llarguíssima. De fet, jo sempre vaig a aquestes hores perquè ja s’han sadollat una mica, ja ha minvat l’embranzida inicial.\n—Llavors, per a tu també és horrible.\n—No, no ho veig horrible, però no vull que m’esquitxi. És una mena de mecanisme de la meva autoritat sobre mi mateixa. La força de la voluptat general pot arrossegar-te a fer coses que no voldries fer, o que encara no acceptes que vols fer, o que podrien tenir conseqüències funestes que en el frenesí no et planteges i de les quals, més tard, te’n penediries.\n—Però de quina mena de coses parles? Posa’m exemples.\n—No puc. No vull crear-te expectatives concretes, perquè potser seria una cosa totalment diferent i llavors seria terrible per a tu. Només has de saber que per molt fosques i salvatges que et semblin certes persones, no has de patir.\n—I com no he de patir? Fosques i salvatges? Hi estarem segurs, allà?\n—En principi, sí. La teva seguretat només depèn de tu. Has de tenir molt clar què vols i què no. No et deixis emportar per ningú. Ves amb compte amb quines coses et semblen atractives, què vols provar, fins on estàs disposat a arribar. Podries caure a pous dels que és molt difícil de sortir.\n—Però no hi ha unes regles, una autoritat?\n—Autoritat? No. Cadascú és la seva pròpia autoritat. Això és el més perillós. Ningú no et farà res que tu no vulguis, però l’instint et pot arrossegar a voler. Per això t’aviso.\n—Ho expliques com si hi hagués alguna mena de bruixeria… Fa una mica de riure, aquest posat misteriós…\n—No riguis, no. La bruixeria que tu dius és ben certa, però jo li dic principi d’autoritat.\n—No té gaire res a veure, crec.\n—Sí. Tu mateix, sense adonar-te, has demanat un ens extern que et pugui protegir en cas d’alienació o de debilitat. No existeix, això. Autoritat individual. Cadascuna d’aquelles persones decideix en tot moment què vol i què no vol, i ningú no l’obligarà a res, però tampoc ningú no la vindrà a salvar de res si s’està equivocant o si ha pres una mala decisió. Qui es troba en un enterc, fruit de la seva lliure decisió, n’ha de sortir també lliurement, però pel camí, mentre ho aconsegueix, es creuarà amb altres persones, altres situacions en les quals haurà de prendre noves decisions que la poden portar, per la debilitat d’una situació penosa, a noves davallades cap a profunditats més penoses encara.\nLa negror espesseïda i amenaçant dels marges de la carretera, de la carretera mateixa serpejant i amagant-se en la fisonomia nocturna dels camps, rere els revolts, el vent escapçant-se contra el vidre trencat, el van fer entrar en un estat d’alerta i d’inquietud, d’un vertigen ignot de les profunditats a què s’adreçaven. El silenci de la Gemma es va fer més llarg, més pregon, que les altres vegades. I ell, el seu cos, es va rebel·lar cap a una necessitat èpica, indefugible, havia d’enfrontar-s’hi amb les armes de què disposava, i no eren gaires: els ulls, l’enginy. Un llapis, un quadern. La gavardina s’havia xopat completament amb aquella tempesta fugissera. Quan arribà al carrer acordat, al Trastevere, tots els carrers lluïen amb una resolució gairebé personal, voluntariosa, i els paperots amb les darreres idees que havia anotat a la Piazza Spagna s’havien mullat, però el quadern, a la butxaca interior de la jaqueta, s’havia guarit d’aquella tenebra d’aigua que l’havia enxampat a mig camí. No era gens habitual que el cités en una cofurna d’aquella classe, on no podrien servir-los res que fos del seu gust. Indefectiblement, era una situació enterament nova. Ja tot havia començat. Li reclamaria les armes. Estava preparat per assolir la seva posició, el sacrifici. La guerra no pot esperar, les meves armes són absolutament necessàries. Malgrat que xopes, seran útils. Allò important, allò imprescindible, és el que he de dir. La taverna era endimoniadament estreta, reblerta d’homes eixuts, bevedors coriacis, desmarxats, amb llurs gorres entre les mans, les rosegaven lentament entre els dits, els ulls esgotats sobre petits vasos de vi. Cambó l’esperava a un racó fosc, al fons del local.\n—Bé —va dir finalment en Dylan, atabuixat per una realitat nova, una determinació que l’impel·lia a entomar la situació amb coratge — suposo que puc, com tu dius, aprofitar l’avinentesa i obrir els ulls, i així després podria escriure una mena de crònica o de relat útil, perquè la gent sàpiga de primera mà qui té al damunt.\n—Què xerres! —va fer la Gemma.\n—Puc oferir una mena de radiografia de les classes dominants, des d’un punt de vista objectiu, sense deformar, com a contrast de les mentides que publiquen ells mateixos de les seves vides modèliques.\n—Objectiu? Sí, home!\n—Clar, una crònica realista, sense posar-hi res més, sense deformar.\nHo va veure clar, amb una coberta roja i lletres daurades, minúscules. Homenots, homenotes. Cinquena sèrie. I el seu nom estampat a sota.\n—A veure, Dylan, el realisme, conscient i inconscientment, depenent del cas, el que pretén, el que fa, és construir una mentida que serveixi de mirall que la gent miri i es cregui. És un engany més gran que l’expressionisme o que les utopies, fins i tot.\n—Però si acabes de dir que els quimeristes no sé què…\n—No barregis. En primer lloc, cap art és fidel a la realitat. Cap autora, perquè és impossible, és fidel a res més que a la seva idea. Totes manipulen i reorganitzen la realitat, però les que s’anomenen realistes ho fan semblar real, objectiu i fidedigne. Heus aquí el truc, la gran estafa. Les realistes «realitzen» una realitat, la que volen crear, perquè la gent pensí: oh, sí, és veritat!, i que s’empassin el que els han proposat. Ho hem vist un munt de vegades, això, no cal dir noms. En canvi, estils com l’expressionisme, o les construccions utòpiques, són molt més útils per tal de copsar la realitat.\n—Crec que estàs esbarrant.\n—Doncs mira que és fàcil d’entendre —va fer una pausa, mentre endreçava les idees. En Dylan va deixar anar els ulls al seu pitram, una altra vegada. Assassí. Violador—. Mira, el realisme, com et deia, fa creure que la realitat és una, inamovible, i es converteix en un dogma de fe. Per tant, dificulta l’anàlisi de la realitat, perquè qui s’hi acosta ja se la troba analitzada, i s’hi adhereix o ho nega rotundament. És una manipulació en tota regla. En canvi, l’utopisme, o les altres estètiques, que en un primer moment podem pensar que deformen la realitat, en mostrar una altra realitat no fefaent, construeixen un món diferent que la receptora no pot identificar amb el seu, de manera que s’activa el mecanisme de contrast que esperona a aquesta a analitzar-la. Per comptes de manipular, suggereix, convida a l’anàlisi. El realisme, com pots veure, és l’estètica de l’opressor.\n—Però si m’estaves dient que no es poden seguir als quimeristes, ho has dit, ara no canviïs d’argument.\n—No hi tenen res a veure, l’una amb l’altra.\n—Jo dic que el realisme, per exemple Pla, i els objectivistes llardosos del segle passat, construeixen un dogma. Als quimeristes, utopistes, etcètera, el que has de fer és rebre’ls i contrastar, no els pots seguir a cegues. Són útils, però no poden formar un ideari. Aquest és l’error que et deia.\n—Però la realitat existeix i és única. I l’objectiu és aproximar-s’hi.\n—En l’aproximació que dius no existeix la possibilitat d’arribar-hi mai, sempre és una interpretació, per molt objectiva que es vulgui dir. Sempre es deforma la realitat que dius. De fet, no crec que les humanes siguem capaces de copsar-la mai.\n—Com que no? I la física?\nNo creieu que fa una mica de fred, aquí darrere?, va dir Boltzmann. Tsí, m’eshtà dezpentinant, tsertament, va contestar una altra veu, que en Dylan va identificar de seguida amb l’Schrödinger. El seient del darrere era ple de gent. A banda i banda, Boltzmann i Schrödinger, i entre tots dos hi havia en Feynmann assegut sobre algú que no es deixava veure amb claredat. Noi, potser hauries de plantejar-te si realment has d’anar a aquesta festa. Deixa’l en pau, va contestar Schrödinger, per què no hi hauria d’anar? Què creus que hi trobarà? Probabilitat d’aprendre res, nul, va sentenciar el primer. No ho sabrà fins no ho haurà provat, és simple. Pgrimer, tu has d’obrir la capsa, després pots tu determinar si festa plau o no plau. Edwin, si-us-pla-uuuu… Deixa’t d’Edwin, Ludwig, per l’amor de probabilitat, el noi ha de comprovar les hipòtesis, oder? Blödsinn!, va cridar Boltzmann, jo he vist el noi tota la nit, tots els seus actes, i no ha estat capaç de sortir de Kaos ni una vegada. Tot és Kaos! L’Schrödinger va fer petar la llengua, negant amb el cap: Tot és kaos, tot és kaos, Schwarzbock, Ludwig! Deixa’l fer, que si no acabarà com tu, penjat d’una biga, va espetegar abans de continuar: el noi ha de mesurar profabilitat abans d’emprendre l’acció, però no negar-s’hi. Ja n’estic tip! Tu sempre profabilitat, mesurar ona de profabilitat és Blödsinn perquè l’única profabilitat és Kaos, univers està determinat! Tios, tios!, va fer en Feynman, estenent els braços amigablement. Tranquis, tios, no us poseu així… Pau, germans, el noi ha de considerar que la causalitat del moment present podria veure’s afectada directament per un moment futur, tios… Blödsinn! Falsch!, van contestar, irats, a banda i banda. Clar que sí, tios, va afegir Feynman, en el cas que la matèria de la seva vida travessés per un forat de cuc temporal… Calla d’una fegada, hippie!, va fer Schrödinger. Genau! Deixa de fumar males herbes, va reblar Boltzmann, a més, és una qüestió que necessita saber, perquè encara no sembla haver-la entès. Entropia, noi, et portarà indefectiblement, cap a… Tios, tios, va tallar en Feynman, no us adoneu que no us està entenent? No podeu aplicar el coneixement científic a les veritats de cada dia… La Gemma, en aquell precís instant va corregir la posició del retrovisor, esguardant fixament alguna cosa, i en Dylan va aprofitar, com si fos la curiositat el que l’empenyés, per girar-se i fitar els físics al darrere. En aquell moment, davant del seu rostre atònit, va sorgir el cap de Born, entre l’espatlla de Feynman i la de Schrödinger, i va afegir: però éz ell qui fa, ell vol imaginar una comprensió de la seva vida a través de nosaltres, éz ell que sap de nozaltrez. Però no entén bé les noztrez cozez. Això és cert, va dir Boltzmann. El que que hauríem de fer, va afegir Feynman, és fer-li entendre, no confrontar-lo. El que tu hauriez de fer, va contestar Born, éz tsortir de la meva falda, perquè, evidentment, se m’estan difractant els electrons de l’entrecuix. Senyor Born!, va exclamar Feynman. Uix, tsí, ja voraz si se’m difracten, Ritxard, Ja wohl!\nLa Gemma va parar el cotxe a un ermàs ple d’oliveres i, després de fer un mormol mediúmic entre tots dos que semblava lligar els seus cossos a unes altres presències, desconegudes, que els esperaven al més enllà benestant d’una masia tènuement il·luminada rere les fulles polsoses de les oliveres, un regne d’ànimes poderoses, amagades, al qual no gosava donar cap resposta, perquè no la sabia ni cercant-la entre els seus pits alliberats de la tibantor del cinturó (Assassí. Violador.), va dir, com un sospir:


feminae@: LoveTrans | elCugatenc\nParteixo del ferm convenciment que és dona qui es sent dona, digui el que digui aquesta deficient i bruta societat en que estem immerses. I des d’aquesta perspectiva, aplico un axioma garantista en el sentit de pensar que cap dret que s’atorgui a les persones trans, en tant que dones, minvarà o condicionarà els meus drets o la lluita feminista de totes nosaltres.\nIntento aplicar una sororitat universal. Crec realment que això posa en el centre de la igualtat d’oportunitats i del tracte no discriminatori a aquestes persones.\nI aquesta visió no només es basa en convenciments personals sinó que també troba el seu encaix i es sosté en el recent marc normatiu català amb a nostra Llei d’igualtat en combinació amb l’articulat de la reforma de la Llei 5/2008 del dret de les dones a l’erradicació de la violència masclista.\nSoc intensament conscient que el viatge trans no sempre porta a una identitat de gènere binària, i que cada persona és lliure per rebutjar, decidir, sentir i construir el seu gènere, i fer-ho, si vol, al marge de la dicotomia clàssica home-dona, iniciant un viatge en fluïdesa, pangerenisme o dissensió, el que més la faci sentir en harmonia amb el seu ser, sentir i estimar.\nI que si hem de fer saltar pels aires la concepció clàssica i heteropatriarcal de gènere, entesa fins ara, doncs pit i collons, i ferm-ho! Sobre tot si és aquesta paraula, la que lluny de ser cohesionadora i integradora, el que fa es segregar.\nLa llibertat fa por, això és pandèmic en la nostra cultura, en la nostra civilització. I quan es dona llibertat sempre apareixen sectors culpabilitzants que la volen acotar.\nQuin problema hi ha en la construcció voluntària i en llibertat de la pròpia identitat?\nLlegeixo molts titulars periodístics sobre la tramitació de la llei trans a Madrid i no estic segura de quin relat estem oferint a les persones que es troben en aquesta situació.\nI no puc deixar de posar en el centre de tot la vivència trans a la infància, com cada persona inicia el seu viatge, –esperem que a partir d’ara no sigui tant llarg i costós– i que ho pugui fer amb l’acompanyament, recursos i assessorament necessaris i sense culpabilització per una pretesa irreversibilitat imposada.\nConvençuda que a aquestes alçades de la pel·lícula no ens podem permetre el luxe de disgregar o de llançar el missatge excloent que èxits d’unes no poden ser els èxits de les altres, crec que cal lliurar una batalla plegades, sense que cap dels dos moviments s’hagi de justificar de les seves pretensions, del seu activisme, de la seva lluita, absolutament de res.\nPerquè no volem fissures, perquè ningú podem donar lliçons i perquè si això passés estaríem limitant l’aplicació del dret al tracte no discriminatori i, en definitiva, el dret de tota persona a ser com li surti del seu hipotàlem, una cosa tant senzilla com això, que sembla que molesta encara, dins una societat tant caduca i tant rància.\nNo vull ser dolça, ni ensucrar.\nVull que salteu de la vostra cadira, us vull fer pensar.\nEva Lafuente Ballestero, advocada, politòloga i activista\nfeminae@: Les treballadores sexuals no són eines polítiques\nBenvingudes i benvinguts a feminae@, espai de sororitat i humanitat, d’anàlisi jurídica, d’introspecció personal, de reconstrucció emocional, íntima i sexual, d’anàlisi de la perspectiva femenina i de gènere, de record per totes les víctimes de violència masclista i vicària, de crítica institucional, i concretament avui, d’anàlisi crítica i denúncia activista de la instrumentalització política de les treballadores sexuals i de totes les nenes i dones que pateixen el proxenetisme i l’esclavatge sexual.


Ell no ho entenia, eren parella, n’estava convençut. Però la seva ment començava a jugar-li males passades. Trastorn bipolar. Quan va anar al funeral d’un conegut i la va veure al guarda-roba, li entraren ganes de ficar-se al fèretre buit que hi havia a l’altra cambra. El seu amor s’havia casat amb el gerent d’una funerària. Ella, Laurie, es convertí en la seva musa, un amor impossible que la mort, en una estranya manifestació, li havia tret de les mans.\nLa música de Daniel Johnston és fruit de la innocència d’un nen que no pot deixar de ser-ho. La pèrdua de contacte amb la realitat fa que es tanqui, i que la seva ment evolucioni induïda per una barreja entre la realitat que l’envolta, la seva imaginació i, extra-passant-la, les seves al·lucinacions, alimentades durant la seva joventut pel consum de LSD. Un nen permanentment en joc i amb una conducta obsessiva que li permeté promocionar-se sense medis i, literalment, colar-se a un escenari de la MTV, cosa que el popularitzà. A tothom que en volia, li donava una cinta de la seva maqueta. Quan no li en quedaven còpies, simplement la tornava a gravar al seu estudi casolà, un orgue i una gravadora de casset.\nL’interès en ell augmentà després que Kurt Cobain aparegués sovint vestint una samarreta amb la caràtula de la seva maqueta. Tot i que llavors Johnston es trobava tancat a un psiquiàtric, començà una guerra entre les discogràfiques per tal que signés amb elles. Les seves raons eren poderoses. No va voler signar per Elektra Records perquè portaven Metallica. Estava convençut que eren enviats de Llucifer. Va fer fora també al seu agent per estar posseït per Satanàs. Finalment va signar per Atlantic Records, i més tard per Yip Eye Music, tot i que és més conegut per les versions que han fet de temes seus Tom Waits i Beck entre d’altres.