Treballant menys, treballem tots (II) | Quina economia?\n← Treballant menys, treballem tots (I)\nSumant deutes →\nM’adono ara que dijous passat em vaig oblidar d’esmentar un tractat popular que van escriure en Jorge Riechmann i n’Albert Recio: Quien parte y reparte: El debate sobre la reducción del tiempo de trabajo (Icària 1997). El llibre és un referent plenament actual sobre el tema –i de fet inspira aquesta sèrie d’entrades (tot i que no voldria culpar-los dels meus errors). A un dels seus leitmotifs, el potencial emancipatori de la reducció de la jornada laboral, vam referir-nos-hi la setmana passada [enllaç]; a un altre, el conflicte redistributiu que planteja el repartiment del treball, espero dedicar-m’hi més endavant.\nAvui, però, parlarem del tema en la seva dimensió més immediata: la possibilitat que reduccions de jornada massives puguin ajudar a reduir l’atur actual. Val a dir que malgrat que gairebé no se’n parli, la idea rere aquesta política no podria ser més intuïtiva: grosso modo, si Y és el nivell de demanda agregada, i Q la productivitat mitjana per hora treballada, L=Y/Q és la quantitat d’hores de treball disponibles. De quines siguin les hores habituals de feina dependrà que sigui més o menys gent la que estigui ocupada.\nLes jornades anuals difereixen força de país a país, i que per tant faríem bé de no pensar que els actuals temps de treball a Espanya són d’alguna manera inflexibles a la innovació institucional; ja sigui ampliant els temps de vacances i descans, ja sigui reduint la jornada setmanal. Vegem-ho (Hores anuals treballades, mitjana: OCDE 2011):\nEls grecs que treballen són els que més treballen de l’OCDE (després dels mexicans, que no he inclòs), els alemanys fan menys hores que els francesos, els japonesos menys que els italians, els britànics menys que els espanyols. I són els holandesos els que tenen jornades anuals més curtes.\nJa us ho devíeu veure venir.\nBé, algú em dirà (amb raó) que en aquestes diferències de jornada hi veiem una mica de tot. En particular, aquesta representació de les jornades barreja treballadors a temps parcial i temps complert, i no podem passar per alt que si bé en alguns països el temps parcial és només una manera barroera d’aprofitar-se de la mà d’obra en un entorn d’atur massiu amb la benedicció –precisament- de l’OCDE (per exemple, a Espanya, on el 58% dels treballadors a temps parcial –un 7% de la mà d’obra total- voldria fer-ho a temps complert; 40% a Itàlia; 37% a Grècia; 32% a Portugal; 28% a França –OCDE 2011); o de sostenir, amb una franja de treballadors súperexplotats, la flexibilitat toyotista que exigeixen les economies tecnològicament “dinàmiques” (37% dels alemanys que treballen a temps parcial –un 8% de la mà d’obra total- ho són contra la seva voluntat; 20% dels japonesos -4% de la mà d’obra total –OCDE 2011); hi ha llocs on el temps parcial reflecteix realment la voluntat dels treballadors (per exemple, a Holanda, on de l’elevadíssim 37% de treballadors a temps parcial, només un 5% voldria passar-se a temps complert).\nPodem corregir les dades per tal de crear una mena de jornada fictícia que exclogui els treballadors a temps parcial que ho són per voluntat pròpia; i una altra jornada fictícia per als treballadors a temps parcial a voluntat pròpia (suposem que la gent que vol passar de complerta a parcial és negligible). Combinant amb dades d’EUROSTAT (LFS 2011Q4), i suposant que els treballadors d’ambdós grups tenen dret a les mateixes jornades anuals de repòs, vacances, etc.; obtenim que els treballadors que voldrien treballar o treballen a temps complert tenen la següent jornada mitjana:\nMentre que els treballadors que treballen a temps parcial, de grat:\nS’entèn ara que Tàcit s’exclamés, a propòsit d’una tribu particularment feinera, que el seu esforç i paciència resultaven impròpies del mandrós poble germànic (Germania 45).\nBé, doncs per dur aquest experiment a la seva conclusió lògica, què passaria si tots treballéssim com alemanys (718 hores pels qui vulguin jornada parcial, 1569 pels qui volen jornada a temps complert)? Doncs que aquestes serien les taxes d’atur (metodologia OCDE) que hi hauria hagut el 2011, abans i després del repartiment, suposant que els aturats tenen les mateixes preferències pel treball complert i parcial que ja tenen els actualment ocupats:\nBé, el model alemany encara sembla menys efectiu que de costum [enllaç] (sort que a Espanya encara quedem pitjor: però fins i tot aquí la millora seria subtancial); interpretant el significat d’una taxa d’atur negativa, és ben visible que a la major part de països fins i tot hi hauria feina per molta de la gent que ara mateix ni tan sols s’anima a buscar-ne –i que per tant queda registrada com a “inactiva”, enlloc d’“aturada”, de tant descoratjada.\nEvidentment, tot plegat té un punt d’economia-ficció. En primer lloc, perquè el número de llocs de treball no és realment fix: d’una banda (Y), el propi repartiment del treball condueix necessàriament a canvis en el repartiment dels ingressos i la distribució de la renda, amb efectes sobre el nivell de la demanda agregada –nivell que també es veu afectat per les polítiques que, simultàniament, el Govern duu a terme.\nD’altra banda (Q), podem esperar que una reducció de la jornada dugui a una intensificació dels ritmes de treball com a mesura compensatòria (ja sigui augmentant el ritme de producció a la fàbrica o, com és tan comú en el sector serveis, mantenint els objectius de vendes, recerca, comandes… sabent que el treballador ha interioritzat la necessitat de fer hores extraordinàries impagades pel bé de l’empresa) contra la qual, en tot cas, els treballadors s’haurien de mobilitzar –i això dependria, naturalment, de la consciència de classe, que més enllà de factors subjectius, dependrà de la reducció de l’atur que s’aconsegueixi o de si, junt amb el repartiment del treball, es reconstrueix una mica el marc de relacions laborals anterior per minvar la indefensió del treballador a l’hora de negociar convenis.\nEn aquest sentit, són interessants els debats que van suscitar les famoses ’35h’ franceses. Per a una part de l’esquerra, les condicions en què es van negociar les 35 hores (oferint àmplies contrapartides a les empreses en termes de flexibilitat a l’hora de negociar el marc de relacions laborals, recórrer a contractes precaris, reduir els salaris junt amb la jornada laboral…) situen aquesta reforma plenament dins el neoliberalisme convençut que dibuixaren les altres polítiques del Govern Jospin (vegi’s aquest text de Mouvement Communiste, o l’article de Sebastian Budgen a la NLR 17, 2002). Per la dreta, naturalment, qualsevol regulació és negativa (vegi’s aquest delirant article de The Economist, on la principal queixa sembla ser que els treballadors no s’esforcessin per compensar a l’empresa les hores de feina perdudes).\nBé, pel que ens interessa avui, les 35h van contribuir directament a la creació de 350.000 llocs de treball -menys dels 450.000 promesos, però així i tot una xifra significativa (font: Alternatives Economiques); conseqüentment, molts treballadors les feren seves, i les defensaren contra els atacs rebuts dels successius governs de la dreta.\nEl que és evident és que per una part important dels treballadors les reduccions de sou que acompanyaren les reduccions de jornada no foren benvingudes: de redistribució, però en parlarem dilluns vinent.\nAquesta entrada s'ha publicat en 50, Treball i etiquetada amb atur. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Repsol engega un concurs educatiu sobre medi ambient\nRepsol engega un concurs d'eficiència energètica adreçat als alumnes d'ESO tarragonins\nLa Fundació Repsol ha creat un projecte educatiu que s'anomena 'Energia amb consciència', dirigit a estudiants de 3r i 4t d'ESO de la demarcació de Tarragona\nCampionat educatiu d'eficiència energètica a la província de Tarragona | Fundació Repsol\nLa Fundació Repsol està buscant els campions educatius de l'eficiència energètica. Una iniciativa per sensibilitzar i conscienciar l jovent sobre l'ús responsable de l'energia i com podem arribar a estalviar-ne el consum.\nUn programa dirigit a estudiants de 3r i 4t d'ESO de centres educatius de la província de Tarragona, entre altres províncies i comunitats del país. Una oportunitat per aprendre i entendre quina és la millor manera de reeducar els nostres costums a l'hora de consumir energia. Des del llançament d'aquest programa, ja hi han participat 16 centres educatius de Tarragona i més de 900 alumnes de secundària de la província.\nDe cara a la present edició, s'hi poden inscriure els centres de la província de Tarragona que ho desitgin amb l'objectiu que el grup d'alumnes participants es puguin acabar convertint en els campions de la consciència i eficiència energètica. El termini d'inscripció està obert fins al 14 d'octubre i es pot fer entrant en aquest enllaç, a través del seu formulari. D'entre totes les sol·licituds rebudes, Repsol seleccionarà cinc centre educatius tarragonins que seran els que entrin a la competició juntament amb altres instituts de Madrid, Cantabria, Biscaia, Múrcia, La Corunya i Ciudad Real. La participació és gratuïta.\nTallers i experiments a l’aula per aprendre a reduir el consum d’energia\nEls centres educatius que s’apuntin a la iniciativa, desenvoluparan tallers participatius i experiments, que giraran al voltant d’una simulació d’auditoria energètica.\nÉs una bona manera de què els joves puguin apropar-se a casos reals i així entendre el concepte d’eficiència energètica. Fomentant així competències d’investigació, creativitat i treball en equip, tan valorades en l’àmbit professional, actualment.\nEl projecte estarà compost per quatre fases de treball que es duran a terme entre els alumnes, els professors i voluntaris de Repsol, amb amplis coneixements, que acompanyen als joves durant les seves jornades escolars apropant-los al concepte d'eficiència energètica.\nAquesta iniciativa també neix amb l’objectiu d’involucrar al ciutadà amb responsabilitats cap al seu propi entorn i respecte cap al medi ambient.\nLa Fundació Repsol està buscant els campions educatius de l'eficiència energètica. | Fundació Repsol\nUna educació de campionat\nEls centres educatius que participin en aquest programa poden inscriure's en el Campionat Energia amb consciència. Una competició nacional en la qual els alumnes presenten de forma creativa els resultats de les auditories energètiques que han realitzat en els seus col·legis i instituts.\nEls millors equips participaran en la gran final on el centre guanyador rebrà un premi en metàl·lic per a dur a terme les millores en eficiència energètica en el centre.\nEn l'edició 2018-2019 els guanyadors van ser l'IES Antonio Calvín (Almagro, Ciudad Real) i l'IES Miguel de Cervantes (Múrcia) que han rebut 3.000 i 7.000 euros.\n"❗La pancarta dels «presos polítics» a l'Ajuntament de Tarragona, a la corda fluixa" "🚨 Topada múltiple amb dos ferits greus a la T-11 a TGN"\nIndústria química Repsol ensenyament medi ambient


Les falles de Mislata reben els premis per la Igualtat i de Crítica Local - Diari Millars, informació local en valencià.\nLes falles de Mislata reben els premis per la Igualtat i de Crítica Local\nLa comissió de Plaça de la Moreria s’ha alçat amb el primer estendard que atorga l’Ajuntament a les millors escenes de crítica local entre les cinc falles de la ciutat que han participat.\nLes falles de Mislata ja compten amb els seus primers palets. Es tracta dels reconeixements que enguany el Consistori ha convocat per a aquelles falles que tracten en els seus ninots o escenografies algun assumpte de crítica local, per a aconseguir que els monuments siguen el reflex de la ciutat que els embolica. Així, en esta primera edició s’ha alçat amb la victòria la comissió Plaça de la Moreria.\nEl jurat dels premis a la crítica d’àmbit local estava compost per Pascual Masías (Defensor de la Ciutadania), Ximo Esteve (Delegat del sector Mislata en JCF), Arancha Olives (representant d’associacions festives), Luis Latorre (President de la Clavaria de Los Angeles) i Juan Sanjosé (portaveu de la coordinadora veïnal). La falla guanyadora ha obtingut el palet de reconeixement i una quantia de 500 euros. El seu artista és Francisco Santonja Peni. Una escena representa a l’alcalde de la ciutat, Carlos F. Bielsa, amb diferents al·lusions a polítiques socials, i una altra fa una crítica a l’Agrupació de Falles.\nPer part del jurat destinat a valorar les escenes que reflectisquen la igualtat i la violència de gènere, Toni Pla (Delegat d’Igualtat en JCF), María Such (Directora de l’Institut de la Dona de la Generalitat) i Agnés Talaya (Tècnica municipal) han decidit que l’escena proposada per la comissió L’Eliana – El Cid, de l’artista Víctor Navarro Granero, en la qual es representa l’icònic cartell de J. Howard Miller, ‘We Can Do It’, és la mereixedora del premi al foment i promoció de la igualtat com a valor social. D’altra banda, l’escena de la falla Antonio Molle, dels artistes Paco Cuadros i David Zahonero, es porta el distintiu a la prevenció de la violència de gènere, amb una escena de cadires habitades amb un missatge directe: “Si no la vols, deixa-la. Si la vols, no la trenques”. Totes dos comissions són les mereixedores d’estos distintius que també obtenen 500 euros. Aquests premis s’engloben en les accions del Pla d’Igualtat Municipal.\nDurant el matí les xiquetes i xiquets del Consell de la Infància i Adolescència també han visitat les 22 falles plantades, entre grans i infantils, per a atorgar el seu propi reconeixement a la falla que millor defense els drets de la infància, com ja van fer l’any passat. En este cas, la valoració dels més xicotets ha donat com a guanyadora a la falla infantil plantada per la comissió El Quint – Pizarro, de l’artista Servior & Priol, amb la inclusivitat com a tema principal. La ciutat de Mislata inicia així els seus dies grans de la setmana fallera, que continuaran esta nit quan es coneguen els premis oficials de Junta Central Fallera en cadascuna de les categories en les quals es classifiquen les nostres falles.\nPost més nousS’incendia un habitatge a Benicàssim\nPost més vellsConeix els premiats a les falles 2019 a Sagunt


El premi Comte de Barcelona a l'home fort del Vaticà es donarà a Catalunya · Tribuna.cat\nDijous, 3 de novembre del 2011 | 16:13\nEl premi Comte de Barcelona a l'home fort del Vaticà es donarà a Catalunya\nPremi, Comte De Barcelona, Home Fort, Vaticà, Montserrat, Església Catòlica, Catalunya, Benet XVI, Tarcisio Bertone\nEl premi internacional Comte de Barcelona al cardenal Tarcisio Bertone, secretari d'Estat vaticà i home de màxima confiança del papa Benet XVI, es donarà a Catalunya.\nLa decisió d'atorgar premis d'aquests tipus és complexa, de llarga gestació i es porta amb discreció. Els protagonistes són, en aquest cas, La Vanguardia amb l'estratègia habitual d'aquest diari que se situa sempre en el lloc i en el moment que considera oportuns, la Zarzuela, la segona planta del Palau Apostòlic de Roma i l'Església catalana. Cada un d'aquests quatre actors tenen la seva lògica dinàmica pròpia i es mouen en funció dels seus interessos.\nPerò hi ha un interès comú entre els quatre actors i és el de demostrar que hi ha un tipus de catolicisme (moderat, obert, dialogant, conciliar) i de relacions entre poder polític i Església catòlica (respectuós i no nacionalcatòlic) que no segueix l'estil autoritari y ultraconservador dominant a la Conferència Episcopal Espanyola. El cardenal Antonio Maria Rouco Varela i els seus homes a Catalunya com, per exemple, els bisbes de Terrassa i de Vic, queden fora de joc.\nEl cardenal Tarcisio Bertone haurà de viatjar de Roma a Catalunya, país que coneix bé, per rebre aquest premi\nEl cardenal Tarcisio Bertone haurà de viatjar de Roma a Catalunya, país que coneix bé, per rebre aquest premi. Per a la cerimònia de la seva concessió, es tenen en compte dos escenaris possibles. Un pot ser Barcelona, a la basílica de la Sagrada Família o un adequat espai civil. L'altre escenari pot ser Montserrat. Bertone aprecia molt l'arxidiòcesi barcelonina, el cardenal Lluís Martínez Sistach, la comunitat benedictina de Montserrat i l'abat Josep M. Soler.


Miquel Casellas 03-03-2020 9:16 Lectures 771\nUna de les grans farses que avui en dia tenim que suportar és això que sembla que ens hagi tocat en una tómbola de festa major de la capital de la Cultura Catalana. Durant un any farem el mateix de sempre, però arribarem a punts inaudits com per exemple inclús al paper higiènic dels edificis municipals hi posarem el popular símbol que recorda una corona de flors mortuòries que es va imposar en el seu moment amb certa polèmica.\nAquesta no és la política de postureo que ens convé portar a terme. La feina ben feta passa molt a sovint per una tasca anònima diària amb uns clars resultats a mig i a llarg termini..\nS’ha de treballar per coses que no tenen més transcendència, però són claus per a moltes persones. Un exemple clar i que en els darrers anys apareix per una via o una altra és el cobrament de les subvencions que s’atorguen per carnaval a les comparses i carrosses. No és gens normal que ho acabis cobrant al final d’aquell exercici, quasi un any després. Una cosa bàsica, senzilla que fins i tot algun ajuntament ho paga en la mateixa setmana de la celebració.\nUna de les coses que s’han deixat de fer i que en alguns aspectes podien quedar obsoletes, però són coses que s’han de mirar.\nEn aquest municipi que ara estem enlairats ens hem carregat en les darrers anys grans realitats com el concurs literari Sant Jordi on hi participaven totes les escoles de la vila i que al final aportava un petit llibre il·lustrat per artistes locals amb més de 40 anys de presència a la nostra vila. Doncs l’any 2018 es va acomiadar per sempre i sense esquela.\nHem tingut el Concurs de Teatre Amateur Àngel Guimerà que portava una desena d’edicions i que era cita obligada per molts elencs de Catalunya amb obres de gran nivell i trampolí per a noves estrelles en aquest art.\nEl consistori segons qui manava també convocava el premi Andreu Nin en diferents categories que també havia assolit un ressò important.\nAquestes són petites històries prou importants per mantenir la cultura a un cert nivell. No ens cal gastar potser tota la calerada d’aquell acte millor que distribuïm aquests diners en ajudes i publicacions per donar un cop de mà a la història i literatura local en alguna de les seves vessants.\nLa cultura és això, petites grans coses que uneixen a la gent i obren portes en molts aspectes. No ens valen grans espectacles de grans pressupostos per convergir en un mateix espai molta gent i després no tenim ni lloc per canviar els armats.\nLa cultura és donar la possibilitat que els artistes locals en les diferents disciplines artístiques que tinguin la possibilitat de mostrar el seu art a casa seva. No ens cal anar buscar en les festes populars orquestres de la Franja de Ponent quan en aquesta comarca tenim per triar i remenar.\nTot i que la figura de Guimerà i Casals són prou important s’ha de donar sortida a altres artistes que sempre han estat en un segon terme i què també es mereixen la seva oportunitat. No ens podem estar sempre vivint de les nostres grans glòries del passat, també s’ha de treballar de cara al futur per tenir un planter per a les properes generacions.\nNo hem de ser ni els millors, ni els més grans, però si fer el més difícil que es mantenir la flama de la cultura en la nostra societat.\nAquesta és la gràcia de tot plegat. Si volem que els nens d’ara el dia de demà vagin a un concert de música o al teatre se’ls ha d’inculcar de petits. És una feina lenta, però s’ha de fer sinó ens passarà com ara que sinó portes algun personatge mediàtic costa molt omplir els 400 i escaig places dels auditoris i teatres que tenim a la vila. No hem de comprar orgues ni violins que costin milers d’euros sinó agafar bosses de flautes senzilles perquè la canalla de ben petits tinguin una primer vincle amb la música o amb la lectura a través dels llibres. No necessitem moments de postureo sinó petites realitats per compartir amb més gent aquest cuc que s’amaga en les arts i que massa cops no arriba a tothom.


Ja té el seu ‘toon’ | FCBarcelona.cat\nJa té el seu ‘toon’\nTouré Yaya ha pogut conèixer, el mateix dia de la seva arribada, el seu ‘toon’ del Barça, la imatge més simpàtica del segon fitxatge per a la temporada 2007-08. L’ivorià ja té, com tots els seus companys, el seu ‘toon’.\nSi un dia abans Thierry Henry va poder veure el seu, Touré Yaya va saber com era el seu ‘toon’ el dia de la seva presentació. Els Barça Toons, protagonistes de diverses històries relacionades amb els partits del conjunt de Frank Rijkaard, incorporen un nou protagonista.\nDesprés de la seva primera roda de premsa com a blaugrana, el nou ‘17’ del Barça va rebre, de mans del president Joan Laporta, la imatge del seu ‘toon’ barcelonista, que compartirà aventures amb la resta de membres de la plantilla al llarg de la temporada. Aquesta iniciativa s'ha convertit, en les últimes temporades, en un clàssic de les presentacions dels nous fitxatges.


CCOO d’Indústria valorem molt positivament l’èxit i la normalitat amb què es va desenvolupar la convocatòria de vaga al sector tèxtil i la confecció que CCOO hem dut a terme en solitari i que ha estat secundada per més del 70% de les treballadores i treballadors de les empreses del sector del nostre territori, superant amb escreix les expectatives que tenia la nostra contrapart. Cal destacar que aquest seguiment s’ha visualitzat de forma especial en algunes de les empreses més significatives de Catalunya, com San Patrick, Bandalux, Italco o Industrias Ponsa.\nGaleria d'imatges dels piquets informatius\nIgualment valorem i agraïm el suport massiu de les més de 700 persones que van participar en la manifestació pel centre de Sabadell per reivindicar ben alt i clar davant la seu del Gremi de Fabricants del Tèxtil que no es pot donar per tancat el procés de negociació del conveni sense la necessària presència de CCOO.\nGaleria d'imatges de la manifestació a Sabadell\nCCOO d’Indústria demanem al conjunt dels actors que formen part de la mesa negociadora que prenguin nota del clam que ha representat aquesta convocatòria i que tinguin present que CCOO d’Indústria no deixarem que el conveni col·lectiu sigui una moneda de canvi en contra dels interessos de les treballadores i els treballadors del sector. Per molt que hagin intentat descavalcar aquesta acció col·lectiva amb missatges contradictoris, no ho han aconseguit. Tot al contrari, han fet que les treballadores i treballadors del sector vegin encara més necessari el fet de mobilitzar-se.\nEn aquest sentit, treballarem sense parar amb l’objectiu d’assolir els nostres compromisos amb les persones que treballen al sector i donar una resposta satisfactòria a totes les nostres reivindicacions; en especial, que en cap cas es pugui situar els salaris per sota dels 14.000 de referència que els dos sindicats majoritaris i la patronal ens vam marcar com a mínims en el recent AENC.\nCCOO mantindrem la nostra estratègia mobilitzadora als centres de treball fins assolir un acord que garanteixi la recuperació salarial real del conjunt dels treballadores i treballadors del sector i l’aplicació general d’un conveni que, a dia d’avui, no ho és. Al setembre seguirem donant la cara als centres de treball i iniciarem una mobilització sostinguda davant aquells que pretenen cronificar la precarietat al sector.\nEl Conveni de la indústria tèxtil i de la confecció és una referència, tant de lluita històrica com de mirall de la classe treballadora dels sectors industrials. És un sector que té l’obligació d'abanderar la recuperació de les condicions dignes de treball, i un baluard des d'on CCOO d'Indústria hem de mostrar que l'acció col·lectiva és la clau per al benestar de la nostra classe.\nManifest de la #VagaTextil19J


La Magic Line de Sant Joan de Déu s'estén fins a Mallorca | Catalunya Religió\nLa Magic Line de Sant Joan de Déu s'estén fins a Mallorca\n(Sant Joan de Déu) La Magic Line, la mobilització solidària que organitza Sant Joan de Déu a favor de les persones més vulnerables, creua el mar i arriba fins a Mallorca. El proper 14 de maig de 2017 se celebrarà la primera edició en terres mallorquines.\nL’esdeveniment central és la caminada amb equips i no competitiva. A Barcelona, on ja fa anys que s'organitza, al 2015 hi van participar més de 10.000 persones repartides en 750 equips que van recaptar fins a 225.000 euros, organitzant activitats durant els mesos previs. Aquest any, el repte econòmic es va superar, aconseguint-se més de 232.000€\nEls equips participants s'han de posar un repte econòmic i organitzar activitats solidàries per aconseguir els diners. Els fons captats es destinaran als centres que té la institució a la capital mallorquina des d'on atenem famílies sense llar amb infants a càrrec i persones en situació de dependència.\nLa Magic Line Mallorca engega amb recorreguts de 20km (Son Rapinya) i 10km (Castell de Bellver) amb arribada al Parc de la Mar, on s'hi celebrarà una festa solidària. Les inscripcions s'obriran al mes de gener.\nSant Joan de Déu destina els fons recaptats a programes de suport a persones en situació vulnerable: ajudes socials, pisos d’inclusió, teràpies complementàries, cooperació internacional i investigació.\nMagic Line, Mallorca, Obra Social, Altres, Acció Social, Actes, Bones notícies, Sant Joan de Déu


La ronda Universitat perd 2 dels 4 carrils per ampliar voreres amb urbanisme tàctic\nRecreació virtual de la Ronda Universitat amb voreres ampliades / Ajuntament de Barcelona\nEs reubicaran parades de bus interurbans | S'usaran plataformes de ciment en lloc de pintura a l'asfalt\nLa Ronda Universitat aprimarà notablement la calçada a partir de diumenge. Perdrà 2 dels 4 carrils de trànsit privat per tal d’ampliar les voreres amb una nova fórmula d’urbanisme tàctic: en comptes de pintura a l’asfalt, aquest cop s’usaran plataformes de ciment com les que ja usen les parades d’autobús. Així, les voreres passaran dels 5 metres actuals a gairebé 8 metres. En canvi, es mantindran els 2 carrils de bus i el cordó de serveis, que inclou places d’aparcament i espai de càrrega i descàrrega.\nL’altre gran canvi a la ronda és que perdrà parades d’origen i final d’autobús interurbà, en favor de l’Estació del Nord i Sants per exemple. L’Ajuntament no revelarà fins la setmana vinent quines línies estaran afectades i on es reubicaran. Ajuntament i Generalitat de Catalunya han negociat les darreres setmanes per el trasllat de busos i segons el consistori ja “hi ha acord”, però encara s’estan enllestint “els últims serrells”. Les obres comencen diumenge per la banda mar i a curt termini no afectaran als busos.\nA la roda de premsa de presentació de la reforma hi ha participat Màrius Armengou, portaveu de SOS Ronda Universitat, l’entitat que ha lluitat els darrers 4 anys per reduir el trànsit en aquesta artèria que fa de frontissa entre Ciutat Vella i l’Eixample. Segons els veïns, el carrer registra 400 operacions diàries i 8.000 usuaris. “Hem sigut molt rondinaires però creiem que teníem raó!”, ha ironitzat Armengou. “El principal problema de la Ronda Universitat són les parades d’origen i final, que la converteixen en una estació a l’aire lliure”, ha reconegut la tinenta d’urbanisme, Janet Sanz.\nLa col·locació de plataformes començarà diumenge i acabarà al març. La reforma provisional costarà 350.000 euros i permetrà guanyar 1.730 m2 per al vianant. A més a les voreres s’instal·laran 66 testos amb arbres. El regidor de l’Eixample, Jordi Martí Grau, ha celebrat la reforma provisional i l’ha atribuït a la “insistència” dels veïns contra el trànsit d’autobusos. “No té sentit que haguem perdut la ronda per donar-li un paper que no li toca”, ha dit.\nPreguntada per la premsa per la instal·lació de terrasses a les voreres ampliades, Sanz ha advertit que el govern municipal intentarà evitar-ho: “Després de tant de temps reivindicant més descans i menys soroll i fum, no volem que es generi més soroll i pressió”. Ha recordat que a les actuals voreres de 5 metres “ja existeixen terrasses i no petites” i que per tant l’objectiu municipal és que “no creixin més” per tal de “garantir el silenci” als veïns i donar als vianants “més espai per caminar i estar”.\nL’oblit de Ronda Sant Antoni\nSanz ha esquivat respondre quan abordarà l’Ajuntament la remodelació de la Ronda Sant Antoni, pendent des de fa dos anys. La llosa que sustentava el mercat provisional a la calçada i talla el trànsit a mig carrer. No obstant, Sanz ha admès que aquestes obres segueixen pendents de “disponibilitat de pressupost” i no els ha posat cap data tot i titllar-les de “prioritàries”.\nPreguntada també per l’ampliació de voreres pendent al carrer Pelai, ha dit que cal buscar-li data per no interferir amb la campanya de Nadal. Sobre la reordenació de les parades de bus i taxi a plaça Catalunya, una altra assignatura pendent al centre, ha al·legat que la regidora de Mobilitat, Rosa Alarcón (PSC), donarà més informació la setmana vinent en explicar el trasllat de línies de Ronda Universitat.\nLa ronda Universitat clama per deixar de ser una estació d’autobusos encoberta\nEls veïns reclamen que es deixi de fer servir el carrer com a centre neuràlgic d'unes 50 línies i critiquen l'abandonament de l'Ajuntament i la Generalitat


La piscina del poliesportiu de Bétera està previst que òbriga a finals de juny – BÉTERA – toda la información del Bétera, Valencia\nLa piscina del poliesportiu de…\nEl dilluns de la setmana passada, la portaveu de Compromís, Cristina Alemany, va preguntar-li a l’Alcaldessa de Bétera, Elia Verdevío, per l’apertura de la piscina del poliesportiu de la localitat i les mesures de seguretat que s’aplicaran. Aquestes preguntes es van realitzar en el torn de precs i preguntes del ple ordinari de juny.\nVerdevío va indicar que està previst que les instal·lacions òbriguen a finals d’aquest mes de juny, complint amb tot allò que està plasmat en l’ordre 414 i seguint totes les mesures d’higiene i prevenció aplicades tant a les piscines recreatives com esportives.\nUn dels motius del retard de l’obertura és poder establir amb seguretat totes les mesures de prevenció i higiene per a totes les usuàries i usuaris de les instal·lacions, enfront de la situació que estem vivint per la Covid-19. A més, segons va explicar la primera edil del municipi, un altre dels motius d’aquest retard és també unes obres que s’estan realitzant en aquest espai per a pal·liar una despesa d’aigua que hi havia cada any i la qual complica el compliment de les citades mesures higièniques quant a la cloració.\nEn aquest sentit, la regidora municipal de Manteniment d’Edificis Públics, Eva Martínez, va explicar que “la piscina descoberta tenia una fuga a través de la qual s’estaven perdent entre 250.000 i 280.000 litres diaris d’aigua des de fa anys i era moment de donar-li solució a aquest greu problema, d’una banda ecològic i d’altra sanitari. Doncs, amb aquesta fuga tan gran era impossible garantir les mesures sanitàries de cloració, ja que quan s’abocava el clor a la piscina aquest eixia per la fuga i no es podia mantindre el nivell òptim que Sanitat requereix”. “Ara estem treballant de manera accelerada per poder tindre una piscina segura per als ciutadans i ciutadanes”, va afegir la regidora.\nA continuació, escoltem les intervencions:


Interns del centre de justícia juvenil El Se... - Govern.cat\nquery_builder 30 desembre 2021 10:43\nLa cura dels esqueixos és una activitat més de l’àmbit formatiu dels joves\nLes particularitats climàtiques, geogràfiques i socials de l’Horta de Lleida han permès desenvolupar una agricultura autòctona. La maduixa de Lleida és una varietat gairebé exclusiva de la comarca del Segrià, que, a poc a poc, s’ha pogut recuperar.\nLa recuperació d’aquesta fruita pels joves i els formadors del Centre Educatiu El Segre del Departament de Justícia s’ha fet en col·laboració amb la Regidoria de Cultura, Ciutat i Transició Ecològica de l'Ajuntament de Lleida en el marc del programa de l'Agenda 21 Escolar.\nEls joves que es troben interns en centres educatius de justícia juvenil segueixen un programa formatiu individualitzat enfocat, sempre, a la seva reinserció social.\nLa formació és un dels eixos clau per treballar la rehabilitació dels joves. L’objectiu és afavorir l’adquisició d’hàbits laborals per facilitar-los l’entrada en el món laboral quan surtin dels centres.\nEl Centre Educatiu El Segre disposa de diversos espais formatius: lampisteria, jardineria, hostaleria i un taller productiu de serigrafia i impressió. En els tallers de jardineria hi participen alumnes de PFI (programa de formació i inserció), àmbit pràctic d’ESO amb diversificació curricular i els de formació ocupacional.\nUn dels menors prepara els esqueixos, al taller de jardineria 2235\nHivernacle del centre educatiu 2670


Orgue i percussió s'uneixen en un concert del Festival internacional Orgue&nd que estrena el Museu del Tabac com a escenari\nAaron Ribas i Josafath Larios oferiran aquesta nit al Museu del Tabac una actuació d’orgue i percussió molt especial. En primer lloc perquè el Festival internacional Orgue&nd estrena el museu com a escenari; en segon lloc perquè el recital es fa a l’aire lliure i, en tercer lloc perquè la unió entre la percussió i l’orgue no se sol escenificar.\nEls dos músics oferiran un concert, titulat 'Bach i Buxtehude entre balls, danses i fandangos', centrat en danses populars espanyoles dels segles XVII i XVIII. Tal com ha explicat Ribas, el repertori que oferiran normalment es “tocava a l’exterior, amb orgues de processó” i amb més músics, els ministrils, que tocaven instruments de vent i que acompanyaven també la percussió, que s’improvisava, ja que no estava escrita a la partitura. Normalment eren peces que es tocaven en processons i, per tant, tenien un ús religiós tot i que Ribas en destaca “el caràcter festiu, que semblarien que no fossin religioses”. Hi haurà peces de Dietrich Buxtehude, Antonio Valente, José de Nebra, Antonio Martín y Coll, Johann Sebastian Bach i Claude Balbastre\nAmb l’orgue positiu que tocarà Ribas aquesta nit, es noten “molt més els matisos” i al ser un instrument més petit és “més sensible”. L’acompanyarà Larios percudint cinc instruments, alguns de la família dels tambors circulars, d’influència italiana, i un tambor gran. Es tracta, tal com ha comentat “de percussions que podrien haver estat” les que s’haguessin tocat a l’època, seguint la iconografia.\nLarios i Ribas ja havien tocat junts fa uns mesos i fan, segons ha remarcat l’organista, “molt bon equip”, amb la qual cosa van pensar que havien de repetir aquesta col·laboració i, fins i tot, anar més enllà i ja es plantegen crear un grup que pugui actuar, fins i tot, amb ministrils.\nArtículo anteriorAquest és Driss Oukabir, un dels atacants de Barcelona\nArtículo siguienteCronología de los últimos atentados por atropellos masivos en Europa


Crear peces que es camuflin. Helena Santacana - La Màcula\nCrear peces que es camuflin. Helena Santacana\nL’Helena Santacana és dissenyadora gràfica i està especialitzada en tipografia. És cofundadora de Escola studio i Extra escolar studio, des d’on es dedica, entre altres coses, a realitzar publicacions per a cinema. Des de l’estudi realitzen una interessant recerca gràfica sobre l’època en la qual s’ambienta la pel·lícula i en creen una peça editorial única, ja sigui per estar de fons en una estanteria, perquè un personatge l’estigui llegint o per ser una peça clau en la trama.\nCom van ser els inicis d’aquest treball al cinema?\nMentre jo estudiava disseny, el meu germà estudiava cine i de tant en tant em demanava que l’ajudés amb peces d’ambientació pels seus projectes de la carrera.\nAnys més tard, quan ell ja estava exercint d’ambientador, em va trucar perquè estava treballant en una pel·lícula d’època sobre una llibreria i necessitava ficcionar un munt de llibres antics.\nPer fer aquella pel·lícula s’havien de reproduir i dissenyar desenes de llibres, pòsters, etiquetes, packaging… i en això va consistir la meva primera feina de grafista.\nActualment ja no estic jo sola, treballo amb la meva companya Malena a Extraescolar i fem un tàndem que funciona molt bé.\nCom desenvolupeu la recerca quan us entra un projecte?\nDepèn de si ens toca fer una rèplica o un disseny propi.\nQuan es tracta d’una rèplica –la qual cosa vol dir que hem obtingut els drets d’una marca o d’un producte– el primer que fem és intentar aconseguir la peça original. Normalment l’intentem aconseguir a través de col·leccionistes o directament rebuscant en rastros. Un cop la tenim, l’escanegem i la repliquem digitalment per eliminar marques, senyals o estrips que s’han anat fent amb el pas dels anys.\nAl principi tenia el vici de voler lluir-me amb els dissenys que feia i sovint me’ls tiraven enrere, fins que vaig entendre que no es tractava d’això, sinó de crear peces que es camuflin i que casin bé amb la feina d’ambientació.\nPer últim, busquem la manera més fidedigna d’imprimir-la, que és el més difícil i no sempre s’aconsegueix.\nSi es tracta d’un disseny propi, busquem referents d’època, però moltes vegades els directors i directores d’art ja tenen molt clar què volen i t’envien un referent clar.\nTot aquest procés és molt ràpid i la realitat és que sovint no hi ha temps per fer aquesta recerca com tocaria.\nQuins elements són clau per què el disseny que desenvolupeu sigui versemblant?\nNo sabria dir-te, però una cosa que he après és que en grafisme has de dissenyar coses amb la finalitat que passin desapercebudes i no que saltin a la vista. Al principi tenia el vici de voler lluir-me amb els dissenys que feia i sovint me’ls tiraven enrere, fins que vaig entendre que no es tractava d’això, sinó de crear peces que es camuflin i que casin bé amb la feina d’ambientació.\nLes peces editorials que creeu acostumen a ser rèpliques d’algunes ja existents o són publicacions-ficció?\nTot depèn de si les marques o productes cedeixen els seus drets, la qual cosa és cada vegada més difícil.\nAra quan miro pelis que veia quan era petita, em sorprenc de la quantitat de grafisme que es feia servir sense permís dels seus autors. Actualment hi ha un gran negoci darrere tot això i, conseqüentment, la feina dels grafistes es mira amb lupa.\nEn què esteu treballant ara mateix? I, quins plans de futur teniu?\nLa pandèmia va aturar totes les produccions, en aquell moment estàvem treballant amb la 4a temporada de The Crown (hi havia una part que es rodava a Catalunya) i no vam poder acabar la feina.\nAmb sort i si seguim fent les coses amb carinyo, ens aniran sortint més projectes i seguirem creixent.\nPer sort al setembre es va reactivar tot i actualment estem amb una sèrie que distribuirà Netflix, encara no se’n sap el nom.\n←Previous post:Estar on vols estar. Violeta Gladstone\n→Next post:“Tinta de vi”, creativitat en la producció gràfica. Ladyssenyadora


Locutors Catalans – Locutors Catalans\nAutor: Locutors Catalans\nPosted on febrer 2, 2021 abril 14, 2021\nTot sovint, rebem correus de persones interessades a formar part del nostre projecte. Alguns tenen experiència en locució, perquè vénen del món del periodisme, de la ràdio la majoria. D’altres són actors o actrius, amb més o menys carrera. I n’hi ha que saben que tenen una veu preciosa perquè els ho han dit moltes vegades, i la volen explotar.\nA tots ells els expliquem que per ser locutor cal formar-se, tan amb les tècniques de veu, com amb el treball davant del micròfon. Cal aprendre a dir cada text amb l’entonació, ritme i emoció que li escau. No és ben bé llegir, és una mica més complex.\nEn tot cas, és un treball apassionant i a casa nostra hi ha molts centres de formació o escoles on imparteixen classes, cursos anuals o tallers intensius.\nUs en deixem un llistat.\nNancy Tuñón https://www.nancy-tunon.com/ca/\nEscola de Doblatge de Bcn http://www.escueladoblajebarcelona.com/cursos-de-doblaje-en-barcelona/\nTodojingles (Terrassa) http://www.todojingles.com/cursos-realizados\nEns ajudeu a completar-lo? Escriviu-nos un mail si creieu que ens hem deixat algun centre que valgui la pena.\nMolt sovint, quan ens demanen pressupost per a un projecte que es penjarà a internet, hem de fer un recorregut llarg i complex per entendre el que realment passarà amb aquell contingut. No és culpa de ningú, el que passa és que online és un terme moooolt ampli i maaaaaaassa general.\nQuè vol dir que un contingut es publicarà online? Que es penjarà a Youtube? Potser al web del client? O a les seves xarxes socials? I si es fa una campanya de pagament a Instagram, amb public segmentat?\nAaaaai quin lio!!\nBé, per treure’n l’entrellat, a Locutors Catalans hem desenvolupat un sistema de classificació “senzill” pero que pretén englobar una mica tot el que és online i, per contrast, el que no ho és.\nONLINE: Web, xarxes socials, canal Youtube del client final.\nÉs a dir, totes aquelles publicacions que penjarà el client final a un perfil propi o web i que arribaran al seus seguidors, visitants i public habitual. Aquests continguts solen quedar penjats de forma indefinida en aquests espais, per tant, els drets d’ús són indefinits a nivell de temps.\nPUBLICITAT PATROCINADA: Pre-roll o Bumper a Youtube, Publicitat a Instagram o Facebook…\nAquells continguts que es difonen a través d’internet en espais de pagament, orientats a un públic definit i segmentat (target) com per exemple els anuncis que salten abans d’un vídeo a Youtube, el contingut promocional d’Instagram o Facebook, el banners d’algunes pàgines web (cada vegada s’utilitzen menys)… Normalment les campanyes publicitàries, siguin online, per a ràdio, cinema o TV, tenen un temps d’aplicació i, per tant, els drets d’ús seran sempre per a un temps determinat que es pactarà en cada cas. Això sí, sempre es podran renovar previ acord amb les parts.\nINTERN: Si un contingut es penja online, però l’accés al mateix és restringit (per exemple amb contrassenya) i només va destinat als treballadors d’una empresa o es mostra en una reunió interna a clients o col·laboradors, es conssidera que la difusió és interna. El temps d’ús, en aquest cas, és també indefinit. Però si el contingut es difón de forma interna, com a material de formació, però no va destinat exclusivament als treballadors de l’empresa, aleshores és una altra pel·lícula de la que ja parlarem (per exemple, un e-learning).\nSegurament hi ha molt més a tenir en compte, mil variables i formats. I n’apareixeran de nous demà mateix, però per ara aquesta classificació a nosaltres ens funciona.\nJa sabeu, les agències americanes i d’altres països que van per endavant en aquest mundillo són molt més exhaustives a l’hora de definir els usos dels projectes de locució, sovint necessiten el pla de mitjans per endavant. Però aquesta és la segona peli d’una saga que, nosaltres, encara no hem estrenat.\nPosted on setembre 22, 2020 setembre 25, 2020\nQuan costa una locució?\nEls preus en el món de la locució poden variar molt.\nEls locutors amb més experiència i caché (catxet) sovint tarifen de forma independent a preus molt més elevats que la mitjana, com un actor de primer nivell. En aquest sentit, les agències poden ser interessants perquè equilibren preus i tenen més marge per negociar amb locutors d’alt nivell.\nPer poder determinar el preu d’un projecte s’han de tenir en compte diversos paràmetres:\nÚs de la veu/tipus de projecte\nCom s’utilitzarà una veu és el factor que més determinarà el cost de la locució. S’utilitzarà en un mitjà de domini públic o internament? Serà a una TV, ràdio, per internet, en una fira, congrés…\nSi és online, s’utilitzarà en una campanya publicitària? Per exemple, un vídeo patrocinat a YouTube, Facebook o Instagram o bé es farà servir només als canals propis del client final (web, perfils a les xarxes socials, canal de Youtube).\nAmb la informació sobre l’ús s’ha de ser molt curós i tenir la màxima informació disponible perquè entren en joc qüestions relatives als drets d’imatge (i veu) que poden portar complicacions si no es detallen bé (Llei Orgànica 1/1982).\nPer descomptat, l’àrea més complicada a l’hora de pressupostar un projecte és la publicitat, però cada vegada existeixen més formats i variables que hi afecten.\nTambé la caracterització (fer veus de personatges), les àrees amb llenguatge difícil (medicina, enginyeria…) o les gravacions amb infants reals (menors de 18 anys) incrementen el preu d’un projecte de locució.\nExtensió del text\nPer regla general 150 paraules equivalen a 1 minut, amb una lectura entenedora i àgil.\nPerò sempre dependrà de la velocitat de lectura, ritme de la peça que acompanya i de la complexitat del text. En qualsevol cas, aquesta és la relació que s’agafa com a base per calcular costos.\nTambé hi ha idiomes amb paraules més llargues i construccions més complexes (alemany, neerlandès, rus…) i, en aquests casos, potser la ràtio de paraules per minut és més baixa.\nHi ha idiomes més cars que d’altres, perquè són més exòtics, hi ha molt pocs professionals que els dominen o perquè els mercats on es mouen els locutors que hi treballen són més cars i competitius.\nPer exemple, l’anglès americà, el neerlandès o els accents regionals, com l’anglès del Carib o el xinès de Wenzhou, per posar alguns exemples que ens han demanat.\nEn aquests casos s’ha de fer una prospecció de mercat, localitzar el talent i veure quines tarifes demana cada locutor. L’exclusivitat surt cara, és clar.\nSincro amb imatge o labial?\nHi ha tres tipus de gravació segons si s’ha de sincronitzar o no la veu:\nGravació en negre\nLectura d’un guió al ritme natural de l’actor de veu. La velocitat pot ser més o menys ràpida, en català i castellà 150 paraules per minut és l’estàndard.\nSincronia de temps\nLlegir un guió seguint el temps de la peça audiovisual, una veu de referència o donant a les frases una durada determinada.\nEl que popularment coneixem com doblatge. És a dir encaixar la veu exactament amb el moviment dels llavis dels actors originals.\nTambé és important saber com s’ha de lliurar la gravació, tot i que no afecta substancialment la tarifa: en quin format (.mp3, .wav, .aiff), freqüència (48Khz/44,1Khz…), 16 /24/32 bits, mono/estèreo… I també nivells de compressió, equalització, etc.\nEl que sí que pot afectar el pressupost és el fet que la gravació s’hagi de lliurar en diferents arxius. Si són molts, més de 20 per exemple, es cobra un extra per la feina de tallar i nomenar les pistes.\nI, per descomptat, també es cobra a part si s’ha de fer el muntatge amb música o efectes. Normalment aquesta és feina d’un especialista però, si és una tasca senzilla, alguns locutors la poden assumir.\nLes qüestions relatives a retakes, correccions i segones versions les tractarem en un article a part.\nIdiosincràsia del projecte\nA més dels usos, l’extensió, l’idioma i totes les qüestions que hem exposat fina ara, hi ha un altre element clau a tenir en compte i que és el més complex de tots: la idiosincràsia del projecte i del client.\nLa dimensió del projecte: un projecte de “llarga durada” amb feina regular suposarà una reducció de la tarifa final. En termes empresarials, si un locutor pot ser més productiu perquè no ha de “buscar” la feina, pot ser també més competitiu.\nLa dimensió del client: treballar amb una marca coneguda,\nen l’àmbit local o nacional, ajuda a millorar la reputació i a captar nous clients. Però no s’aplica la mateixa tarifa a una merceria de barri que a una gran corporació, és clar.\nLa possibilitat d’obtenir més feines del client: si el client vol tenir una mateixa veu, una “veu corporativa” per al seu projecte o marca, es pot plantejar com una oportunitat i negociar-ho també en aquests termes.\nCom es realitzarà la feina: cal desplaçar-se a un estudi i viatjar o es pot gravar a un home studio? S’ha de fer una gravació amb el client o agència connectats en remot? Aquest punt merix un article a part, també.\nCom es desenvolupa la feina al llarg del temps: implica unes hores setmanals durant un període de temps determinat o bé es realitzarà durant una sèrie de dies definits?\nCom pots comprovar, s’han de tenir en compte moltíssims elements a l’hora d’elaborar una proposta encòmica competitiva i realista. Si ets locutor i necessites que t’orientem en aquest sentit, escriu-nos.\nI fins aquí una petita aproximació al fascinant món de les tarifes i costos de la locució!\nAquí som encara lluny dels nostres col·legues americans o canadencs, que tenen una indústria molt més consolidada, compten amb associacions, convenis pel sector i institucions que els emparen. La bona notícia és que, gràcies a això, sabem que pràcticament està tot fet i inventat, així que només ens cal seguir la seva estela (en el que considerem).\nPosted on juliol 17, 2020 juliol 17, 2020\nLa primavera passada, amb el confinament obligat, varem decidir sumar-nos a les moltes iniciatives que s’havien posat en marxa per alleugerir la situació.\nEls #ContesAntivirals són un recull de narracions per als més petits de la casa, narrats pels nostres locutors i alguns espontanis que s’hi van voler sumar. Tots els contes tenen música i efectes de so, la majoria són en català, però n’hi ha alguns en castelà, anglès, francès i fins i tot en gallec!\nEls podeu escoltar de forma totalment gratuïta i lliure des d’aquest enllaç:\nPosted on juny 30, 2020 juliol 13, 2020\nLocutor vs locutor\nUs heu preguntat mai quina diferència hi ha entre un locutor de ràdio o televisió i un locutor que grava anuncis, documentals o e-learnings? Són la mateixa figura?\nEls anglesos, com a societat pragmàtica que són, tenen la clau d’aquest l’enigma. Ells tenen paraules diferents per referir-se a aquests dos tipus de professionals: radio/TV announcer vs voice actor.\nAquí en diem locutor, faci la feina que faci, però el cert és que són perfils molt diferents. I aquest petit detall lingüístic, porta habitualment a confusió.\nEl locutor de ràdio o TV és un professional, sovint periodista de formació, que condueix un programa o espai en un mitjà. La veu, en aquest cas, és una eina més per a transmetre idees, notícies, opinions, entrevistar personalitats…\nEl locutor de veu és un professional que sovint té formació d’actor i que ha educat la seva veu (modulació, dicció, respiració, prosòdia…), per prestar-la a produccions audiovisuals, projectes culturals i continguts educatius.\nI en aquesta segona línia, com a branca independent però que es toca amb la del locutor de veu, hi ha l’actor de doblatge. Com diu la paraula, l’actor de doblatge és un actor, amb formació en interpretació, que s’ha especialitzat en el doblatge de cinema, sèries, etc. Una tècnica molt complicada i que requereix hores i hores de pràctica.\nHi ha periodistes que entren al món de la locució audiovisual, però per això s’han de formar com a intèrprets de veu, aprendre a fer servir aquesta eina com un músic, que en primer lloc aprèn solfeig i paral·lelament estudia un instrument concret durant anys, per aconseguir tocar la peça que vol amb el màxim virtuosisme i precisió.\nEn definitiva, els tres són universos que es toquen, però tenen moltes diferències i són independents, malgrat tot.\nPosted on juny 1, 2020 juliol 15, 2020\nLa veu i la tradició\nLa guerra dels mons i fake news\nLa veu i el poeta\nLa veu difònica


La Bona Premsa - Diari de Girona\ncarlos arbó 09.12.2014 | 00:00\nVaja, una altra llibreria que se'n va a fer punyetes. I segurament cadascuna, afegida a una llista interminable, deu tenir la seva historia. En el nostre cas, els orígens de l'emblemàtica botiga estan vinculats a un prohom de la vila del llorer: Mossèn Pere Torrent, un capellà que va deixar una forta empremta en la formació cultural i educativa del jovent.\nDurant el període 1920-1935 va ser director de les Escoles Parroquials i ànima del periòdic quinzenal Aires Lloretencs, que es va publicar entre 1933-1936. Des de l'any 1939 fins gairebé la seva mort, el 15 de gener de 1970, la seva influència va ser notable. Era un activista del nacionalcatolicisme de la postguerra que exercia el seu mestratge, tot sia dit, amb bonhomia i familiaritat.\nLa Bona Premsa es va inaugurar l'any 1939, pocs mesos després del final de la ?guerra civil. Situada en un local del carrer de la Vila, 21, va passar més endavant al carrer de Sant Pere, 29 fins que a l'any 1960, es va construir l'actual immoble en un solar al costat de l'església. Allà s'hi podien trobar llibres i diaris, estamperia, papereria, imatges, objectes religiosos i tota mena d'articles d'oficina i escriptori, dibuix i pintura.\nEn efecte, tot i que els darrers temps ja no desprenia l'olor de sagristia, el Mossèn l'havia fundat com una "associació piadosa" per ajudar a l'apostolat. Era una anella d'una cadena de distribució de llibres, diaris i revistes moralment edificants. Aquesta anomenada "bona premsa" havia de proclamar amb decisió les ensenyances de la religió, i sempre que fos oportú manifestar les seves creences. Era una alternativa a la "premsa dolenta" que, constantment i d'una manera directa o indirecta, es dedicava a combatre la religió catòlica.\nEls lectors de llibres i diaris "bons" eren homes "bons", i els dels "dolents" sucumbien a les "teories pernicioses fins a dubtar de la fe". (Declaracions del canonge de la catedral de Girona, Dr. Morera, el 29 de juny de 1916, dia de la Premsa Catòlica). El maniqueisme, el principi del Bé i del Mal, s'instaurava en els mitjans de comunicació i formaria part de la història de la intolerància religiosa.\nAvui dia encara persisteix el pensament religiós ultramuntà que s'expressa en fulls parroquials, revistes, diaris, ràdios, televisions i xarxes socials. Aquella "bona premsa" s'ha globalitzat, però, com ensenya el refrany, la mona, encara que es vesteixi de seda, mona es queda.


VIATJANT PER ISRAEL (NEGEV) - Página 2\nAssumpte: Re: VIATJANT PER ISRAEL (NEGEV) Dv Gen 25, 2008 11:48 pm\nVaig veure aquesta pel·lícula recomanada al blog de l'ARCCI i l'estic "birlant" per internet. A veure si s'abaixa tota.\nAssumpte: Re: VIATJANT PER ISRAEL (NEGEV) Dt Gen 29, 2008 10:42 pm\nDavant de la tomba de Ben Gurion hi ha la Vall de Zin. Prò, i no vui ser maranyes, no trovareu gaires boscos, ni gent ni res de res. Lo que hi ha es una enorme empresa d'extracció de fosfats, conectada amb ferrocarril amb Dimona.\nPer cert, sort en vaig tindre de les intal.lacions d'aquesta empresa, em van donar aigua, menjar, dutxa, café... (un miracle). La cuinera de les instal.lacions es (o era) d' aprop de Boëge ( un llogaret de laValle Verd de França) i dona la casualitat que hi vaig estar una temporada fent no se qué. La senyora estava de lo més contenta de petar-la en francés. Lo món a vegades es ben petitet.\nEs pot anar des de Sde Boker fins Eilat sense trovar ni un jardí. Per mi es lo que fa que aquesta part d'Israel sigo única. Estàs en un altre món... increible!\nNo sé si el projecte de convertir Mizpe Ramon i rodalies en un gran centre turístic tirarà endavant, si així es, perdrem un dels pocs paradisos que queden.\nAssumpte: Re: VIATJANT PER ISRAEL (NEGEV) Dc Gen 30, 2008 12:40 am\nDe mapes a Israel en tenen i molt bons (dels millors que he vist). Valen la pena i donen molta informació. Es cret que algun cop marquen un punt d'aigua i no hi ha manera de trovar-lo, prò això es a causa de la mèteo i de l'època de l'any.\nEstan tan ben fets que fins i tot marquen camins o senderols per zones teòricamen d'accés prohibit.\nUn consell (bé, un apunt), si hi aneu en època de conflicte gros, el GPS no serveix de res. Les dades les donen satèl.lits militars i quan van baldades et pots trovar amb el cas de que et digo que estàs a Túrquia quan estàs per Nahal Nekarot. No es cap broma.\nTambé tenen un munt de rutes com els GR d'aquí.\nAixò sí, semblen llençols. Son enormes. Prò hi ha una ventaja, no has de patir perqué l'humitat no els farà malbé...\nLo de fer vivac, com sempre, segons on i com. Si el fas davall de l'únic arbre que hi ha en molts quilòmetres, t'omples d'unes maleides piparres indestructibles. També es prohibit encendre foc en molts llocs (si no portes la llenya de casa...) En zones militars et poden despertar els "petardos".... Prò, son vivacs meravellosos, diferents cada nit per la Lluna, pels sirolls, pels entranyables llops anorèxics i per... i per... i per...\nMillor un mal vivac que no una nit en un hotel, alberg o tenda de campanya. Allí no s'ha de dormir mai a cobert.\nAssumpte: Re: VIATJANT PER ISRAEL (NEGEV) Dv Nov 28, 2008 8:46 pm\nFa uns quants dis he tornat de fer un tomb per 4art cop per Israel. El viatge, amb bicicleta, el vaig començar a Ashkelon, volia estar uns dies per la zona per on cauen els coets dels de Gaza. Vaig estar per diferents llogarets al llarg de la frontera i per sort no en llançabent cap. Em vaig apalancar al view point dels Black Arrow i hi ha una vista perfecta de Gaza. Els que diuen que no hi ha llum i que no funciona res tindrien que anar-hi: tota la ciutat, per la nit, plena de llums i en cap dels grans edificis la tinien apagada. Al tornar m'asabento que tornen a tirar coets, no m'extranya, els capellans del les mesquites no paren de dir bestiesses. El seu bla,bla es força agressiu, tot el contrari dels de les zones de beduins de prop Beer-Sheva cap avall (si, hi ha mesquites per bona part del sud).\nEl tomb el vaig continuar camí del Sud, intentant fer parts del camí dels nabateus que em faltava. Quant parlaba amb la gent es veien més "relaxats" que no pas els altres cops que hi vaig estar.\nCada cop que podia compraba els diaris editats en anglés. Es curiós, es com llegir les noticies de "El País" i "La Razón". Divertit. El tema principal les eleccions dels U.S.A. Les tendèncis eren evidents, prò hi havia un debat obert i força interessant. Moltes dades i opinions.\nEscriuen més, evidenment, sobre les possibles "variacions" mirant en les properes eleccions a Israel.\nLo que està clar, per la gran majoria (exepte pel 20% dels ultres) es que el problema està a Cisjordània. Els ultres d'allí ja es comencen a esbarallar de debó amb el ejèrcit israelià i això es més que greu.\nAmb l'ANP s'entenen força bé, fins i tot son el iànquies i els mateixos israelians que entrene a les forçes de l'OAP (es veritat i dit per tots el diaris).\nEl problema son les properes eleccions a Cisjordània. Si es fan quan toca i lliures, ningú te cap mena de dubte que els guanyarà Hamas. Ho diuen tots, els israelians i l'ANP. Es ha dir, que ho els de l'OAP fan un cop de força (ara per ara impossible degut a la força de Hamas en quasibé la totalitat de les poblacions) o els de Hamas controlaran tot l'Estat Palestí.\nL'assumpte d'Iran està fotut. Els iànquis tenen que donar el permís per que els avions passin per sobre d'Irak (sino, es impossible fer res de res) i això no ho farà ni el Bush (que per cert està cambiant tota la seva política per la zona). Tenen molt clar que sino es fa diplomàticament no hi ha res a fer, per molt de greu que li sàpigui a molts. Es per això que si guanya lo Likud ho tindran fotut (clar que cal recordar que l'evacuciò dels assentaments de Gaza els van permetre ells...).\nAls sirians els tenen relativament controlats, a més, el cotxe que va petar el passat Setembre a Damasc va ser per carregar-se a un coronel involucrat el el desenvolupament de la bomba atòmica a Síria (va morir en l'atemptat). Els diaris tenien clar qui havia ficat el petardo... i ningú ho va desmentir.\nPer la zona del desert tot igual, solsament que a Mizpe Ramon ja han començat a construir un maleit hotel en pla Benidorm. Que hi farem...\nTambé vaig anar uns dies al sud del Sinaí. Egipte estaba celebrant la victòria total i indiscutible del seu meravellós exèrcit en la guerra del Yom Kipur... alucinant!!!\nSi hi ha un problema son els putos dirigents dels paissos àrabs, es tant i tant descarada la manipulació dels diaris i la tele que fins i tot sembla de broma.\nSi parles amb un egipci tot s'acaba amb que tenen les millors escoles, universitats, hospitals, tècnics, exèrcit, menjar, geografia.. tot lo millor del món sencer. I tot s'acaba amb El Corà.\nSi parlaba de les diverses corrents del islamisme em deien que no, que tots son iguals. Hi havia dies que els enjegaba, en el seu idioma, a la merda.\nDe totes maneres encara hi ha els beduins que tenen més coneixement. Molts diuen que quant estaben millor va ser en l'època israeliana, que feien el que volien i ningú els hi deia res. Tinien les seves escoles en àrab i sobretot, una sanitat per tothom i de franc. Ara si caus malalt la feinada es teva.\nDivertides les teles àrabs. En la meva vida he vist quelcom semblant. Siran islàmics, prò no pares de veure noies i més noies vestint de lo més descarat. El tema de l'operació triunfo era la dança del ventre. Tots els videoclips de música moderna ple de noies amb actituts realment descarades i provocatives. No enteneia res de res. De debó, aquí no es tant descarat.\nBé, el viatge va estar bé. Feia molt de temps que no pedalava per lo de la minusvalia, prò, poc a poc, em vaig refer una mica. Com sempre, poc a poc i bona lletra.\nTornar-hi? Evidenment que si. Ara se que puc anar fent xino-xano amb la bicicleta i caminant. Se que per la nit el cel està tant ple d'estels com sempre (enguany en veia més i més) i que pots anar per on et roti que ningú et prohibirà res de res. Que es millor dormir al ras que no en un hotel, que sempre troves algú que et dona un cop de mà si realment ho necesites. I que per molt desagrdables i maleducats que siguin alguns "aduaners" val la pena tornar-hi.\nMolts records per la Mor que en va carregar d'aigua i menjar el dia que estava en la quinta forca del desert, sense aigua ni menjar, la bicicleta amb pana i la cama esquerra totalment inutil i amb força dolor al cos. Els àngels exesteijen, de debó.\nAssumpte: Re: VIATJANT PER ISRAEL (NEGEV) Dv Nov 28, 2008 8:59 pm\nBentornat, xafatolls, i gràcies per aquest meravellós relat dels teus viatges. Em despertes la imaginació i ja és com si hi fóra!\nAssumpte: Re: VIATJANT PER ISRAEL (NEGEV) Dv Nov 28, 2008 9:46 pm\nHola de nou, i con¡m si fos ahir. Fa pocs dies pensava en els teus viatges pel desert en bicicleta... i avui sí que m'has aparegut com un àngel. Un relat ple de vivències personals, d'aquelles que no porten els diaris. Ja ens anirem trobant per aquí.\nAixò de Mizpè Ramon sí que em dol, però, com tu dius, què hi farem!\nAssumpte: Re: VIATJANT PER ISRAEL (NEGEV) Ds Nov 29, 2008 12:25 am\nGràcies per la teva crònica, com sempre impressionant.\nAssumpte: Re: VIATJANT PER ISRAEL (NEGEV) Ds Nov 29, 2008 9:21 pm\nEm sembla que puc convèncer un amic Italià per anar al Febrer a Israel de vacances uns dies. Li he parlat de la possibilitat de fer rutes pel Negev, tot i que dubto de la seva capacitat física per fer ho.\nAssumpte: Re: VIATJANT PER ISRAEL (NEGEV) Dl Des 15, 2008 10:27 pm\nLa capacitat física no te gaire importància, per no dir cap. Si hom vol fer rutes per allí no més cal caminar i/o pedalar fins que estas esgotat del tot o simplement perqué s'en te ganes. No més fan falta un parell de coses: aigua (tanta com es pugui i més) cafè i sopicaldos.\nDe debó, tinc el cos fet un desastre prò vec que poc a poc i sense obsessions s'arriba a tot arreu.\nAquest darrer viatge el vaig fer després de 4 anys sense pedalar ni poder fer cap mena d'exercisi. L'únic que feia era entrenar en I.P.S.C. i apnees suicides sota l'aigua (relaxa molt). El primer dia vaig fer uns miserables 15 quilòmetres. No volia reventar la primera setmana. Quan trovaba una ombra l'aprofitava i descansava; si trovaba una benzinera, paraba, omplia aigua i feia un cafè. Al cap de dues setmanes ja podia fer una mica el somera. Després vaig ficar-me a treballar de lo que em sortia (d'algo tens que menjar...) i quan m'en vaig adonar ja feia lo que volia.\nNo tinia el cos malament, tinia el cap malament. No crec en "retiros espirituals" (ja en vaig fer prous amb els jessuites...) ni en mantres ni en res de tot això. Pot ser a cadasqú li funciona una cosa diferent. No ho sé, no més sé lo que em funciona a mí.\nUn altra cosa. Ja feia massa temps que no més llegia sobre el tema que ens interessa: Israel i rodalies. No més llegia perqué parlar no més em portava a discutir. Un cop de nou a Israel, vaig començar a entendre (dins les meves llimitacions i sempre envoltat de les meves faleres) lo que ara per ara i passa.\nVaig estar uns dies per la zona per on cauen els coets que llancen a quells capullos de Hamàs. Prò, estaben de trègua. Allavontes ho vaig aprofitar per visitar la pobalció més castigada pels coets. No més i vaig estar un parell d'hores. I vaig entrar per la part vella i era...depriment. Socialment parlan depriment. I no es que fos per la firing zone, era per qué Israel es ple de llocs com aquestos, agradi o no agradi.\nHi ha molt desarraigament. Hi ha pobressa. Em direu que com a tot arreu, prò en alguns llocs es més dolorosa que en altres. Hi ha molts problemes per a que la gent que va sobreviure a l'Holocaust cobri una míssera pensió. Ho ficaba als diaris, els diferents goberns s'en obliden... Era el fi d'any jueu i hi havia organitzacions que no més es dedicaven a portar menjar i companyia a molts sobrevivents.\nEra temps d'eleccions i hom s'adona que el segon ididoma oficial (fora de l'àmbit turístic) es el rus. Alguns partits pilítics tenen escrita tota la propaganda en rus i solsament en rus.\nEls diaris i el televisor eren plens de notícies de corrupció política, es clar que si fa o no fa com sempre...\nLo pitjor: la fustració que va portar la darrera guerra al Líban. La fustració d'haber "perdut" la guerra, si més no, psicologicament. A tot això cal sumar-hi el 35 aniversari de la guerra del Yom Kippur. Van guanyar sense cap mena de dubte, prò en tots els reportatges primava per damun de tot la tristó. Ho recorden com una debacle militar i social.\nI per d'altra banda veus a la gent com la veus aquí: més preocupats per la crisi econòmica, per l'educació (hi ha un gran debat sobre el tema), per l'energia, per l'aigua... per coses "normals i corrents"\nEn lo tocant a seguretat, Iràn es el gran mal de cap junt amb Hamàs i Hizbullah. I lo més sorprenent (si més no per a mí que no més llegia la prensa a casa nostra...): el problema més greu avui per avui son els colons de Cisjordània. Es el primer mal de cap del exèrcit israelià. Un 20% d'il.luminats estan a punt de fer un desastre i gros. El problema ve d'un problema encara més fotut: els polítics i els "capellans".\nTots aquestos problemes els tenen perqué son un país democràtic, amb una societat molt oberta i crítica amb ella mateix. Ningú te restringit per a res l'opinió i la crítica a tot i tots. Son per sobre de tot gent amb molta capacitat i amb moltes ganes de viure.\nTots aquestos problemes els tenen perqué son com una societat com l'europea (amb els seus defectes, sí, prò la millor que hi ha sense dubte) i perqué estan envoltats d'una societat que està, in secula seculorum, en l'edat mitja. Envoltada d'uns goberns encara molt més corruptes que els nostres. Envoltats per una religió que no dona cap mena d'opció al diàleg. Estan envoltats per dirigents religiosos fanàtics, que tenen a tota la població en la més profunda i misserable ignorància. Una població que l'únic que te es el futbol i la religió.\nLa gran majoria de la gent dels paissos àrabs son com nosaltres, gent amb fills que lo que volen es menjar, una sanitat decent, uns sous decents, que la canalla vagi a l'escola i coses d'aquestes. Prò els dirigents els tenen enganxats a la religió més descerebrada que hi ha, a una repressió brutal, a una censura brutal...\nTot aixó de les trovades de civilitzacions els hi sona a ruqueria (i fins i tot a mí, que m'ho crec tot...). La culpa de tots els seus mals son: Israel, els USA i els cristians que tenim enveja de tot lo seu (?).\nRes a fer, i em sap molt de greu de dir-ho, prò, avui en dia, no hi ha res a negociar amb aquesta religió i aquestos dirigents.\nPer ells, Hamàs i Hizbullah son herois. Al-Zarqahui un gran pensador. Al-Andalus, tota la península ibèrica, el proper objectiu. Les dones d'occident, el seu botí (ho sento, prò així s'expresen molts). La bomba atòmica iraniana el gran martell per destruir Israel i a tots els seus enemics. I així anar suman.\nPer sort, la majoria de la gent, en el dia a dia, son majoritariament de lo més amables i honrats. Sembla mentira, no? Prò es que també es així.\nSi els israelians tenen problemes, es perqué fan quelcom per solucionar-los.\nSi la solució dels àrabs es la yihad, es que tenen i tenim un greu problema. La solució a un problema no pot ser pitjor que aquest i si no hi ha solució es que no hi ha problema. Es a dir, el problema el tenim nosaltres. Ells, com a religió, ni cap ni mica: tenen enemics, no problemes.\nM'estic envolicant molt. Plego, fins la propera.


Consultori - Pediatria, desenvolupament i Covid: Hem d'evitar les visites de familiars? | Criar.cat\nData: 20/10/20 13:30\nHem d'evitar les visites de familiars?\nFa pocs dies que ha nascut el nostre fill. Vista la situació de la pandèmia, voldria saber si és recomanable demanar a la familia que no vingui a visitar-nos, almenys de moment. O, si venen, si és necessari que portin mascareta.\nData: 20/10/2020 13:36\nÉs recomanable evitar les visites, sí, però no pels SARS-CoV-2, sinó per altres virus respiratoris que sí que són un problema i de vegades més greu. El virus més perillós pels nadons és el virus respiratori sincitial, causa de greus epidèmies de bronquiolitis en lactants petits cada hivern. Fins i tot el rinovirus sembla més perillós en aquests casos que el SARS-Cov-2.\nSi els avis, àvies o familiars que no conviuen a la unitat familiar venen de visita, caldrà que portin mascareta si han estat en contacte amb una persona amb infecció per coronavirus, grip o altres infeccions respiratòries, o bé amb possibilitats de tenir-la.\nRespost per Carlos Rodrigo, pediatra especialista en malalties infeccioses.\nEditat i validat per l'equip de Criar.cat.


Ho comentava a Twitter el dia abans de volar: els partits al camp de l'Atlètic d'una banda i els caps de setmana a Mallorca, de l'altra, són el millor de jugar a #2bg3. Sempre amb l'Hospi com excusa, de pretext, però des que vaig trepitjar per primer cop l'illa més gran de les Illes Balears un 10-10-10 la relació entre servidor i Mallorca s'ha anat estrenyent amb el pas dels viatges, les experiències futbolístiques i, evidentment, la gastronomia. Omplir l'estómac a Mallorca és homenatjar una de les cuines més oblidades a Espanya: Mallorca no només és costa, festa, xiringuitos, platja i ma... Magaluf, és també bona Part Forana: el Raiguer, la Serra de Tramuntana, el Llevant... és agafar el tren (pels que no lloguem cotxe) i anar a veure futbol o, simplement, camps de futbol a Manacor, Sineu, Sa Pobla, Lloseta, Inca, Binissalem... També és fer vida en una ciutat que no destaca especialment per ser una de les més boniques de l'Estat: més enllà del castell…\nPer motius personals, no vaig tancar el desplaçament a Guijuelo fins poques hores abans d'emprendre el viatge. Primer, calia tancar l'allotjament, ja que Guijuelo no és massa gran: és més o menys com Llagostera però amb la diferència que hi tenen un hotel mentre que a Llagostera hi ha un hostal (anomenat "El Carril"). No era qüestió d'arriscar-se a passar una nit al ras a Guijuelo, perquè un tampoc és massa fan d'aventures innecessàries, menys després de veure com es va complicar la nit meteorlògicament parlant. Total, que a manca de transport propi, calia enllaçar transports i equilibrar preu i temps per no haver de sortir 15 dies abans de l'Hospitalet. Finalment, amb un vol i dos autobusos en vam tenir prou per arribar a Guijuelo en 10 hores de trajecte, del meu llit fins al de l'hotel. Bé, els dos de l'hotel: sempre m'ha fet ràbia això que col·loquin dos llits individuals junts i, encara més, que els tapin com si el client fos imbècil i no…\nHi ha viatges còmodes i d'altres que no ho són tants. Evidentment, volar a Mallorca, a 45 minuts en avió, és ràpid i sovint econòmic si agafes els bitllets amb certa previsió. Si ajustes més i ho confies tot a darrera hora, l'alternativa per viatjar fins a Alacant és el tren, ja sigui Talgo o Euromed. Bé, no: molt millor Euromed. Per què? Doncs perquè hi acostuma a haver endolls. Una cosa és viatjar acompanyat i anar xerrant amb la teva companyia, però fer un trajecte de gairebé cinc hores en solitari, sense distraccions (sobretot perquè no funcionava el sistema de projecció i ens vam quedar sense pel·lícula -fins a València- ni documental -entre València i Alacant-). Partit a les 7 de la tarda a Elx i sortida de Barcelona a les 10 del matí; per davant, 4 hores i 41 minuts previstos de viatge i un #mazazo només començar: als seients de davant, una parella jove amb un nen petit. És a dir, l'infern. M'agradaria jugar contra els equips madrilenys només per tenir el gust …


L’Ajuntament lliura els diplomes als majors d’Onda que han finalitzat els tallers\njulio 3, 2016 socialistesonda Deja un comentario\n270 usuaris es beneficien dels tallers que organitza el consistori planificats per a millorar la seva qualitat de vida\nEn el Centre Integral de Majors (CIM) d’Onda ha tingut lloc la clausura de diferents tallers, en els que han assistit 270 usuaris que han rebut els diplomes que acrediten la seva participació.\nLa tinent d’alcalde de Serveis a la Ciutadania de l’Ajuntament d’Onda, Encarna Ribes, ha fet entrega dels diplomes, en presència de la directora del CIM, Gumi García, i d’alguns monitors. Ribes ha mostrat la seva satisfacció després de comprovar la gran acceptació que continuen tenint aquests cursos. En aquest sentit ha afirmat que “l’alt índex de participació és una mostra de l’èxit d’aquests tallers que proposa el consistori planificats per a millorar la qualitat de vida dels majors onders, afavorint les seves oportunitats de desenvolupament per a una vida saludable”.\nConcretament, un total de 40 usuaris s’han beneficiat de l’últim taller de ‘Ceràmica per a la mobilitat de les mans’. Ribes ha recordat que els usuaris derivats pels fisioterapeutes del centre han realitzat activitats de recuperació i millora de mobilitat utilitzant material ceràmic. Així mateix, durant els mesos de maig, juny i juliol, 100 usuaris repartits en dos grups han participat en el curs de gimnàstica, altres 30 en el de sevillanes i més de 100 onders han exercitat la seva memòria.\nFinalment, Ribes ha assegurat que l’equip de govern, “en el seu compromís de continuar treballant per el benestar dels nostres majors, proposarà per al següent curs una nova programació pensada per a cobrir les necessitats i demandes d’aquest col·lectiu que té un important valor per a la societat”.\netiquetado con Centro Especializado de Atención a Mayores, Centro Integral de Mayores (CIM), Encarna Ribes Rovira, Onda


Germanes Carmelites de la Caritat - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nGermanes Carmelites de la Caritat\n(S'ha redirigit des de: Carmelites de la Caritat)\nemblema de les Germanes Carmelites de la Caritat\ncongregació religiosa catòlica\nCongregació de Germanes Carmelites de la Caritat\nC. a Ch., C.C.V.\nCarmelites Vedruna, Germanes Terciàries de Maria Santíssima del Carme, Vedruna\nmarró fosc (després negre), amb vel negre i toca blanca\ncura de malalts, educació de nenes\n26 de febrer de 1826, Vic per Santa Joaquima de Vedruna i Esteve d'Olot\nLleó XIII, en 20 de juliol de 1880\npròpia, per Esteve d'Olot (1826)\n1850, per Sant Antoni Maria Claret\nMas Escorial (Vic), 1826\nCasa de Caritat de Barcelona, Vic (casa mare)\nvenerable Paula Delpuig, 2a superiora general; Beata Apolònia Lizarraga del Santíssim Sagrament, superiora general, màrtir (1936); Venerable M. Teresa González Quevedo (Madrid 1930-1950), que morí essent novícia vedruna.\nLa Congregació de les Germanes Carmelites de la Caritat-Vedruna, conegudes com a vedrunes (a partir d'això, modernament, la congregació ha pres com a "nom breu" el de Vedruna), és una congregació religiosa adscrita a la família carmelitana fundada per santa Joaquima de Vedruna en 1826 i dedicada a la cura dels malalts i a l'educació de les nenes d'extracció humil.\n1 La congregació en vida de Santa Joaquima Vedruna\n1.1 Primers passos\n1.3 Persecució i exili\n1.7 Paula Delpuig, vicesuperiora general\n2 Les Germanes Carmelites de la Caritat després de la mort de Joaquima\n2.2 Aprovació i reconeixement\n2.3 Ramona Castany Anglada\n4 Fragments de la Regla escrita pel pare Esteve d'Olot\nLa congregació en vida de Santa Joaquima Vedruna[modifica]\nQuan Joaquima de Vedruna va trobar casualment l'any 1819, el caputxí fra Esteve d'Olot (Esteve Fàbrega i Sala, 1774-1828), a l'església dels Caputxins de Vic, va començar un canvi de rumb decisiu en el seu projecte inicial de vida religiosa contemplativa. El caputxí l'orientà cap a la fundació d'un nou institut religiós dedicat a la cura dels malalts i a l'educació de les noies d'extracció social humil, en uns moments en què la formació integral de la dona era encara molt menystinguda.\nRetrat de la fundadora, Joaquima de Vedruna, on es pot veure l'hàbit carmelità propi de la Congregació\nEl projecte comptà amb el suport i l'aprovació del bisbe de Vic Pau de Jesús Corcuera i Caserta (1825-1835). En un principi el pare Esteve i la mare Joaquima havien pensat afiliar el nou Institut a la família franciscana, com a «Germandat de Penitents Menors», però el bisbe Corcuera preferí posar-lo sota l'advocació del Carme, i passaren així a anomenar-se «Germanes Terciàries de Maria Santíssima del Carme». El nom de Germanes Carmelites de la Caritat, que és l'oficial de la institució, començà a utilitzar-se a partir del 1866. El dia 6 de gener de 1826, festivitat de l'Epifania del Senyor, a l'oratori del palau episcopal de Vic, en presència del bisbe, Joaquima de Vedruna va pronunciar els seus vots religiosos «d'obediència, altíssima pobresa i perfecta castedat», signant la cèdula de professió amb el nom de «Germana Joaquima del Pare sant Francesc»: tenia 42 anys d'edat. L'endemà renuncià als seus béns davant notari en favor del seu fill Josep Joaquim, i el dia 2 de febrer, festivitat de la Purificació de la Mare de Déu, començà a reunir les primeres noies al Mas Escorial, per tal de preparar-les per a la vida de comunitat i el treball apostòlic de l'Institut naixent.\nLa fundació es materialitzà oficialment el dia 26 de febrer de 1826, Diumenge III de Quaresma, dedicat a Vic a Nostra Senyora de Guadalupe. Joaquima i les seves nou primeres companyes ho feren d'una forma molt senzilla: assistiren a Missa a l'església dels Caputxins, feren una estona de pregària i practicaren juntes l'exercici del Viacrucis. Acabat, se’n tornaren al Mas Escorial que esdevenia així la primera casa de la nova fraternitat. Obriren una escola gratuïta per a nenes, i a les nits s'oferien per a vetllar malalts en cases particulars. També acceptaren algun treball remunerat de planxa i costura per a poder viure, ja que l'assistència sanitària i docent la prestaven desinteressadament.\nMuseu del Mas Escorial de Vic, a l'antic dormitori matrimonial. Records de Santa Joaquima de Vedruna.\nEls eixos de la nova experiència espiritual tot just iniciada consistien en una vida de fraternitat exigent i de pregària intensa com a base i aliment de la projecció exterior en el servei als altres. El grup, a mesura que anava creixent i afrontava nous reptes, perfilava i purificava la seva fesomia espiritual i institucional. A finals de 1826 el pare Esteve els lliurà la «Regla», escrita per ell mateix. Més endavant la mare Joaquima hi afegí unes «Addicions» fruit de l'experiència viscuda i de les dificultats superades. Per motius de seguretat, el 1827 es traslladaren dins les muralles de la ciutat de Vic —el Mas Escorial quedava aleshores en terreny despoblat—, en una casa llogada al carrer de la Riera. El 1830 ho feren encara a dues noves cases, també de lloguer, al carrer dels Caputxins, davant del lloc on actualment s'aixeca la Casa Mare de l'Institut, i el 1835 adquiriren uns nous edificis, quatre cases situades al mateix carrer, tocant a la Capella de Santa Eulàlia que ja utilitzaven com a oratori conventual: aquest nou emplaçament serà l'embrió de la futura Casa Mare i Noviciat de la Congregació, construïda durant el generalat de la mare Anna Soler i Pi, entre els anys 1891 i 1896. L'església de la Casa Mare, dedicada a la Mare de Déu del Carme, es va construir més endavant, entre els anys 1898 i 1900, sobre els fonaments de l'antiga Capella de Santa Eulàlia.\nPersecució i exili[modifica]\nEntre 1840 i 1843, arran de la Primera Guerra Carlina (1833-1839), el noviciat de Vic va ser clausurat i les germanes emprengueren el camí de l'exili, per por a les represàlies. Eren 15 religioses, que feren el camí de França a peu. El dia 9 arribaren a Prada de Conflent, i el 15 a Perpinyà, on s'establiren. Acollides pel bisbe Jean-François de Saunhac-Belcastel (1823-1853), pogueren continuar la seva vida religiosa amb una certa projecció apostòlica. L'Institut, a Catalunya, que comptava amb 4 establiments, visqué un període delicat de desconcert, privat del seu cap. La mare Veneranda Font, una de les nou primeres, superiora de la Casa de Caritat de Barcelona, i la mare Paula Delpuig, a la Casa de Caritat de Vic, asseguraren l'equilibri i la pervivència de l'obra fins al retorn de la fundadora. El noviciat continuava tancat.\nSanta Joaquima de Vedruna, anciana.\nLa mare Joaquima de Vedruna retornà de l'exili la primavera de 1843. El 16 de setembre de 1843 arribava a Vic després de 6 anys d'absència, havent visitat ja les restants comunitats fundades abans de la guerra. Des d'aquest moment es dedicà de ple a consolidar i augmentar el seu Institut atenent moltes noves peticions de fundació que anaven sorgint.\nEl Vicari Capitular de Vic, futur bisbe (1848-1852), Llucià Casadevall i Duran —el bisbe Corcuera havia mort el 1835 i la seu restà vacant durant 13 anys— mantingué envers la fundadora una actitud distant, probablement per l'entorn familiar polític carlí de Joaquima de Vedruna. Casadevall, de tarannà moderat, considerava els carlins culpables de la cruent guerra civil tot just acabada. En aquests moments a Joaquima de Vedruna li fou molt valuosa la col·laboració del també sant Antoni Maria Claret i Clarà (1807-1870), fundador dels Missioners Fills de l'Immaculat Cor de Maria (Claretians), futur arquebisbe de Santiago de Cuba i confessor de la reina Isabel II. Amb el seu ajut Joaquima de Vedruna emprengué la tasca de rellançar el seu Institut. Fou reobert el noviciat, les germanes començaren a emetre vots públics —fins aleshores feien vots privats, és a dir, sense valor oficial— i obtingueren de Casadavall la concessió de l'hàbit carmelità definitiu. L'Institut, doncs, anava deixant enrere la situació de provisionalitat inicial. El pare Claret col·laborà en tots aquests projectes i en la formació de les germanes al noviciat. Joaquima de Vedruna li confià la redacció d'unes Constitucions a partir de la Regla inicial del pare Esteve i de les seves pròpies «Addicions» de l'any 1845. Eren els primers passos seriosos per a la consolidació canònica de la Congregació.\nEls anys 1843-1849 són els de la consolidació i propagació de l'Institut. Les germanes atenien principalment les places escolars vacants i les institucions hospitalàries dels Ajuntaments que les sol·licitaven. Normalment compaginaven la tasca docent amb l'atenció dels malalts a l'Hospital o a domicili, si bé també acceptaren fundacions dedicades exclusivament a la docència o a l'atenció sanitària. A cada nova fundació hi anava almenys una germana amb el títol oficial de Magisteri, i les germanes destacaven per la seva vida senzilla i austera, pel seu treball competent i eficaç, i per la integració en el tarannà de la gent dels diversos pobles on s'establien. La documentació municipal referent a les fundacions així ho deixa entreveure.\nEl 1850 el ja bisbe de Vic Llucià Casadevall introduí una nova figura jurídica dins l'Institut, la del Director General, una autoritat paral·lela a la de la superiora general que ostentaria la representació i la tutela episcopal en l'Institut. Ho féu aprofitant la redacció de les Constitucions per part del pare Antoni Maria Claret, que foren aprovades amb l'aval de cinc bisbes, un primer pas decidit cap a l'oficialització de l'Institut de les Germanes. Aquestes varen rebre la figura del Director General com una imposició del bisbe, al marge del projecte original dissenyat per Joaquima de Vedruna i el pare Esteve d'Olot.\nSanta Joaquima de Vedruna i les seves 4 filles monges. Quadre pintat per una néta de la santa.\nDe fet, però, les funcions del Director General es limitarien a aprovar i concedir, sense iniciativa directa en la marxa de l'Institut. Joaquima de Vedruna influí decisivament en l'acceptació per part de les germanes del nou estat de coses amb esperit constructiu. El primer Director General no seria nomenat fins al 1851: el claretià pare Esteve Sala, que, després de la partença del pare Claret cap a Cuba el 1850, esdevingué el superior general dels Missioners Fills de l'Immaculat Cor de Maria. La seva actuació, guiada sempre pel tacte i la prudència, d'acord amb la mare Joaquima, va ser molt positiva per a l'Institut. La mare Vedruna mantenia la plena llibertat en l'acceptació i planificació de les noves fundacions i en la direcció immediata de l'Institut. La figura del Director General desaparegué amb les Constitucions de 1866, que donaren a la Congregació la seva estructura jeràrquica definitiva, amb una única autoritat central, la de la superiora general.\nL'11 de març de 1852 morí el bisbe de Vic Llucià Casadevall. A finals d'any la mare Joaquima es traslladà definitivament a la Casa de Caritat de Barcelona, prop de la mare Veneranda Font. Les col·laboradores més directes de la fundadora havien estat remogudes a altres càrrecs en altres cases: Maria Sabatés, que fou la mestra de novícies durant 18 anys, fou enviada de superiora a Cadaqués i substituïda per la mare Maria Claret, germana de sant Antoni Maria Claret. La superiora de la Casa Mare, mare Josefa de Sant Pau, fou enviada de superiora al Col·legi de Malgrat el 1852. I com a successora de la mare fundadora es començava a parlar de la mare Paula Delpuig, superiora de la Casa de Caritat de Vic, en contra de l'opinió general de les germanes que pensaven més aviat en la mare Veneranda Font. Per això Joaquima de Vedruna, anciana i malalta, però encara lúcida, preferí apartar-se prudentment del centre de comandament de Vic, preveient un canvi de rumb important, començant a preparar així el seu relleu al front de l'Institut.\nPaula Delpuig, vicesuperiora general[modifica]\nEl maig de 1854 Antoni Palau i Termes fou nomenat nou bisbe de Vic (1854-1857). L'obra de Joaquima de Vedruna es trobava madura i consolidada, amb 24 cases funcionant, 150 germanes i el Noviciat ple. Tanmateix, hi havia un buit d'autoritat, provocat d'una banda per la mort de Casadevall el 1852 i de l'altra pel declinar progressiu de la mare fundadora i superiora general, Joaquima de Vedruna, la qual, malalta a Barcelona, es veia impedida de visitar les cases i comunicar-se per escrit amb les superiores i les altres germanes. El nou bisbe, en una acció ràpida i enèrgica, solucionà el problema: el 2 de juny de 1854 nomenà la mare Paula Delpuig vicesuperiora general amb plens poders, i un nou Director General en la persona del pare Bernat Sala, germà del claretià Esteve Sala, monjo benedictí profés de l'aleshores suprimit monestir de Sant Feliu de Guíxols, que s'havia integrat a la família claretiana, si bé el 1875 es reintegrà a la vida benedictina a Montserrat. La decisió episcopal provocà desconcert i malestar en les germanes, que veien en la mare Veneranda Font, la deixebla fidel de la primera hora, la successora natural de la fundadora, i fou aquesta, la mare Joaquima, en una reunió de superiores a Barcelona, qui marcà el camí de l'acceptació i de l'obertura confiada cap endavant.\nLes Germanes Carmelites de la Caritat després de la mort de Joaquima[modifica]\nEn morir Joaquima de Vedruna, el 28 d'agost de 1854, a Barcelona, víctima del còlera, deixava 26 comunitats en funcionament, de les 29 que havia obert, i unes 150 germanes. L'Institut es trobava implantat a 7 diòcesis catalanes: 8 comunitats a la diòcesi de Vic, 6 a la de Girona, 4 a la de Barcelona, 3 al bisbat d'Urgell, i 2 a cadascuna de les diòcesis de Solsona, Lleida i Tarragona, amb un predomini clar d'arrelament en medis rurals.\nFundacions en vida de santa Joaquima de Vedruna\n01 Tàrrega 1827 Hospital. Primer establiment acceptat per Joaquima de Vedruna. Acabà en fracàs. 2 germanes se separaren de l'Institut.\n02 Manresa 1829 Hospital. Acabà en fracàs. 4 germanes se separaren de la Congregació.\n03 Solsona 1829 Hospital. Superiora Maria Casanovas, amb qui Joaquima de Vedruna mantingué una especial i intensa relació epistolar.\n04 Barcelona 1829 Casa de Caritat. Superiora Veneranda Font, una de les 9 primeres. Establiment de gran complexitat. Tenen cura de la secció de dones i infants, de l'ensenyament de les nenes, i del servei de cuina i bugaderia de totes les seccions, inclosa la d'homes.\n05 Cardona 1831 Hospital i Col·legi. Primer centre d'ensenyament que assumeix l'Institut: el contracte signat amb l'Ajuntament contempla per primera vegada els dos vessants de l'activitat pròpia de les Germanes.\n06 Vic 1832 Casa de Caritat. Establiment de nova creació a imitació del de Barcelona.\n07 Berga 1837 Hospital. En zona carlina, Joaquima hi cerca refugi perseguida pels liberals. Casa Mare i Noviciat provisionals, fins al 1840. No es considera pròpiament una fundació.\n08 Sant Joan de les Abadesses 1843 Hospital. Primera fundació després de l'exili a Perpinyà.\n09 Arbúcies 1845 Col·legi i Hospital\n10 Balaguer 1846 Col·legi i Hospital\n11 Borges Blanques 1846 Col·legi i Hospital. Superiora Maria Claret, germana de sant Antoni Maria Claret.\n12 Igualada 1847 Hospital\n13 Olot 1847 Hospital\n14 Ribes de Freser 1847 Col·legi i atenció sanitària a domicili\n15 Moià 1848 Col·legi i Hospital\n16 Sant Pere de Torelló 1849 Col·legi. Primer establiment dedicat exclusivament a l'ensenyament.\n17 Falset 1850 Col·legi i Hospital\n18 Figueres 1850 Hospital\n19 Santpedor 1851 Col·legi i Hospital\n20 Cadaqués 1851 Hospital. Superiora Maria Sabatés, fins aleshores mestra de novícies.\n21 Caldes de Montbui 1851 Col·legi, Hospital i Hostatgeria per als qui vénen a prendre les aigües.\n22 Sant Feliu de Torelló 1852 Col·legi i Hospital\n23 Sant Feliu de Pallerols 1852 Col·legi\n24 Malgrat 1852 Col·legi. Superiora Josefa de Sant Pau, fins aleshores superiora de la Casa Mare i Noviciat de Vic.\n25 Vilafranca del Penedès 1853 Col·legi i Hospital. És el darrer contracte (27 de desembre de 1852) que porta la signatura de Joaquima de Vedruna.\n26 Montblanc 1853 Col·legi i Hospital\n27 Bellpuig 1854 Col·legi\n28 Sabadell 1854 Casa de Caritat\n29 Puigcerdà 1854 Col·legi. És la darrera fundació en vida de Joaquima de Vedruna.\nA la mort de santa Joaquima de Vedruna, l'Institut de les Germanes Carmelites de la Caritat gaudia de bona salut, però fou la seva successora en el generalat, la venerable mare Paula Delpuig i Gelabert (1811-1889), qui n'assegurà el ple desenvolupament i la consolidació definitiva. En l'estadística de l'Institut elaborada poc després de la mort de la mare Paula, el 2 de gener de 1890, constaven 1.226 Germanes repartides en 122 establiments, amb 2 noviciats, el de la Casa Mare de Vic i el de Vitòria (inaugurat a Madrid el 1860, i traslladat finalment a Vitòria). La Congregació estava organitzada des de 1866 en 2 províncies canòniques: Catalunya i Castella. La primera fundació fora de Catalunya, a Madrid, va tenir lloc el 28 de setembre de 1855.\nAprovació i reconeixement[modifica]\nTambé sota el generalat de la mare Paula Delpuig s'aconseguí l'aprovació civil de l'Institut per part de l'Estat Espanyol (22 de juliol de 1861), gràcies a la intervenció decisiva de sant Antoni Maria Claret prop de la reina Isabel II, i l'aprovació eclesiàstica pontifícia definitiva, ja que fins aleshores l'Institut i les Constitucions havien obtingut tan sols, ja en temps de la fundadora, l'aprovació diocesana. El 20 de juliol de 1880 el papa Lleó XIII va aprovar i confirmar les Constitucions de les Germanes Carmelites de la Caritat, que recollien substancialment la Regla original del pare Esteve d'Olot i les «Addicions» posteriors de la mare Joaquima, segons el text refós per sant Antoni Maria Claret l'any 1850. Amb l'aprovació pontifícia l'Institut passà a anomenar-se definitivament Congregació de Germanes Carmelites de la Caritat, nom que ja apareixia en la reimpressió de les Constitucions l'any 1867.\nRamona Castany Anglada[modifica]\nLa banyolina Ramona Castany va ser la Superiora general de la congregació entre els anys (1945-1963). De la seva mà es va iniciar l'expansió missionera de la congregació per Amèrica, Àsia i Àfrica i es varen fundar 53 noves comunitats religioses entre hospitals, noviciats i col·legis, arreu del món: Anglaterra, Argentina, Brasil, Cuba, Espanya, Estats Units, França, Índia, Itàlia, Japó, Perú, Puerto Rico, República Dominicana, Uruguai, Veneçuela, Xile i Congo belga (ara República Democràtica del Congo).\nEn l'actualitat, segons l'Anuari Pontifici de 2009, 2.056 germanes vedrunes, repartides en 282 comunitats, asseguren la continuïtat de l'esperit i del tarannà de santa Joaquima de Vedruna, fent-la present en realitats molt diverses dels 4 continents d'Europa, Amèrica, Àsia i Àfrica, amb un esforç lúcid per adaptar el carisma fundacional als nous reptes. La Congregació, conscient que el carisma fundacional de Joaquima de Vedruna és un do per a tota l'Església, ha volgut fer-ne participar també els laics. El Laïcat Vedruna, en estreta col·laboració i relació amb les germanes, s'esforça a seguir Jesucrist rere les petjades de Santa Joaquima, assumint el seu estil de fer comunitat i el seu tarannà espiritual. El 27 d'abril de 2011 la Congregació ha rebut la Creu de Sant Jordi en reconeixement a la seva tasca educativa i al seu compromís amb la societat catalana.\nFragments de la Regla escrita pel pare Esteve d'Olot[modifica]\n«En nom de la Santíssima Trinitat Pare, Fill i Esperit Sant. Comença la regla de les noves germanes Terceres de Maria Santíssima del Carme. 1. Caríssimes en Nostre Senyor Jesucrist, doneu moltes gràcies a Déu per la vostra vocació a aquesta santa vida, i segons l'avís de l'Apòstol sant Pau mantingueu-vos-hi fermes, animant-vos a la perseverança amb aquella sentència del nostre dolcíssim Salvador: "El qui perseveri fins al final, aquest se salvarà". 2. L'objecte del vostre Institut és la vostra santificació, i el bé del proïsme ja en el bon exemple, ja en l'ensenyament de les nenes, ja en el servei dels malalts. Si considereu bé tot el que va fer Jesucrist i la seva Mare pel bé de tots, oh, com estimareu cordialment aquest Institut, en el qual tant els podeu imitar. Amb quines ganes practicareu tots els exercicis sants que ara us prescriuré. 13. Germanes caríssimes en l'amor de Déu: la unió entre vosaltres ha de ser la divisa principal que us manifesti filles de la Santíssima Verge, la qual va viure sempre amb tanta unió ja en el temple amb les altres donzelles, ja després de casada amb sant Josep. Per tant, no doneu mai ocasió a cap rancúnia, suporteu-vos mútuament els defectes, preveniu-vos l'una a l'altra amb l'honor, tal com ens avisa sant Pau, tingueu totes els mateixos sentiments, tal com ordena el mateix Apòstol, i com les primeres cristianes, totes juntes, tingueu un sol cor i una sola ànima.»\n↑ A.M. ALONSO FERNÁNDEZ, Historia documental de la Congregación de las Hermanas Carmelitas de la Caridad, tomo 1.º, Editorial Vedruna, Vitòria 1968, pàg. 79.\n↑ Abellan Manonellas, Joan Anton «Ramona Castany, superiora general de la congregació Vedruna». Revista de Banyoles, 987, gener 2016, pàg. 24-25.\n↑ C. SERNA, Elementos espirituales de las Constituciones de las Hermanas Carmelitas de la Caridad, Editorial Vedruna, Vitòria 1969. Després del Concili Vaticà II les Carmelites de la Caritat van revisar les Constitucions, d'acord amb el decret conciliar «Perfectae caritatis», que invitava a la renovació de la vida religiosa tot anant a les fonts. D'aquesta revisió en sortí un text nou, adaptat a les noves realitats, però com a comentari i relectura de les Constitucions del P. Esteve d'Olot, que continuen essent el text bàsic de la seva espiritualitat.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Germanes_Carmelites_de_la_Caritat&oldid=22072024»\nCarmelites de la Caritat\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 9 oct 2019 a les 07:45.


Tècniques d’estudi - SeiLá\nEls infants i adolescents passen moltes hores a classe, a l’escola, estudiant… Quantes d’aquestes hores són realment productives? No cal estudiar tant, sinó estudiar bé. Els vostres fills estan perduts entre llibres i agendes? Saben prioritzar, organitzar-se i ser efectius? Creieu que saben estudiar? Es posen nerviosos davant d’exàmens i no sabeu com ajudar-los? Tenen dificultats per memoritzar?\nA SeiLá considerem que el saber fer i el saber organitzar-se és la base per a que els nostres alumnes tinguin èxit personal i acadèmic. Per això, l’adquisició de tècniques d’estudi és un dels factors més importants i imprescindibles. L’alumnat aprendrà, no només a fer resums i esquemes, sinó que coneixerà el seu estil d’aprenentatge predominant, aprendrà a gestionar els nervis abans, durant i després dels exàmens, a gestionar el seu temps de forma més eficaç, a realitzar una lectura activa i adquirirà tècniques de memorització.\nA més, reflexionarem sobre les actituds i participació a classe, les condicions i el millor lloc d’estudi per a cadascú, la importància de treballar en equip. També se’ls donarà eines per a que sàpiguen comunicar adequadament les seves idees i per a que puguin realitzar presentacions orals amb facilitat.\nCreiem que les bases de l’estudi s’haurien d’adquirir el més aviat possible, per això, aquest servei està dirigit als alumnes entre 5è de primària i 2n de la ESO. No obstant, mai és aviat o tard per aprendre. Ens adaptem a les necessitats i edats de cada família.