Benvingut a La llum del nord | La llum del nord\nBenvingut a La llum del nord\ndilluns, 06/05/2019 Mirades sobre el Ramadà\nDes del 2015 la Llum del Nord va impulsar a Vilafranca accions informatives i de sensibilització per a la convivència i el civisme durant la celebració del mes de Ramadà. El projecte s’emmarcava dins del projecte Medina de La Llum del Nord que té per objectiu millorar la convivència entre la població autòctona i nouvinguda, fomentar la creació d’espais de relació, participació i coneixement mutu entre el poble català i el marroquí.\ndilluns, 25/03/2019 Lletres per a Tothom 2019\nAmb la col·laboració de Secretaria d’igualtat, migracions i ciutadania i fundació La Caixa, La Llum del Nord engega un any més una nova edició del programa Lletres per a tothom”. Són activitats de lectura, comprensió i dictat per a l’alfabetització en Català de persones adultes .\ndissabte, 22/12/2018 Cuina dels petits\nEn el marc del projecte ”Brocat” La Llum del Nord ha organitzat un taller de cuina i un dinar popular dirigits a infants de diferents orígens entre 5 i 12 anys i les seves famílies. El taller conduit per unes cuineres es va realitzar amb la participació dels nens i els seus pares i mares que van elaborar un cuscús tradicional amb carn i verdures i flam d’ous.\nPodeu veure més el taller a l’enllaç:\nTweets por el @LaLlumdelNord.


‘MicroSensacionsTeatrals’ estrena nova ubicació a Pineda de Mar | La Clau - Revista gratuïta del Maresme\nDes de l’estiu de 2020, el Club de Tennis la Llobera de Cabrils acull a les seves instal·lacions a l’aire lliure, sessions de Microteatre. El projecte fa un pas més i arriba a l’Aqua Hotel Promenade de Pineda de Mar (Maresme)\nMicroSensacions Teatrals ofereix històries de curta durada (uns 15 minuts), en espais reduïts i no pensats originàriament per servir d’escenari, i amb molt poc públic (màxim 20 persones).\nDemà dissabte, el projecte MicroSensacions Teatrals, nascut al Maresme a mans de dues empreses de la comarca, Simgraf (Canet de Mar) i ComunicAcció, SL (Pineda de Mar) celebra una nova sessió, estrenant nova ubicació, en aquest cas a Pineda de Mar, concretament a l’Aqua Hotel Promenade, que ha acollit el projecte amb molta il·lusió.\nDissabte 17 de juliol entre les 21.30 i les 23.30 hores, el gimnàs o un vestíbul d’aquest Hotel seran els espais on veure teatre, perquè la cultura és segura i val la pena apostar. I per arrodonir l’experiència, la proposta que es planteja ofereix gaudir del sopar o d’una estada a l’hotel per acompanyar l’espectacle.\nEs podran veure tres petites peces teatrals diferents. Cadascuna d’elles es representarà tres vegades i cada espectador podrà escollir l’horari en què les vol veure.\nEls espectacles programats són: ‘Soren i la Pantoja’ de Clara Puig, dirigida per Marina Paytubi i interpretada per Silvia Siles i Enric Cervera; ‘Cartrons’ de Núria Peix, dirigida per Salva Carol i interpretada per Núria Peix i Enric Barba; i ‘SwimSmoke’ de Francesc Cutchet, dirigida per Lluís Saus i interpretada per M. Antònia Vidal i Anna Vidal.\nMicroSensacions Teatrals va nèixer en plena pandèmia, celebrant-se a l’estiu a l’aire lliure al Club de Tenis la Llobera de Cabrils. Ja en porta dues sessions aquest estiu i preveu fer-ne més durant l’agost i setembre, mentre continua explorant noves ubicacions. Com la de l’Aqua Hotel Promenade a Pineda de Mar, que s’estrena demà dissabte; la de l’Hotel Rocatel de Canet de Mar, que s’havia d’haver estrenat a l’octubre passat i la pandèmia ho va impedir, però ho farà aquest setembre; o el Club Nàutic de Vilassar de Mar, que estudia poder fer alguna sessió durant aquest estiu.\nMés informació: MicroSensacions Teatrals (https://www.facebook.com/Microsensacions-102974811323298)\nReserves: microsensacionsteatrals@gmail.com o per WhatsApp al 659 185 816


Sant Jordi: llibres recomanats! - Catalunya\nLlegir ens fa lliures i persones més informades i crítiques, eines imprescindibles per afrontar el món insegur i canviant en què ens trobem. La lectura sempre és una porta oberta a la reflexió i l’acció per aconseguir un món més just on es respectin els drets humans. Que gaudiu de la diada, i no oblideu fer-vos amb molts llibres i roses!\nText: equip tècnic d’AIC (Adriana, Alba, Alícia, Bernat, Dani i Júlia)\n“Adéu a l’Eddy Bellegueule”\n“Història de la violència”\n“Qui va matar el meu pare”\nNo us recomano un llibre sinó que enguany en seran tres! Es tracta d’una trilogia autobiogràfica de l’escriptor francès Édouard Louis. L’autor aborda qüestions com l’homofòbia a la societat francesa, les desigualtats de classe social, el racisme o les mancances en la salut pública.\nA «Adéu a l’Eddy Bellegueule» (Salamandra, 2015), l’autor narra la seva infantesa i com el masclisme i l’LGBTI-fòbia el van portar a fugir del seu poble i la seva família, emprenent un sexili a París i canviant la seva identitat. A «Història de la violència» (Empúries, 2018), Louis relata una experiència traumàtica provocada per un episodi de violència sexual que va viure en primera persona. Per últim, a «Qui va matar el meu pare» (Més Llibres, 2019) l’escriptor es reconcilia amb el seu pare moribund, en una habitació d’hospital, mentre denuncia les retallades en el sistema públic de salut, les polítiques d’austeritat i la classe política francesa.\n«Paraules d’Arcadi. Què hem après del món i com podem actuar»\nArcadi Oliveres (Angle Editorial, 2021)\nArcadi Oliveres no necessita presentació. Activista fins a l’últim dia de la seva vida i referent de diverses generacions, ens deixa aquest darrer recull dels seus pensaments i conviccions. A les nostres mans queda ser capaces de recollir el seu llegat i prendre el relleu en la defensa dels drets de les persones. Perquè com ell mateix ens diu, “estem obligats a no perdre l’esperança”.\nAlmudena Grandes (Tusquets Editores, 2020)\nEnguany no podia deixar de recomanar l’Almudena Grandes. Encara no fa un any que va morir i segueixo sense creure’m que «La madre de Frankeinstein» serà el darrer llibre seu que li podré llegir.\nSi encara no ho heu fet, feu-vos amb aquest llibre o amb qualsevol dels altres «Episodios de una guerra interminable», cinc novel·les que recullen amb la senzillesa i la força tan característiques de la prosa d’Almudena històries ubicades en diferents moments de la Guerra Civil i la postguerra. Va voler emular Galdós amb els seus “Episodios nacionales”, explicant la història (o històries) de les persones que van perdre la guerra, però malauradament el sisè i últim va quedar a mig escriure. No us quedeu sense conèixer la Inés, la Manolita, el Nino, el Guillermo i la Maria, perquè us estareu perdent la força, la dignitat i el reconeixement a tota una generació que, tot i que va perdre, mai no va deixar de lluitar.\nJúlia Pérez Català (Relacions institucionals)\nJacqueline Harpman (Ed. del Periscopi, 2021)\nEscrita el 1995 però amb nova edició, és una novel·la trencadora i inclassificable, sense capítols, on quaranta dones engabiades en un soterrani sota la vigilància externa d’un grup d’homes armats aconsegueixen sortir a l’exterior a un món despoblat i desconegut. Encara que ho sembli, no parla de feminisme, sinó de reinventar-se, de redescobrir la llibertat i un món nou. També de la condició humana, del poder, de l’autoritarisme i, en conseqüència, de la lluita per mantenir-se i sobreviure i de la humanitat que s’ha de preservar i que ens fa iguals a totes i tots.\nAutora belga d’origen jueu, part de la seva família va ser deportada i va morir a Auschwitz. La novel·la continua vigent amb tot el seu significat, fins i tot n’incorpora de nous. A mi em deixa amb una pregunta: l’autora hauria pogut explicar el mateix amb uns protagonistes masculins? I és que, encara avui, ser home o dona condiciona la llibertat personal.\n«Una selva de sinapsis. Lo que escondes en tu cerebro»\nIgnacio Crespo (Paidós, 2020)\nPer als qui tingueu curiositat per entendre com funciona el cervell, però no tingueu ni idea de neurociència! Un llibre divulgatiu amb un llenguatge proper i divertit que analitza com les noves tecnologies permeten estudiar el cervell amb més precisió; aborda la qüestió de les emocions i els sentiments, el llenguatge, la creativitat o la consciència.\nAmb referències a la filosofia, la teoria de l’evolució, les matemàtiques, i també als Simpson i a Pokemon. Un repàs a l’òrgan més fascinant i misteriós del cos humà per intentar resoldre «qui som» i «què ens fa especials». Un petit spoiler: respon preguntes, però en queden moltes més de pendents.\n«Los peligros de fumar en la cama»\nMariana Enriquez (Anagrama, 2017)\nUn llibre de dotze contes fascinant, del primer a l’últim. El que fa l’argentina Mariana Enriquez és molt interessant: des de les coordenades més clàssiques del gènere de terror (fantasmes, aparicions, morts), i la foscor que ens recorda a autors com Shirley Jackson o Stephen King, Enriquez reparteix estopa al món d’avui. «La realidad da miedo», explicava fa ben poc en una entrevista televisada. I és una veritat innegable, que ella trasllada a la ficció.\nSón contes terriblement polítics i a voltes extrems, amb un estrany aire punk però alhora sensible, que projecten una mirada molt singular sobre una quotidianitat malaltissa, sinistra. També hi és molt present una violència que colpeja inesperadament les persones des de qualsevol àmbit: família, amistats, veïns… Un consell, feu-me cas: llegiu-los, però no ho feu abans d’anar a dormir!\n*Des d’aquest enllaç us podeu descarregar totes les recomanacions en format PDF\nactivisme AIC cultura drets humans llibres Sant Jordi


[EN DIRECTE] Catalunya prorroga set dies més les restriccions vigents\t[EN DIRECTE] Catalunya prorroga set dies més les restriccions vigents\nEl Tribunal Suprem espanyol ha resolt que les 96 obres de Sixena que ja van sortir del Museu de Lleida i del Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) i durant l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola són propietat del govern d’Aragó i, per tant, no han de tornar a Catalunya. El tribunal ha desestimat els recursos de cassació interposats el gener del 2018 pel govern català, el MNAC i el Consorci del Museu de Lleida contra la sentència del 30 de novembre de 2017 de l’Audiència d’Osca. Aquesta sentència ratificava la resolució dictada pel jutjat de primera instància 1 d’Osca.\nEn una sentència de més de 130 pàgines, el ple no considera vàlids els contractes de compravenda perquè entén que la titular dels béns va ser una persona jurídica “diferent i independent de la que va actuar com a venedora”. La sala Primera del Suprem reconeix també “l’especial complexitat jurídica del litigi”, que justifica que no s’interposin costes en el procés.\nLa titular dels béns, segons la sentència, era la Reial Orde del Monestir de Sant Joan de Jerusalem de Sixena, mentre que la que va actuar com a venedora va ser la Reial Orde del Monestir de Sant Joan de Jerusalem de Valldoreix. Segons el tribunal, són entitats religioses “diferents” dotades, per tant, “d’una personalitat jurídica independent”. “Tot i que els contractes de compravenda litigiosos van complir els requisits de la legislació canònica, no es van complir els requisits addicionals de la legislació civil”, justifica.\nTambé s’argumenta que el monestir de Sixena havia estat declarat Monument Nacional l’any 1923 i que, per tant, tots els immobles del seu interior estaven protegits per aquesta consideració.


Durant el mes d'agost es va celebrar a Madrid el 5è Congrés Internacional de Medicina Ambiental, amb la participació de metges, científics, nutricionistes, investigadors, advocats i periodistes de tot el món, arribats sobretot dels Estats Units, el Regne Unit, Alemanya i Itàlia, a més d'Espanya.\nLa medicina ambiental no és una especialitat, sinó una visió transversal que té en compte la influència de la contaminació per substàncies tòxiques en gran nombre de malalties que cada cop està tenint més importància.\nDurant el congrés es va parlar de diferents patologies que tenen un origen ambiental com alguns tipus de càncer, la sensibilitat química múltiple, l'electrosensibilitat, la fibromiàlgia i la fatiga crònica: però també altres dolències com el parkinson, l'alzheimer, l'esclerosis múltiple, l'epilèpsia, algunes esquizofrènies, l'autisme i l'asma. Cada vegada estem més exposats a productes tòxics, i de bona part d'ells no sabem gairebé res, i cada cop hi ha més evidència científica de què, com a mínim en part, totes les patologies citades anteriorment estan relacionades amb el contacte amb certs tipus de pesticides, dissolvents orgànics, conservants, mercuri i altres compostos químics presents a l'aire, a l'aigua, els aliments o els teixits de la roba que portem.\nAl congrés es va posar de manifest la importància de reduir el consum de les matèries tòxiques, de conèixer bé tot el què consumim, sobretot en grups de població més vulnerables: infants, dones embarassades, gent gran i persones malaltes. En aquesta línia es va crear un manifest contra la contaminació electromagnètica, en el qual es va demanar als governs centrals, regionals i locals que s'adoptin mesures urgents i concretes per protegir la salut de la ciutadania davant la creixent radiació a què estem sotmesos en el dia a dia.\nEn l'àmbit acadèmic es preveu que, en breu, es doni llum verda a un nou màster despecialització en medicina ambiental d'abast europeu.


Cap Vermell - N´Àngela i en Joan no se posaven d´acord!\nIdò bé, la meva mare, n’Àngela estava ben decidida que jo estudiés i aprengués francès. I jo em demanava : “ Per què nassos havia d’aprendre jo francès?” Em negava constantment a anar a classes de francès.\nPer aquell temps vivíem al carrer des Port, a una casa llogada, i des del corral es podia accedir a la muntanya (allà tenien els meus pares un galliner). El cas que un dia mentre estava allà darrere n’Àngela estava ben decidida a fer-me començar les classes. I va insistir de valent amb la resposta meva d’un contundent i rotund “NO!”. La contundent resposta va provocar tanta ràbia a ma mare que va venir cap a jo amb l’intenció de donar-me dues clatejades. Jo no vaig quedar badant i vaig escapar muntanya amunt, convençut que m’en sortiria. Però n’Angela no deixar-me anar i sortí darrera meu i per sorpresa meva va córrer més que jo i me va encalçar, rebent dos tocs que me van fer sortir les llàgrimes, més d’impotència que de mal.\nAquell dia vaig començar les classes de francès i més endavant vaig reconèixer que la meva mare n’havia fet un bon favor i el francès me va resultar ben útil a la meva vida professional. Sí, vaig aprendre francès! Gràcies Àngela!\nJoan Sancho Calafat “Jusan”


Casal d'Estiu 2015: Un Viatge pels 7 Mars: 2015\nCasal d'Estiu 2015: Un Viatge pels 7 Mars\nCasal d'Estiu 2015 de l'Escola Diputació. El capità Pocaesma necessita la vostra ajuda, a canvi, viatjarem amb ell per diferents racons del planeta. Aquest és el seu diari d'abord...\nDijous 10 de Setembre\nSembla que això ja s'acaba i és que l'estiu ha passat tant ràpid...No ens n'hem adonat i ja comencem l'escola la setmana vinent! Però això no ha estat cap impediment per poder gaudir del darrer dia de Casal de Setembre!\nDe bon matí, tot i que se'ns ha posat a ploure, hem fet unes partides tots junts a Mar, terra, aire i foc, un vell joc pirata que ens agrada molt!\nQuan estàvem a punt de començar la partida hem vist que al passadís que porta al pati hi havia un personatge ben curiós, segur que era un amic del nostre estimat Capità PocaEsma! L'hem avisat que no sortís al pati, ja que estava plovent i l'hem convidat a baixar amb nosaltres al gimnàs!\nQuan l'hem vist de ben aprop ens hem adonat que no era un pirata com la resta que hem conegut al llarg de tot el Casal...aquest duia una bata!!! i enlloc d'espasa portava una llibreta i un llapis gegant! I és que es veu que els pirates també han d'anar a l'escola. Aquest en concret estava una mica preocupat ja que no sabia ni llegir i escriure. Els Grumets i Grumots del Casal li han dit que no es preocupés, ja que podia venir amb nosaltres a l'escola, començar P3 i de ben segur que els professors li ensenyarien moltes i moltes coses!\nEll estava tant content de veure aquesta bona rebuda que ha animat als nens i nenes del Casal a fer la mateixa benvinguda per a la resta de companys que encara estan de vacances....i quina millor manera que fer un cartell de benvinguda?\nAixí que ens hem posat les piles, hem ben esmorzat i hem començat a fer el taller. Els Grumets del Casal han estat els encarregats de pintar els objectes que decoraran aquest gran mural...\nI els Grumots de l'escola, com ja havien fet les lletres l'altre dia, han decidit fer una sorpresa per als més petits, i és que, com avui és el darrer dia, quina millor manera per celebrar-ho que fent una gran festa? Doncs així que s'han netejat les mans i han fet un taller de cuina d'aquests que ens agraden tant i tant!\nPer la tarda hem estat al gimnàs, amb una mica de música i després hem tastat una mica aquests deliciosos pastissets de xocolata!!!\nAra ja si que no us podem dir "Fins demà" com la resta de dies, només dir-vos que ens ho hem passat molt bé fent aquest Casal amb tots vosaltres i esperem que vosaltres també hagueu gaudit d'allò més!\nEns veiem dilluns a l'escola i esperem tornar-vos a veure a tots en el Casal de Nadal!\nPublicat per Xaranga a 15:33 Cap comentari:\nAvui si que ha estat un dia ben especial en el Casal. Només començar el dia, enlloc de jugar hem anat al lavabo, hem agafat les motxilles i el picnic ja que....anàvem d'excursió!!!! Així que ja hem estat tots preparats, hem pujat a l'autocar i després d'un trajecte ben curt ens hem trobat envoltats d'elefants, rinoceronts, bisonts, suricates...i molts i molts animals més! Però tota visita al zoològic té una visita més que obligada...els dofins!!!!\nDesprés de veure'ls hem anat a fer una graaaan volta pel zoo, descobrint diferents animals...\nCom els Dragons de Komodo\nfins i tot hem vist pollets\nalguns s'han atrevit a tocar cabretes..\ni uns animals ben curiosos que no sabem ben bé com catalogar...\nPublicat per Xaranga a 15:21 Cap comentari:\nDimarts 8 de Setembre\nAvui hem començat el dia d'una manera ben especial. Com hem vist que aquests dies els Grumots del Casal cuiden molt i molt de tots els Grumets, hem decidit reunir-los a tots...\ni els hi hem proposat que els més grans els hi expliquessin un joc, així podrien jugar tots junts! I dit i fet, entre tots s'ha decidit que jugaríem a l'Stop i ens ho hem passat d'allò més bé!\nEls Grumets del Casal no han volgut ser menys, per això han volgut fer una partida a l'aranya peluda amb els més grans del Casal, això si, l'Aranya eren els més petits!\nQuan hem acabat de jugar hem anat a buscar l'esmorzar, però de cop i volta, a començat a sonar la cançó del Capità PocaEsma...Teníem visita!!!!\nAl mig del pati ens ha aparegut un pirata amic del nostre capità. Ell ens ha explicat que a l'Atlàntida han tingut un problema, ja que uns pirates molt dolents, els hi van robar tots els tresors que tenien, però aquests tresors no eren monedes d'or, ni collarets, ni res semblant! eren molt més valuosos...eren tot de pintures, retrats i altres obres d'art.\nAquest pirata, que feia cara de pocs amics, tot s'ha de dir, ens ha animat a fer córrer la nostra imaginació per tal que l'Atlàntida recuperi les seves obres d'art... d'aquesta manera, els Grumots del Casal, amb un material que van comprar ells mateixos ahir amb les monedes que van aconseguir gràcies a la gimcana esportiva que van fer, han començat a decorar el què semblen unes lletres...però quin missatge deuen voler dir-nos?\nPodeu veure que ells han decidit pintar amb materials ben diversos i no només amb pintura...hi ha lluentons, retalls de tela, serradures, càpsules de cafè...\nEls Grumets del Casal no han volgut ser menys, i ells si que s'han posat amb la pintura directament, i és que estan preparant un diorama del més mariner que pogueu trobar!\nDesprés d'aquest matí tant intens, només hi havia una manera de fer passar la tarda el millor possible...Amb jocs d'aigua!!!!\nEns veiem demà, que serà un dia ben especial...Anem al Zoo de Barcelona!!!\nPublicat per Xaranga a 16:22 Cap comentari:\nVisita també el blog de les colònies\nColònies d'Estiu 2015\nConsulta els nostres anteriors Blogs\nBlogs d'anys anteriors


Els despreniments al sostre de l'església de l'Escala fan retirar deu bancs - Empordà\nEls despreniments al sostre de l'església de l'Escala fan retirar deu bancs\nTornen les humitats a l'interior del temple i s'espera que les obres s'allarguin sis mesos\nS'han col·locat cordes per delimitar l'espai del despreniment de sorra. BASILI GIRONÈS\nS'han col·locat cordes per delimitar l'espai del despreniment de sorra.\nDes de la festivitat de la Verge del Carme, l'església de Sant Pere de l'Escala ha hagut de retirar deu bancs degut al mal estat del sostre.\nEl temple pateix unes humitats que han provocat la degradació de la part interior, i la posterior precipitació de sorra i pedretes. La part de l'església que s'ha vist afectada l'ocupaven deu bancs, que s'han hagut de treure i en el seu lloc s'hi han col·locat plantes de decoració i s'ha delimitat amb una corda per tal que els visitants i els feligresos no es vegin afectats per la caiguda d'aquest material.\nEl Bisbat, propietari del centre de culte, haurà de prendre mesures per solventar la situació. Segons Martí Colomer, rector de la parròquia de Sant Pere, en delaracions fetes a Ràdio l'Escala, ja hi ha una experiència prèvia, del mateix tipus, en un altra part del sostre, i es va resoldre sense dificultats. Però tot apunta que en aquesta ocasió caldrà més temps d'intervenció, uns sis mesos, i la col·locació d'una bastida, per reformar l'interior del sostre del centre de culte. Tanmateix, assegura que la situació no és greu i mai hi ha hagut perill.\nDurant els sis primers mesos de l'any 2008 es va dur a terme una reforma exterior del teulat de l'església, uns treballs que van suposar una de les obres més importants des que va ser construïda al segle XVIII. Aquella va ser una actuació d'urgència on es van substituir tots els cairats perquè, precisament, s'havien envellit tant que les humitats entraven a l'interior del temple.


Paradise Hotel Dong Hoi (Quang Binh) Vietnam - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n"Hotel is great. Clean, nice rooms and big beds. Staff was ve..."\nĐT20, Phong Nha,Son Trach, Bo Trach, Phong Nha, Dong Hoi (Quang Binh), Vietnam, 510000 - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a Paradise Hotel?\nQuàdruple amb 2 llits tipus queen (Quadruple 2 Queen Size Beds)\nBarri Phong Nha Phong Nha Phong Nha Phong Nha Dong Hoi Phong Nha\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Dong Hoi (Quang Binh), no busqui més enllà de Paradise Hotel. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nParadise Hotel ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nParadise Hotel té 21 habitacions, totes amoblades amb gust per tal d'oferir comforts com armari, tovalloles, penjador de roba, mirall, accés a internet (sense fils). A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Dong Hoi (Quang Binh), faci de Paradise Hotel la vostra llar.\nComentaris d'Agoda (26)Comentaris de Booking.com (71)\nTots els tipus de viatgers (26)Parelles (14)Viatgers en solitari (7)Famílies amb infants petits (1)Grups (4)\nTasmin, Nova Zelanda\nAmazing staff and excellent Hotel located in the the center of the action”


On és l'esquerra? - Josep Ramoneda\nFilòsof1. Europa. “Amb el temps tot catecisme tendeix a tornar-se rígid i previsible, fins que al final se separa de la realitat social”, escriu el filòsof americà Mark Lilla. L’esquerra ha perdut la capacitat de connectar amb la ciutadania en un moment en què l’esgotament del cicle de governança iniciat el 1979 hauria de ser una oportunitat. De moment, el final d’etapa es viu amb l’esquerra socialdemòcrata com a convidada de pedra. I amb l’aparició de moviments inesperats que, quan arriben a tocar poder, tenen dificultats per arrelar com un projecte polític. Qui ha triomfat? Emmanuel Macron compleix un any a la presidència de la República francesa i s’ha consolidat com a liberal autoritari. Cara nova per a un model vell.\nÉs un liberal econòmic en el sentit de la teoria de l’excrement de cavall, sintetitzada així per l’escriptor suís Jonas Lüscher: “Com més civada donem al cavall més abundant serà la seva producció d’excrements i els pardals tindran més per menjar”. O, més pudorosament, el creixement dels que tenen molt acaba beneficiant a tots, com l’aigua que cau del cel. Cavalls i pardals com a símbol de la ruptura unilateral del pacte social, que Macron va executar tot just arribar al poder. Autoritari, amb el seu estil solemne i personalista, una versió encara democràtica del vent que bufa arreu: l’autoritarisme. Aquesta setmana n'hem tingut una versió genuïna amb l’entronització de Vladímir Putin, adornada amb mil cinc-centes detencions.\nAmb Ciutadans, es prepara la substitució de la dreta per una extrema dreta\n2. Espanya. La desconnexió del Partit Popular amb el poble de dretes sobre el qual Aznar va refundar el partit és una evidència. El fracàs de Rajoy, a qui el procés català s’ha carregat, dibuixa avui un PP en plena espiral negativa, incapaç de renovar-se, en mans d’un president que resol la crisi de Madrid acudint al vell PP de Madrid de quan va començar tota la disbauxa. I el PSOE, recanvi natural del sistema, no és que estigui nu, és que és transparent. Va a remolc en tot. No sap dirigir-se a la gent desencantada de la dreta; ni als electors frustrats de l’esquerra, que veuen com Podem no aconsegueix trobar un guió adequat un cop esgotat l’efectisme de l’espectacle; ni als catalans indignats.\nSi ens traslladem a Catalunya, l’esquerra està atrapada en el debat identitari: incapaç de passar per sobre de les fractures patriòtiques i connectar amb les necessitats reals, més enllà de la fidelitat a les pàtries. El PSC ha quedat atrapat al cantó unionista, els comuns han relliscat en l’intent de posar un peu a cada costat de la frontera. I Esquerra Republicana corre el risc de perdre la meitat de la seva identitat si no s’escapa de la trampa d’una unitat d’aparences que pot acabar desdibuixant-la.\nLa paradoxa és que ara mateix només hi ha un moviment emancipador: el feminista, que ha aconseguit un canvi de paradigma que li ha permès sortir dels límits de la qüestió de gènere i posar en qüestió el poder en la forma patriarcal que l’ha anat constituint. I un moviment subversiu, l’independentisme, que, amb la seva dinàmica identitària eludeix, en nom del valor superior de la República, les qüestions determinants de l’estructura econòmica i social, com si fossin secundàries.\nEn aquest escenari qui sura és Ciutadans, convertit en portaveu de l''il·liberalisme' autoritari que amenaça Europa, veient fantasmes en tot el que es mou –dels jubilats al feminisme–, fent de l’imperi de la llei doctrina absoluta, cavalcant sobre el nacionalisme espanyol com un horitzó insuperable, i construint el seu capital sobre la por de la gent. Es prepara la substitució de la dreta per una extrema dreta, i l’esquerra segueix buscant la realitat sense aconseguir trobar-la. No badem.\nPP PSOE Podem feminisme independentisme Emmanuel Macron


Enric I. Canela » Blog Archive » Ara 3+2 i també 4+1\nSembla que Govern i universitats estan d’acord en fer un sistema universitari de graus de 3 anys i màsters de 2 anys. Com s’havia de preveure, la posició antiga de les universitats, s’accepta moure’s en aquest sentit (3+2). Suposo que deu ser un pacte vaticà. Les universitats són conservadores i moltes posaran el fre (i s’equivocaran). El curs 2015-2016, si és legalment possible, s’han de començar graus de 3 anys i ofertes de màster que es puguin fer en 1 curs o en 2 cursos. Jo m’hi posaria ara mateix per estar a punt quan s’aprovi el model.\nEl Govern i les universitats també han de lluitar per aconseguir que els graus de 5 anys siguin possibles. Flexibilitat, flexibilitat i flexibilitat.\nEls estudiants tenen por que això encareixi els estudis. Estarien d’acord amb el model, però no en pagar tres anys a preu de grau i dos a preu de màster. Jo tampoc. Caldria baixar preus i no intentar competir amb Harvard (en preus).


Santiago Rusiñol, el nostre contemporani | Oriol Puig Taulé\nEl Teatre Nacional de Catalunya ha presentat la seva temporada 2018-2019 amb una conferència musicada de Xavier Albertí, salpebrada al piano per ell mateix i amb la veu de la gran Griselda Ramon. Una activitat destinada als abonats, on el director artístic del TNC va fer una breu classe magistral sobre Santiago Rusiñol i la consellera Laura Borràs va brindar per la temporada que comença. Rusiñol serà l’epicentre patrimonial d’enguany al TNC.\nSantiago Rusiñol vist per Ramon Casas.\nFoto de família de rigor, a les escales del teatre nacional. Aquella gran tradició fotogràfica on, ja ho hem dit diversos cops, tothom surt tan petit que costa de reconèixer a ningú. Bosses de tela “vermell TNC” pels artistes implicats. Àngels Gonyalons, Pere Planella, Mont Plans, Jordi Llordella, Magda Puyo, Pau Vinyals, Sílvia Marsó, Queralt Casasayas, Roberto G. Alonso, Montse Esteve, Cesc Gelabert, Clara Segura o les Sey Sisters. Una mena d’On és Wally? teatral, per qui tingui la paciència de buscar-los.\nL’acte interessant va tenir lloc a la Sala Petita, plena quasi fins a la bandera d’abonats. Xavier Albertí entra en escena i comença a tocar, suaument, la Gymnópedie número 1 d’Erik Satie al piano. “Però no anava de Rusiñol, això?”, interromp ell mateix al cap de pocs segons. D’aquesta manera, teatral i còmica, Albertí ens explica que el compositor francès va ser un dels protectors de Rusiñol a la seva etapa a Montmartre, quan el fill del fabricant de Manlleu va marxar a París a la recerca de si mateix. Albertí defensa que no hi pot haver contemporaneïtat sense la memòria del passat, i per aquest motiu l’epicentre vol ressituar al mapa cultural català els grans noms del nostre teatre. Després de Serafí Pitarra –salvador de la llengua popular–, Àngel Guimerà –el nostre canari predilecte–, Joan Brossa –poeta amb totes les lletres–, o Lluïsa Cunillé –passejadora professional–, és el torn de Rusiñol, sense el qual no podem entendre a figures com Salvador Dalí o el mateix Brossa. El protagonista d’enguany, en ser un dels primers que busca l’obra d’art a partir de la seva obra (pictòrica o literària) però, també, a partir de la seva identitat, la seva màscara.\nL’empresa familiar, la morfina, l’absenta i els opiacis van ser un còctel efervescent que van portar Rusiñol a París, a la recerca d’una idea de la bohèmia, que ell mateix va col·laborar a crear, retratat pel seu col·lega Ramon Casas. La xerrada d’Albertí, erudit com sempre però també proper i entenedor, va posar especial èmfasi en la figura de Lluïsa Denís, la soferta esposa de l’artista que, sobretot, cal reivindicar com a compositora i dramaturga, autora d’obres amb un marcat to feminista i de les tres cançons que Griselda Ramon va cantar estupendament. “Ja no em fas ni fred ni calor. Amb tu no penso ni nit ni dia”: la Denís va escriure un I will survive avançat al seu temps. “Estic segur que estrenem aquests cuplets”, afirmava un Albertí pletòric.\nFoto de família dels artistes que actuaran al TNC a la temporada 2018-2019. © A Bofill | TNC\nAquest mes d’octubre el TNC obre temporada amb Els jocs florals de Canprosa, de Santiago Rusiñol, que suposa el debut a la Sala Gran del director Jordi Prat i Coll. Aquesta paròdia del jocfloralisme que el nostre home va escriure el 1902 va causar força polèmica, ja que el nostre autor se’n fotia del catalanisme més conservador, en un moment en què l’Estat espanyol va aplicar “el 155 de l’època”, l’estat de setge, i es van prohibir els Jocs Florals. Veure les Sey Sisters interpretant La moreneta, o Anna Moliner fent de Marieta de l’ull viu és quelcom que no ens volem perdre per res del món. I Prat i Coll afirma que el muntatge serà com un envelat, on sentirem Rocío Durcal i tot. Molt fans.\nDins de les activitats relacionades amb l’epicentre, el TNC ha encarregat a l’escriptor Raül Garrigasait un llibre sobre el dramaturg, que serà presentat ben aviat: El fugitiu que no se’n va. Santiago Rusiñol i la modernitat (Edicions 1984). Al vestíbul del TNC hi haurà una exposició sobre Rusiñol en totes les seves facetes, comissariada per Albert Arribas i Ferran Dordal. “Sovint es llegeix la pintura de Rusiñol com la d’un paisatgista de segona”, afirma Albertí, però reivindica que la seva fixació pels jardins és comparable a l’obra de Giorgio Morandi (ampolles i gots) o als quadres bicromàtics de Mark Rothko. El jardí burgès com a símbol de la civilització, però també un lloc quasi metafísic, un paisatge interior. Al MNAC es podrà veure l’espectacle Oracions (aka Orationibus #SR), el recital que Arribas va dirigir a Griselda Ramon i Àlex Jordi i que va passar fugaçment per la Hiroshima. Jordi Oriol farà, també al TNC, la seva lectura de La Niña Gorda, “la gran novel·la de la primera meitat del segle XX”, segons Mita Casacuberta, una paròdia rusiñoliana de La ben plantada, d’Eugeni d’Ors.\nLaura Borràs, consellera de Cultura, va cloure l’acte de forma breu i efectiva. Sense papers, perquè sap de què parla, Borràs va recordar quan Albertí la va anar a visitar, quan ella dirigia la Institució de les Lletres Catalanes i ell acabava de ser nomenat director artístic del TNC, i li va dir: “Fem coses!”. D’allà en van sorgir idees com les de l’epicentre patrimonial, amb la complicitat del món editorial, o els clubs de lectura de teatre, que en l’actualitat ja són cent tretze, repartits per tot el territori. Citant a Rusiñol, la consellera va afirmar “Qui busca la veritat mereix trobar-la” i va expressar que tenir a Xavier Albertí de director del TNC és una gran sort per a tots plegats. La vetllada va acabar amb una copa de cava, al vestíbul de la Sala Petita. Petons, abraçades i brindis. Això ja va!\nEpicentre Rusiñol Laura Borràs Santiago Rusiñol TNC Xavier Albertí


'MADEA' FA CAMÍ: TYLER PERRY ÉS UN ÀNGEL DE CELEBRITATS - CULTURA\nMadea fa camí: Tyler Perry és un àngel de celebritats\nPrincipal Cultura Madea fa camí: Tyler Perry és un àngel de celebritats\nDes de Meghan Markle fins a Cicely Tyson, el magnat continua apareixent per ajudar un famós amic que ho necessita.\nTyler Perry, el mega-milionari intèrpret de Madea, dramaturg i filántropo, sembla que fa molt més que tirar endavant programes de televisió i pel·lícules per al seu públic fidel; també estén tranquil·lament la mà d'ajuda a altres celebritats.\nDurant l’entrevista bomba d’Oprah amb el príncep Harry i Meghan Markle d’aquesta setmana, es va revelar que quan van fugir de l’entorn tòxic amb què es van enfrontar a la família reial britànica i als mitjans de comunicació tabloides, Perry els va oferir amablement la seva casa de Los Angeles de 18 milions de dòlars com a refugi segur. inclòs: un detall crucial, ja que s’havia eliminat la protecció constant que es proporcionava normalment a les famílies de primer nivell. Però aquesta no va ser la primera vegada que Perry va ajudar un famós amic que ho necessitava: hi ha sis exemples més de temps en què TP va arribar tranquil·lament a les celebritats.\nOracions i ‘Olivia Pope’ per Andrew Gillum. Després de la infame nit d’Andrew Gillum a Miami, Tyler Perry va utilitzar la seva fe i els seus recursos per ajudar al polític de Florida, que es trobava enfrontat. A mesura que una cacofonia de canalles conservadores omplia Internet, Va dir Gillum no hi ha , Perry va contactar amb la família i es va oferir a ser el seu company d’oració. També va crear els Gillums amb el llegendari corrector de crisi Judy Smith, la inspiració de l’Olivia Pope d’Scandal. Tyler ho va manejar i ho va fer amb gràcia.\nPagaments de lloguer de prop de 100.000 dòlars per a Carl Lentz. Quan el pastor de la megiesglésia Carl Lentz va ser retirat de l’església de Hillsong després de l’escàndol de la infidelitat dels fracassos morals del 2020, Tyler Perry va obrir el seu cor i la seva cartera per al seu germà enfrontat en Crist. Quan Lentz i la seva família van deixar Nova Jersey cap a Los Angeles arran del drama, Tyler va oferir més que pensaments i oracions: ell segons se suposa va cobrar sis mesos de 16.000 dòlars de lloguer per avançat per la casa de cinc habitacions de la família Manhattan Beach. Perquè Déu va estimar tant el món, va donar els seus únics fons engendrats [Tyler Perry], gairebé 100.000 dòlars.\nSalaris i elogis per a Cicely Tyson. Abans del seu traspàs al gener, la difunta Cicely Tyson va revelar que Tyler Perry li va oferir alguna cosa que no li havien donat anteriorment: el seu just termini. En la seva Igual que sóc unes memòries, en què Cicely va comparar TP amb un nét (també era la padrina del seu fill), la llegenda va revelar que Tyler Perry, amb cortesia, va empaquetar molts diners als seus xecs de pagament del que originalment demanava simplement perquè és el que es mereixia. Quan [Perry] va escoltar el poc que em pagaven Sona i L’autobiografia de la senyoreta Jane Pittman , va obrir la boca, va escriure Tyson. A partir de llavors, va decidir duplicar, i de vegades fins i tot triplicar o quadruplicar, el preu que demanava per a qualsevol paper que em demanés.\nGeoffrey Owens Trades Trader Joe’s for ‘The Haves and the Have Nots’. El 2018, les xarxes socials van fer el que millor van fer: el màxim, aquesta vegada a costa de Geoffrey Owens de El Cosby Show fama. L’actor que va interpretar el gendre de Cosby, Elvin, era es va avergonyir de la feina després d’haver-lo vist embolicant aliments al Trader Joes . Per sort, Tyler Perry no ho veia com una cosa de riure. En canvi ell va elogiar Owens a Twitter pel seu tràfec entre concerts i li va oferir un paper recurrent amb deu episodis a The Haves and the Have Nots de OWN. Després d’haver estat al principi una mica tímid pel que fa a un fulletó, Owens va acceptar l'oferta i va expressar el seu agraïment al magnat.\nTyler Perry PROPIOS Detractors de la xarxa Oprah Winfrey. Després que Oprah va acabar el seu programa de tertúlies el 2011 i va llançar la seva pròpia xarxa, Oprah va admetre que va ser la més desconcertada que ha estat mai a la seva vida a causa de la poca visió de OWN i la seva descripció per part de la crítica com a difícil. Per sort per a la senyora O, la seva mentora Tyler Perry li va oferir una solució va resultar ser un canvi de joc. Segons Oprah, TP va trigar aproximadament mitja hora a pensar abans d’arribar a la idea de The Haves and the Have Nots, la primera sèrie guionitzada per OWN. El programa va resultar ser un megaèxit per a la xarxa i una de les seves sèries amb millor puntuació. També va eliminar amb èxit el funk dels detractors que van titllar de PROPI com un fracàs primerenc. És prolífic, va dir Oprah sobre el seu bon amic i visionari.\nTyler Perry ofereix el seu jet privat per als enterraments de Whitney Houston i Bobbi Kristina. Alguns dels actes més generosos de Tyler Perry involucren la família Houston-Brown. El 2012, Perry va oferir cortèsment el seu avió transportar el cos de Whitney Houston a Nova Jersey per davant del seu homegoing. Només tres anys després, l’avió s’estendria a la família Houston una vegada més en plena tragèdia; aquesta vegada, Bobby Brown va poder visita la seva filla Bobbi Kristina a l'hospital després que la trobessin inconscient en una banyera i caigués en coma. Després de la tràgica mort de Bobbi Kristina, Tyler Perry va tornar a oferir el seu avió , aquesta vegada perquè Bobbi Kristina pogués ser enterrada al costat de la seva mare. Déu beneeixi a Tyler Perry.\nquantes vegades a la setmana hauríeu de fer xampú als cabells\ncom afaitar-se millor les boles\ndesfer-se de l'acne en un dia\nsabates que et fan homes més alts\nDes d’Asil, la gent que et va portar (una pel·lícula semblant a una pel·lícula) Pacific Rim\nEl Yeezy Boost 700 de Kanye West acaba d’estrenar-se en negre


Juniors m.d. El Carme: Comença la recta final del curs\nComença la recta final del curs\nDesprés d'aquestes vacances de Setmana Santa i Pasqua, encetem les activitats del tercer trimestre amb algunes novetats respecte d'altres anys que convé que sapigau.\nPer començar, una de les novetats d'enguany serà l'horari d'estiu al mes de maig. Per tal d'adaptar-nos millor a la dinàmica de la parròquia durant el mes de les comunions, les sessions dels dissasbtes passaran a realitzar-se a les 18h, de manera que en finalitzar, assistim a l'eucaristía de les 20h, deixant lliure el diumenge per donar a les comunions la importància que es mereixen. La primera d'aquestes eucaristíes, té especial importància, ja que celebrem la Creu de Maig, per començar el mes dedicat a Maria, i en la qual, cobra especial rellevància la Comissió de pares del Moviment Juniors, que organitzen la celebració i el posterior sopar al centre, al que naturalment, tant pares com xiquets podeu participar.\nPer altra banda, la Celebració dels Ritus (imposició de panyoletes, entrega de crismons, creus i laParaula) s'adelantarà al diumenge 10 de maig, per evitar que coincidisca de ple amb l'època de comunions i pogau assistir com més pares i xiquets millor. El mateix dia tindrà lloc la presentació del campament. Com sabeu, enguany anem a un campament i a una zona totalment nous per a nosaltres: el campament La Legoriza, en Sant Martín del Castañar, a Salamanca. Durant estes pasques, un grup d'educadors ja va anar a visitar la zona i el campament, i ens ensenyaran les fotos i els vídeos que van fer de les instal·lacions i la zona. Si no l'heu vist encara, podeu veure el vídeo que ens envià la nostra cap, Miriam quan vam plantejar el repte "#onestamisriam" directament des d'aci:\nI després de la celebració dels ritus, el curs juniors seguirà endavant durant el mes de maig, per finalitzar el dissabte dia 30 -aquest dia no farem horari d'estiu- amb una gran activitat i berenar de fi de curs, i ara sí, la reunió de pares per al campament, on ja explicarem la dinàmica que fem als campament, i vos facilitarem els dossiers amb tota la informació, fitxes d'inscripció i material, etc. Durant el mes de juny, estarem a la vostra disposició per les vesprades per fer les inscripcions del campament, i facilitar-vos la informació que necessiteu. Durant aquest mes, estigueu atents també als vostres educadors i a la pàgina web perquè puntualment, podrem realitzar alguna activitat més.\nCom heu vist, tenim prou novetats respecte a altres anys per a aquest trimestre. Podeu descarregar-se fent clic ací, la carta que facilitarem als menuts amb esta mateixa informació i, a mode de ressum, un calendari amb les dates més rellevants, per a que se'l pengeu en un lloc visible i que no se us despiste res!\nFinalment, comentar-vos que ha estat un autèncic plaer compartit estos mesos d'activitats, celebracions, excursions i acampades amb els vostres fills i animar-vos a participar i gaudir de totes les activitats que ens queden per al curs! Estigueu atent al facebook i al bloc per estar al corrent de totes les novetats!\nUn fort abraç! L'equip d'educadors.


Federació de Pilota Valenciana - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nS'ha proposat fusionar aquest article a «Federacions esportives valencianes». (Vegeu la discussió, pendent de concretar). Data: febrer de 2018\nLa Federació de Pilota Valenciana és l'entitat pública encarregada de la pilota valenciana en general. Entre d'altres, reglamenta les diverses modalitats, n'organitza competicions i promou la difusió de l'esport autòcton i propi del País Valencià.\nLa Federació ha instituït el 14 de juny com a Dia de pilota, en record de la data de la prohibició (el 1391) de jugar a pilota dins dels murs de la Ciutat de València, encara que per qüestions d'agenda dels campionats se celebra a final de setembre. L'actual president és José Daniel Sanjuan Martínez, per tercera legislatura consecutiva.\nLes llicències atorgades als jugadors aficionats són 1521, de les quals 195 són dones. 120 clubs en actiu juguen cada setmana a pilota. Hi ha 102 escoles de pilota amb 82 monitors. Hi ha 125 alumnes de Tecnificació i 35 formen part del CESPIVA.\nEls pilotaires professionals són 52, repartits entre el raspall i l'escala i corda. Els trinquets amb partides professionals són 17. Hi ha 145 jutges.[cal citació]\nEl 1925 nasqué a Sant Sebastià la Confederación Española de Pelota Vasca, que funcionà fins a la Guerra Civil del 1936. En acabar la contesa, el Consejo Nacional de Deportes va crear la Federación Española de Pelota, dins de la qual integraren la naixent Federació Valenciana de Pilota, ja que no sabien que s'hi jugava amb la mà. Una mostra d'aquesta ignorància i despreocupació fou que escolliren com a president José Marín, ex-futbolista del València CF, la major virtut del qual era l'afició a aparéixer en les fotografies. Gràcies a ell ens han restat nombroses imatges de la prèvia de partides de l'època.\nEls següents presidents de la delegació valenciana tampoc hi semblaven gens interessats:[cal citació]\nJacinto Quincoces, ex-futbolista i jugador de pala. Malgrat reconéixer a la premsa que havia acceptat el càrrec a contracor tingué encerts com el d'iniciar els campionats juvenils d'on sorgiren figures com Genovés I i el Xatet de Carlet.\nRoberto Bonora, practicant de frontennis, donà validesa a algunes competicions que el món aficionat ja havia iniciat pel seu compte, com les de galotxa.\nEnrique Menéndez, ex-pilotari professional de Massamagrell, intentà elevar l'estatus de la pilota valenciana, però topà amb els impediments de la Federació Espanyola. Aprofità la dimissió per començar la tasca de crear la Federació de Pilota Valenciana.\nEl 15 de febrer de 1984 el Ple del Consell de la Generalitat Valenciana desplega la normativa del Decret del 5 de desembre de 1983 que regula la constitució de federacions valencianes d'esports autòctons com a instruments per a agrupar associacions i esportistes tot impulsant-ne la pràctica i la promoció.[cal citació]\nEl president interí Rafael Genovés fou, doncs, l'últim amb superior jeràrquic a Madrid.\nVíctor Iñúrria consolidà els campionats existents i en començà de noves, signà convenis amb altres entitats públiques i privades, impulsà les escoles de pilota i inicià els contactes internacionals arran dels quals s'organitzà a València el 1993 el Torneig 5 Nacions. El seu mandat acabà amb el I Congrés Mundial de Pilota a Mà celebrat els 2, 3 i 4 de juny de 1994 al Cap i Casal.\nEl 1994, Joan Pascual Llobell accedí a la presidència de la Federació després d'un procés electoral molt tens i polèmic que, quatre anys després, el Tribunal Superior de Justícia del País Valencià qualificà de "nuls" per "irregularitats en el vot per correu".\nRamón Sedeño Clemente és votat per segona ocasió president el 18 de novembre de 2006.\nJosé Daniel Sanjuan Martínez, és reelegit president en 2014 i 2018.\nDes del 1992, la Federació de Pilota Valenciana forma part de la Confederació Internacional de Joc de Pilota, la qual organitza cada any els Campionats Internacionals de Pilota, en els quals participa la Selecció Valenciana de Pilota.[cal citació]\n↑ Iñúrria, Víctor. «L'origen del Dia de la Pilota». PilotaViu, 05-09-2016. [Consulta: 1r gener 2019].\n↑ «Víctor Iñúrria: «Som la pilota valenciana i no hem d'abaixar mai el cap davant ningú»». PilotaViu, 21-12-2018. Arxivat de l'original el 21 de desembre de 2018.\n↑ «José Daniel Sanjuan, proclamat de nou president de la Federació de Pilota». PilotaViu, 16-12-2018. [Consulta: 1r gener 2019].\nPàgina de la Federació de Pilota Valenciana\nII Congrés Mundial de Pilota a Mà del 25 al 28 d'abril de 2007 Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Federació_de_Pilota_Valenciana&oldid=27214237»\nDarrera modificació: 15 maig 2021 a les 23:17\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 15 maig 2021 a les 23:17.


La Generalitat posa límits al ball: només amb coneguts | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nLa Generalitat posa límits al ball: només amb coneguts\nLa patronal de l'oci nocturn acusa el Govern català de recular i impedir les pistes a les discoteques si no són reservats\nBarcelona 22 JUN 2020 - 20:23\tCEST\nImatge d'arxiu de la discoteca Opium. Gianluca Battista\nNomés tres dies ha durat el miratge de poder fer servir les pistes de ball a les discoteques i els bars nocturns catalans. La Generalitat ha publicat el decret sectorial que regula l'ús d'aquest tipus d'espais en la nova normalitat. La norma general prohibeix l'ús de les pistes, i estableix que només s'hi poden instal·lar taules per al consum. En cas contrari, ha d'estar tancat l'accés, amb barreres físiques o “control permanent que garanteixi que no s'utilitza”.\nL'única excepció que preveu la norma és que la zona de ball la comparteixin “persones de contacte proper”. Això inclou també un altre tipus d'instal·lacions, com restaurants o hotels, que tinguin pistes de ball. L'espai es podrà fer servir “exclusivament” si el lloc ha estat “reservat completament a grups de persones que mantenen una relació i un contacte proper de manera habitual”. A més, per fer-ho caldrà portar un registre dels assistents.\nLa decisió ha causat malestar en la patronal de l'oci nocturn Fecasarm (Federació Catalana d'Associacions de Restauració i Musicals), que acusa la Generalitat d'un “canvi sobtat de criteri”. El decret genèric publicat divendres per la Generalitat no feia cap referència explícita a les pistes de ball, i es referia exclusivament a la necessitat de mantenir la distància social. Això va fer que algunes discoteques obrissin les pistes de ball aquells tres dies. Mentre el Govern central ha mantingut les competències centralitzades, l'ús de les pistes de ball estava prohibit.\nEl decret genèric de la Generalitat ja advertia que es desenvoluparien normatives específiques per a diversos sectors, i entre aquests s'esmentava l'oci nocturn. “Limitar l'ús de les pistes de ball és una cosa que s'està fent a tots els països”, expliquen fonts de Protecció Civil. L'argument de la limitació exclusiva de les pistes de ball per a coneguts és poder establir una traçabilitat en el cas que hi hagi algun tipus de contagi.\n“El sector necessita seguretat jurídica, no improvisació”, critica Fecasarm a través d'un comunicat. I assenyala que “una vegada la Generalitat pren la decisió de permetre l'ús de la pista de ball, és un error tornar enrere i encara menys sense una explicació”. I afegeixen que ho han fet sense debatre-ho abans amb els afectats. “Si hi ha una taula de treball constituïda per tractar aquesta reobertura gradual, no es pot canviar el criteri pactat i que ens assabentem per la premsa que s'ha modificat”, lamenta el president de Fecasarm, David López.\nSant Joan, en grups de 20\nLa decisió de la Generalitat de prohibir les pistes de ball s'ha comunicat a les portes de la revetlla de Sant Joan, una festivitat molt celebrada a Catalunya. Fecasarm tem que amb una mesura així s'incentivi “l'oferta d'oci nocturn il·legal”, com “botellons” i “altres pràctiques prohibides”. També preveu que molts empresaris decidiran finalment no obrir per les restriccions imposades.\nLa recomanació de la Generalitat és que la festa de Sant Joan se celebri en grups d'un màxim 20 persones. També ha aconsellat els ajuntaments que tanquin les platges en el cas que no puguin controlar-ne l'aforament. La majoria d'ajuntaments de l'àrea metropolitana de Barcelona ja han anunciat que no s'hi podrà accedir, com Barcelona, Badalona, Castelledefels o Sant Adrià. A Girona, en canvi, la majoria de municipis sí que permetrà anar a les platges, tot i que està prohibit encendre-hi fogueres.\nLes persones que vagin a festes, ja sigui a llocs tancats o a l'aire lliure, han de fer ús de les mascaretes i mantenir la distància de seguretat. Protecció Civil recorda que si es fa servir pirotècnia no s'ha d'utilitzar el gel desinfectant. Cal substituir-lo per aigua i sabó. A bars i discoteques d'oci nocturn, es permet un aforament d'un terç a l'interior i d'un 75% a les terrasses


Can Pere Ni, casa rural a Pals (Baix Empordà)\nPàgina d'inici\tCases Rurals\tCan Pere Ni\nVista exterior i piscina de la casa rural Can Pere Ni\nMenjador de la casa rural Can Pere Ni\nUna de les habitacions de la casa rural Can Pere Ni\nCasa rural construïda el 1945 i restaurada. Situada a 5 km del poble de Pals i a 2 km de la platja. Explotació agrícola amb hort, animals domèstics i aus. Disposa de 7 habitacions i 4 banys per compartir. Gran menjador i còmodes cuines totalment equipades. Amplis jardins envolten les piscines i la barbacoa. Zona per jugar a futbol, bàsquet, etc.\nHabitació doble, temporada baixa: 48 €\nHabitació doble, temporada alta: 58 €\nAdreça: Barri Bernagar, 7 17256


Treballem el codi igualitari: som iguals, som diferents! - Sant Felip Neri\nTreballem el codi igualitari: som iguals, som diferents!\nBy Comunicació22/12/2021Escola, Escola Rainbow, Infantil, Primària, Secundària\nCom cada any, l’alumnat treballa i es fa seu el ‘codi igualitari’ per viure la diversitat en un espai segur com és l’aula\nEl codi igualitari de l’escola va néixer ara uns anys arran del treball pedagògic que es va dur a terme per aplicar el Projecte Educatiu d’Escoles Rainbow (PEER).\nAquest document, que s’adapta a cadascun dels grups i edats de l’alumnat, ens recorda dia a dia a tota la comunitat educativa (docents, personal d’administració i serveis, alumnat i també famílies) que l’escola és un espai segur on es respecta, s’accepta, es té cura i es treballa la diversitat. Un espai on s’acull, es respecta i es dona la benvinguda a totes les persones, sigui quina sigui la seva forma de pensar, viure, sentir, estimar i actuar.\nEl PEER i el Codi Igualitari continua sent una aposta important de l’escola i un compromís per part de tot el claustre de mestres, ja que el benestar emocional és un dels aspectes claus per a la formació i el creixement personal, creant els entorns educatius necessaris per comprendre i conèixer la diversitat afectiva i la igualtat de gènere.\nQuè en pensa i què significa el codi igualitari per a l’alumnat?\nL’alumnat de secundària que forma part de la Comissió d’Igualtat de l’escola ho explica amb les seves pròpies paraules:\n“Per a mi aquest projecte és important tant a l’escola com a l’institut, perquè ensenya a què les persones podem ser tal com vulguem i també sentir-se acceptat per la societat”.\n– Emma, 1r d’ESO.\n“Acceptar el codi igualitari no és només portar banderes o xapes, significa defensar els valors que representa i actuar davant les injustícies a diari, encara que pugui causar-te algunes incomoditats personals, sortir de la meva zona de confort”.\n– Anna i Iu, 2n ESO.\n“Per nosaltres el codi igualitari que hem fet a les classes significa que tothom tingui els mateixos drets sigui com sigui. Que puguem ser lliures, però respectant els altres”.\n“El codi igualitari té la finalitat de crear un ambient en el qual tothom se senti còmode, sabent que tothom respecta la diversitat que pugui haver-hi en el grup. A l’escola es procura sempre i s’acompanya de molta informació sobre totes les diversitats que hi ha, perquè tenint informació es pot entendre i ajudar a que tothom sigui acceptat tal com és. Al final, les nostres diferències no ens fan diferents”.\n– Ona i Clara, 4t d’ESO.\nQuè és i què significa LGTBIQ+?\n“La “L” ve de lesbiana, la “G” de gai, La “T” de transexual, la “B” de bisexual, la “I” de intersexual, la “Q” de queer i el plus es per a aquelles persones que no s’identifiquen en cap dels conceptes anteriors”.\n“Per a mi, aquesta comunitat és una manera de fer visible a totes aquesta diversitat de persones que existeix, i que per molt que amb sis lletres no puguem definir a tothom, ajuden a que aquestes persones que se senten excloses tinguin un referent i un suport on es puguin sentir elles mateixes”.\n“Actualment és possible que hi hagi molta gent que no se sent identificada amb aquests conceptes, però que en un principi et poden ajudar a posar nom a allò que sents i després poder desenvolupar-ho cadascú a la seva manera”.\n– Alumnes de 3r d’ESO


Exposició: Gols de tinta. Futbol i vinyetes a Catalunya des de 1895 fins avui\nInformació: La popularitat que va adquirir el futbol des dels inicis de la seva implantació, el va convertir aviat en un subjecte temàtic per a l’art del còmic que, a través de les seves vinyetes, no només parla d’aquest popular esport, sinó que reflecteix, a més, la transformació de la societat en més de cent anys.\nProduïda per la Diputació de Barcelona, el Museu de Granollers i el Museu de l’Hospitalet\nInauguració; diumenge 5 de novembre, a les 12h\nQuan: 23 de desembre\nEra la frase preferida a l’hora d’omplir els buits entre anuncis a les revistes i diaris catalans. Aquesta exposició mostra el treball de cinquanta-quatre artistes catalans que, al llarg de quatre dècades, van adaptar el seu art als gustos més immediats de la societat del seu temps i van desenvolupar un nou llenguatge visual per publicitar productes que encara avui formen part de l’imaginari col•lectiu. Entre els artistes de més renom hi trobem Opisso, Casas, Utrillo, Torres Garcia, Picasso i Dalí, entre d’altres artistes decisius de l’època.


Amposta inicia la renovació de les illes de contenidors soterrats | Amposta.info\netiquetes noticies, ciutat, medi ambient, amposta, serveis, neteja\nNous contenidors al carrer Larache\nLes illes de contenidors soterrats de la plaça de l'Aube i les del carrer Larache ja són accessibles i s'han renovat amb el nou sistema de recollida selectiva. Aviat ho serà també la del carrer Madrid, a l'alçada de l'institut Ramon Berenguer IV. L'Ajuntament d'Amposta i el Copate han iniciat ja la renovació de les illes de contenidors soterrats de la ciutat, una actuació que s'allargarà durant els propers mesos i servirà per renovar totes les illes de contenidors soterrats amb el nou sistema de recollida del Copate.\nAmb aquests nous contenidors milloren aspectes del procés de recollida com, per exemple, el temps, que es redueix a la meitat. També es millora la seguretat, ja que s'ha instal·lat una plataforma elevadora que evita que quedi el forat del contenidor al descobert quan el camió el treu per buidar-lo. Finalment, els nous contenidors tenen també un millor sistema d'estanquitat per evitar els problemes de filtracions d'aigua que es produïen amb els anteriors. D'altra banda, l'empresa concessionària disposarà de nous camions rentacontenidors, que permetran netejar els contenidors soterrats per dintre i minimitzar així els problemes amb les olors. ParalElelament al canvi de contenidors, l'Ajuntament està aprofitant per eliminar les barreres arquitectòniques de les illes.\n“Totes aquestes actuacions ens permetran millorar la recollida d'escombraries”, assenyala la regidora de Polítiques Ambientals, Núria Marco, qui també agraeix la paciència de la ciutadania amb l'execució de les obres. Marco també avança que paral·lelament s'està treballant amb una campanya de conscienciació per millorar l'ús dels contenidors i reduir les accions incíviques que es produeixen de tant en tant a la ciutat, com la presència de bosses d'escombraries, mobles o trastos vells fora dels contenidors.


Eines de Llengua: 2017.01\nUn petit espai democràtic\nEl cap d'opinió d'un diari escriu quatre banalitats aŀlòfobes sobre el valencià i els valencians. Hi ha qui estaria disposat a precisar i replicar les seues apreciacions polítiques i sociolingüístiques. Per sort ja ho han fet alguns lectors del diari en els comentaris. Al cap i a la fi, eixa persona no és ignorant ni desinformada, sinó que té una ideologia i un producte que ha de vendre.\nPer tant, en lloc de comprar-li el discurs i ajudar-lo a «vendre'l» amb rèpliques que són impossibles davant d'un discurs autoconvençut i demagògic, crec que l'única cosa interessant que es pot fer amb eixe article és llegir-lo, localitzar els prejudicis i la ideologia que difon i, a més, estudiar no tant les pautes que ajuden a inserir eixes idees en la realitat social, sinó les que cal seguir per a permetre que tinga un espai propi en una societat democràtica. I no «contra» eixa societat, encara que ho pretenga.\nMarcadors: al·lofòbia, diaris, ideologies, periodisme, sociolingüística\nLevitació magnètica cortesana\nHem continuat hui amb dos reunions per a documentar i confirmar el diagnòstic sobre l'estructura administrativa de les Corts. De moment, tots concorden en l'anàlisi. Fins i tot tenen concepcions semblants sobre l'estructura del futur. Pareix que tots sabem on està el tap. Encara que segurament haurem d'estirar bona cosa per a llevar eixos obstacles del camí i convertir el caminal pedregós en —aŀlucinant un poc— una via per al transport coŀlectiu de levitació magnètica... I que l'electricitat necessària siga solar d'autoconsim, vista la solana que pega quasi cada dia en els terrats de la institució i que s'hauria d'aprofitar.\nEncara no hem tocat la porta política. A pesar de la faena política que tenen, no pareix que hagen pensat en deixar la seua empremta en les entranyes de les Corts. Sovint sembla que en tot això sí que «leviten». Espere que estiguen disposats a encarar el procés en esta segona part de la legislatura.\nMarcadors: anecdòtic, ideologies, laboral, sindicats\nCita dominical / 428: Lynn Margulis\nD'aquestes cèŀlules se n'ha parlat des de sempre com d'un teixit, sense saber què era. I amb els microscopis s'han adonat que són bacteris que viuen a dins les cèŀlules.\nLynn Margulis, «Darwin era lamarkista», Mètode, número 31, tardor 2001.\nDiuen que la presidència de Donald Trump als eua ha fet reviscolar la noveŀla 1984 d'Orwell i l'assaig Els orígens del totalitarisme de Hannah Arendt. Bé està que comencen a informar-se i que hagen descobert quines són les lectures adequades al problema. No sé si les dades comercials de les editorials, però, confirmarien que no s'estiguen venent molt bé altres llibres que també podríem relacionar amb la nova percepció ideològica de la presidència americana.\nPer la meua part, he vist estos dies algun dels capítols de la sèrie sobre la segona guerra mundial Apocalipsi on eixien Charles Lindbergh proposant «America first», Adolf Hitler diguent destrellats demagògics i nacionalistes, Stalin, a qui també li semblava que la tortura i els camps de concentració «funcionaven»... En fi, les semblances només són aproximades i les comparacions resulten realment odioses.\nMarcadors: drets, ideologies, llibres, racisme, xenofòbia\nLa realitat falsejada\nComenta Paul Krugman (21.01.2017/) un poc l'era de la postveritat: a pesar que les dades indiquen el contrari, augmenta el nombre de persones que creuen que l'índex de criminalitat als eua és més alt que l'any anterior. La democràcia patix del descontrol de la veritat. Almenys si fóra substituïda per la ficció, tindríem un món més creatiu, més reflexiu o més literari.\nEl mal és que la mentira no és ben bé una ficció, sinó que s'acosta més a la falsa realitat. I els objectius de la ficció i de la falsa realitat són ben diferents. Una falsa realitat, per exemple, és que el govern de Mariano Rajoy i companyia mos parle del mercat de l'electricitat, quan no és cap mercat, sinó un oligopoli manipulat. En canvi, ficció és pensar que és possible un capitalisme regulat en benefici dels éssers vius i humans. De moment, és ficció. Qualsevol dia l'inventem. O el descobrim, que també podria ser cosa de la ciència.\nEn tot cas, també era ficció la democràcia i, vaja, a poc a poc va podent imposar-se a la falsa realitat de l'esclavitud o del masclisme de les societats patriarcals. «A poc a poc», no cal que elaborem ara falses realitats massa optimistes. Però podem pensar que les ficcions són possibles, mentres que les falses realitats, encara que són inevitables, són esmenables. Amb un poc de crua realitat i amb un toc dels somnis de la ficció.\nEspentem el parlament\nComencem les reunions per a espentar la reforma de l'organització administrativa de les Corts. Costarà tant que és possible que no ho aconseguim, perquè el nostre interés és voluntarista —encara que també ciutadà—, però no veig clar que la part política s'estiga acalorant per modernitzar la institució.\nI serà molt complex, perquè hi ha alguns dogmes o falsos principis que s'han sedimentat ideològicament durant estos vint anys i no pareix que siga una costra que puga eixir sense escaldar a ningú. La Generalitat valenciana acaba de licitar la traducció i correcció, ¿ho hem d'imitar o hem de seguir un altre model? ¿Quines necessitats hem de cobrir i quina és la forma més adient de fer-ho? ¿El Parlament de Catalunuya va licitar la transcripció? ¿Hem de seguir eixa via? ¿En quines premisses es fonamenta cada model, quina estructura requerixen i quines finalitats pretenem aconseguir? Al Parlament de Catalunya, si no ho he comptat malament, tenen 16 lingüistes —ací en tenim 5, actualment—, «perquè» allà els lingüistes col·laboren en la redacció de les normes.\nIntentarem sindicalment fer anar avant el procés, perquè «necessitem» millorar i vegem que mos convé com a funcionaris i com a ciutadans. També perquè ara és mà d'intentar un reviscolament organitzatiu eficaç, perquè podem pegar-li una bona passada de modernització democràtica i professional al parlament. Podem pensar que els vents ètics i polítics internacionals pareix que bufen en contra. ¿Vent de cara?, doncs, com la cançó.\nPublicat per Miquel Boronat Cogollos ; hora: 19:51 0 comentaris Enllaç per a esta anotació\nMarcadors: anecdòtic, Corts, democràcia, laboral, sindicats\nTal com mos mereixem\nMentres mos la peguen amb el rebut de la llum, amb la contaminació (externalitzada als nostres pulmons) per a crear electricitat, amb els desnonaments energètics dels qui no poden pagar-se un poc de tenoreta a l'hivern, sort que a la Unió Europea, tal com diu el president espanyol Mariano Rajoy, al president català Carles Puigdemont l'han tractat «tal com es mereix».\nEls nacionalismes es realimenten i s'ajuden per a estafar els ciutadans que es pensen que la democràcia és un bon sistema per a raonar, de tant en tant, sobre les identitats, però preferentment sobre els drets humans, sobre el tipus de societat, sobre les discriminacions justes i les injustes, sobre les indústries necessàries i les que són innecessàries i nocives. Això sí, cal que la ideologia d'alguns accepte que, a banda que això dels drets i els deures siga una ficció humana —versions millorades del conte del cigronet i la gallineta—, és una ficció molt important, que mos fa somiar i fins i tot pensar, i que mos permet millorar socialment i, de passada, èticament.\nDiu que sí que és possible el progrés moral. Però crec que no diuen que siga fàcil.\nMentrestant, pel riu: 6:28 + ?. M'he confós de botonet en el rellonge.\nMarcadors: capitalisme, córrer, democràcia, ideologies, nacionalisme\nLa plaça de Marià Benlliure\nIntente esbrinar si Marià Benlliure Gil es va dir mai a ell mateix aixina. La Viquipèdia mostra un article amb el nom en castellà, que és el que ell mateix fa servir per a firmar una noteta adreçada a Joaquim Malats. Per contra, com que les escultures em sembla que les firmava «M. Benlliure», no podem traure res en clar per ahí. D'altra banda, en la Viquipèdia també hi ha una pàgina dedicada a «Josep Benlliure i Gil», que signava els quadres «J. Benlliure». En resum, que els propose que li canvien el nom a la pàgina. No ho faig jo mateix, per no fer cap destrossa innecessària i per si de cas és que tenen documentació i arguments de força per a mantindre-li el nom en castellà.\nDe passada, comprove que en València hi ha la plaça de «Marià Benlliure», cosa que es pot comprovar en Google Maps. Que ja no estem tan malament, com dia aquell.\nLa llum en català\nEls d'Iberdrola no tenen versió del web en català, però sí en anglés, èuscar i castellà. Per contra, abans, crec recordar que hi havia una versió del web on sí que teníem l'opció d'intentar que estiguera en català. Només era una petita ficció, les dades només estaven completes en castellà. Ara ni tan sols això. A més, els he telefonat (era un 900) i tampoc m'entenien si no era en castellà (no he provat en basc ni en anglés, perquè no en sé prou). Dia Takse este matí mentres sentíem en la ràdio que el castellà ha desaparegut del web de la Casa Blanca ara que ha arribat el president Trump: «¿A que fot?» Sí, fot, perquè no deu ser per diners, vaja, sinó per alguna cosa relacionada amb el canvi climàtic, l'avarícia i la misèria ètica.\nMarcadors: anecdòtic, capitalisme, empreses, llengües, sociolingüística\nCita dominical / 427: J.-M.-B. Vianney\nComprendre que pugam ser l'obra de Déu, és fàcil; però que la crucifixió d'un déu siga la nostra obra... ¡això sí que és incomprensible!\nJ.-M.-B. Vianney, Petites fleurs d'ars.\nL'olor que feen els llibres\nMentres s'aclarix el cel, si és que això passa en este poc habitual hivern valencià, vaig fent trasllats a poc a poc. Trobe un tíquet del metro de París i una tercera edició (1924) de la Cartilla para el telegrafista-telefonista de todas las baterías de campaña de José Brandaris y de la Cuesta. El tíquet és modern i, per tant, tindrà alguna gràcia dins d'uns anys. En canvi, la cartilla en té d'entrada pel paper i, sobretot, per eixa olor dels llibres «de sempre» que desprén.\nEixa olor no sé d'on ve, si del paper, de la cola o de la manera de fer els llibres. Era l'olor dels llibres i també l'olor que els fea. Era el perfum que tenien els llibres quan era menut, que són ara els llibres que m'agrada trobar pels racons de casa, pel carrer vora els contenidors, en les llibreries de vell. Eixa olor de fusta cremada amb matisos d'humitat i de clau —segons m'assessora Takse, a qui tot això li «pica» i li recorda el pixum de gat— em fa viatjar als paisatges literaris íntims, nuclears, mitocondrials.\nQuan el veig alçar els braços simulant que fa unfla els bíceps, em recorda algun malvat de peŀlícula, de les de Batman, que és el que pareix que li quadre més. Haurem de vore quan apareix l'altre «cavaller fosc» i si elsl ciutadans americans —i els afectats occidentals— es resignen a viure eixa ficció humorística o decidixen que l'histrionisme no és necessàriament un mèrit per a governar un país i una societat, per capitalista que siga.\nDiu que tornarà el poder a la gent. Trobe que els banquers espanyols, que ja estaven baquejant-se amb l'acord en el pp i el psoe sobre el procediment per a tornar l'excés cobrat per les clàusules de les hipoteques, tremolen de gustet en sentir Trump. Ells i les recerques sociològiques saben qui és eixa «gent» de què parla el nou president americà.\nMarcadors: capitalisme, ideologies, polítics\nCal pensar el passat\nDemà coronen Trump als eua. Cal dir que coses més inversemblants s'han vist, en Espanya i en València. Una cosa és que les tingam per ací, que mos coneixem, però haver de vore que allà també cauen en el mateix parany, resulta prou trist. De totes formes, si no podíem confiar que la història s'haguera acabat ni que la democràcia havia de ser justa inevitablement ni que «aquell retor no és mon pare», doncs, ara seria hora de fer balanç de la presidència d'Obama, de la campanya electoral de Hillary Clinton i no tant de mortificar-se abans d'hora pel previsible desastre presidencial americà.\nQuan les coses ixen malament, fantasiejar sobre com de roín serà un president o el futur, és un recurs per a indignar-se i defugir responsabilitats. Segurament convindria més fantasiejar sobre com ho hauríem pogut fer millor. I, quan tingam ocasió d'aplicar-ho, ja ho tindrem pensat.\nLa lògica de les macros\nEl segon dia del curs de macros de Word hem començat a entrar realment en la lògica dels objectes, les variables, els mètodes, les funcions i les subrutines. Però ja només queda un dia i no serà fàcil arribar a entendre realment com s'estructura la seqüència de les ordres per a aconseguir el funcionament desitjat. És una qüestió de lògica i sempre hi ha diversos camins, amb limitacions i possibilitats diferents. Com en la vida mateixa, una de les possibilitats és no fer l'esforç d'entendre-ho i deixar-se dur.\nI això que fem anar tantes «macros» en tot moment. Dis-ne com vullgues, però la legislatura s'acabarà.\nEstava plena la llibreria Fan Set (l'antiga Tres i Quatre) per a la presentació del llibre Basc per a catalanoparlants de Beatriz Fernández i Anna Pineda. Ja van per la segona edició. L'han presentat Anna Pineda (una de les autores), Manel Pérez Saldanya, Garikoitz Knörr i Germma Sanginés. En resum, són dos llengües molt diferents, però que tenen una semblança profunda, és a dir, com totes les llengües del món. La curiositat és que en alguns aspectes sintàctics, són llengües en espill quant a l'ordre dels elements.\nSembla com si Takse haguera posat de moda això d'estudiar basc a València. Ara li hem de pegar voltes a l'ergativitat, el cas nork i moltes disquisicions gramaticals més que realment no són necessàries per a aprendre basc, però que són un trencaclosques ben entretingut. El públic ha demanat per Coromines i altres filòlegs relacionats amb l'estudi de l'èuscar, i buscant més lligams, i hi ha qui ha arribat a pensar si la pilota valenciana no vindria d'allà. La devoció permet aprendre llengües i fantasiejar alhora.\nMarcadors: llengües, llibres\nSegells de l'Argentina\nÒbric el meu exemplar de De bello civili de Cèsar i hi trobe un tros d'una carta adreçada a «Juan Bta. Martí» del carrer del «Torno de San Cristóbal, 1-3.º izq.» de València, adreça tatxada; més avall, una anotació indica «Tabernes de Valldigna». Hi ha tres segells de la «República Argentina, 5 centavos», que em sembla que són del final del xix i principi del xx. El mata-segells és de «Buenos Aires», em sembla que d'un 10 d'agost, però no veig de quin any.\nNo tinc ni idea de filatèlia. Els grup de tres segells mostra unes línies de tall mal fetes, que arriben al cos del segell en els de la dreta, però que deixa uns marges correctes en el primer de l'esquerra. Bé, hi ha qui s'entreté amb detalls aixina i sap si volen dir res. Només trobe que hi ha «Juan Bautista Martí Talens» de mitjan segle xix en la Vall. A València, el carrer ara és de Ruiz de Lihory, després de la mort d'este personatge al 1920. I no sé què vol dir l'anotació «3/s Capo Blanco» que hi ha a la banda de dalt del paper.\nHo emmarcaré, que fa bonic.\nCita dominical / 426: Vicent Pitarch i Almela\nSovint la pruïja d'incontaminació mena a desentendre's —o desertar?— de situacions arriscades, d'episodis compromesos. En qualsevol cas, no sempre la puresa és sinònim d'honestedat.\nVincent Pitarch i Almela, Control lingüístic o caos.\nMarcadors: citacions, ideologies, sociolingüística\nPer gràcia que faça\nM'atrevixc a intervindre en La Veu. Sé que té igual que intentes raonar, hi ha qui té tanta malíccia o frutració acumulades que es pensen que el millor que poden fer és descarregar-los contra qui no compartixca el seu punt de vista. La cosa és tan banal que faria riure, si no fóra que a voltes no convé riure per molta gràcia que faça.\nA més, vaig refent un poc el bloc sobre la meua petita biblioteca. Mirant-ho des de massa a prop, això també sembla punt de vista, una percepció massa esbiaixada acumulativament, perquè no necessàriament la meua coŀleció de llibres em garantirà una idea encertada. Això sí, tot serà intentar-ho. I tornar-ho a provar.\nMarcadors: anecdòtic, llibres, retòrica\nUn niu de caüllades\nLes dones de la taula del costat són del nord valencià o del sud català, tant és. La cosa és que han dinat tan a gust en València, en un restaurant que no està malament tampoc en esta segona etapa, el Nou Avellanes (antic Mar d'Avellanes). La cosa és que parlen en valencià entre elles i en castellà amb el cambrer.\nI hi ha qui està molt content del munt de titolets que ha repartit la Junta Qualificadora de Coneixements de Valencià (jqcv) i qui es pensa que els problemes de l'ús del valencià tenen a vore amb la jqcv. Curiosament, per a parlar en castellà no calen titolets. Deu ser que el problema és un altre, com ara el que fa que en els restaurants tinguen les cartes en valencià i, per tant... Ah, no, vaja, el problema és que els valencians parlen en «patois» si tenen set versions de la paraula cogullada i, ¡ai, pecat, si els passa pel cap que les poden escriure! En fi, com diu la dita, un niu de «caülla(d)es».\nMarcadors: ideologies, Internet, sociolingüística\nFòssils i decreixents\nEm sembla que algú deu estar pensant en paginar de dreta a esquerra, al revés del que es fa fins ara. Aixina mos distingiríem de la resta de llengües de la contornada. És clar, aixina també tindríem un nou motiu de baralla «lingüística». Els qui ho feren, serien uns «decreixents»; i els qui ho feren com fins ara, uns «fòssils» —dir-ne «creixents» seria fer-los un favor.\nUn altre dia comentarem els ingredients de la paella en algun fòrum. És la millor manera de conéixer «egos» logorreics i de no aclarir res.\nL'ànsia de l'excepció\nEn la faena dels tècnics lingüístics estem acostumats a espigolar recomanacions i propostes d'institucions diverses. Com que no tot està en un sol lloc, anem fent aplecs i combinacions de criteris. Per això acabem acostumant-mos a un cert grau d'incoherència, per dir-ho malament; per dir-ho d'una altra manera, no mos acabem de preocupar del ltot per la cohesió interna del conjunt de criteris que apliquem.\nAra, també és habitual que arribe el dia que mos posem a fer el nostre llibre d'estil. Supose que és aleshores l'ocasió de comprovar si farem com ha pretés fer, per posar un cas, l'iec: simplificar i complicar alhora. Encara que semble estrany, «contribuir a reduir l’ús del guionet i a simplificar l’ortografia» —que és el que es proposaven en l'institut— no han segut dos accions necessàriament coherents entre elles, tal com demostra la reforma que han dut a terme —i que ja vam comentar en desembre amb un poc de foie gras.  / \nEn un altre punt, mos trobem el cas dels documents i tramitacions de l'administració. En general, la preferència és que només duguen la majúscula que designa la classe de document (com ara la Llei d'habilitació de...). Per contra, vegem que també és habitual que hi haja qui no puga evitar incloure excepcions, per innecessàries que siguen i, per tant, en lloc d'un predictible i simple «Constitució espanyola», no descansa si no hi posa alguna majúscula més: «Constitució Espanyola». I a partir d'ací, van devaluant el criteri general i fent-lo cada volta més particular, d'acord amb discrecionalitats més o menys extravagans: constitucions, estatuts, codis, etc., un catàleg tan extens com vullgues de normes, depenent de la genuflexió —tal com ho qualificava Martínez de Sousa, si no ho recorde malament— que més mos apanye.\nMarcadors: normativa, ortografia, tècnics lingüístics\nTant dels «amics» com dels enemics\nM'arriba que Eugeni Reig proposa en una article d'opinió en el diari La Veu noms de personatges importants per als carrers de València. Eugeni avança una mostra de 14 exemples: 12 homes i 2 dones. Faig una cerca ràpida per vore si trobe més dones per a equilibrar el lot per sexes, i me n'ixen quatre: Matilde Llòria Palau, Anna Rebeca Mezquita Almer, Maria Mulet i Sofia Salvador i Monferrer. En parla Rosa Roig Celda en el bloc Vida per Vida.\nLa nota més curiosa de l'apunt de Rosa Roig, a banda de la frase «silenci, censura, menyspreu, oblit, tant dels “amics” com dels enemics» referit a eixes dones, seria el cas d'Anna Rebeca Mezquita:\nAnna Rebeca Mezquita, segurament va escarmentar pel tractament rebut en guanyar, i perdre tot seguit, la Flor Natural pel millor poema d’amor dels Jocs Florals organitzat per l’associació Lo Rat Penat el 1952. I és que, quan el president i el secretari del jurat, Carles Salvador i Enric Soler i Godes respectivament, se n’adonaren que l’autoria del poema corresponia a una dona, li van retirar el premi.\nLa llàstima és que sembla que l'«anècdota» és certa, tal com diuen diverses fonts, com ara Pere Rosselló Bover. Tal com dien abans en Carcaixent, «estan bonicos» els amics.\nEstava regirant les tradicions tipogràfiques sobre les abreviacions amb lletres volades, que varien prou entre les llengües romàniques i l'anglés actual (fins al segle xix compartia els costums romànics), que és qui ara guia els criteris amb més inèrcia que consciència. De colp em diu Takse que Zygmunt Bauman ha mort. Xe, pareix que li he allargat la vida fins que m'he acabat el llibre. L'obra percut els sentits ètic i moral —si encara en tenim—, analitza els nostres comportaments en relació als conceptes i les idees que amaguem darrere dels gestos més habituals. No ha mort, diríem que s'ha convertit en una lletra volada que marca l'abreujament d'un temps ideològic. Ara s'està reciclant, com a bon residu humà. Dels millors.\nCita dominical / 425: Carme Valls-Llobet\n¿Té relació el desenvolupament neurològic amb el fet que fins a l'actualitat les mares parlen als seus petits barons, els toquen i els mouen molt més que a les nenes, el que provoca una major estimulació psicomotriu?\nCarme Valls-Llobet, «La ciència de la diferència», Mètode, número 91, tardor 2016.\nMarcadors: ciència, citacions, educació, masclisme\nEls dies distòpics\nAnem entrant en el futur distòpic —fins ara em resultava agradable el sentit d'eixe adjectiu— que mos han proporcionat els resultats electorals lògics i alhora estrambòtics que hem anat encadenant, collita d'un relativisme cultural i polític que n'ha fet un gra massa. Per a postres mos posen Brubacker d'Stuart Rosenberg i Els tres dies del Còndor de Sydney Pollack en la cadena dels bisbes. N'hem vist de més grosses, però hi posem massa dedicació. Aquells setanta i huitanta cara a la pantalla en blanc i negre dels meus uelos al poble es feen molt atractius i emocionants. I es suposava que eren ficcions que no hauríem d'haver acomplit.\nMarcadors: anecdòtic, cinema, ideologies\nL'efecte de les carícies\nJa hauríem d'haver acabat massa voltes, però sempre tornem a començar. I ara més, que tenim l'any acabat d'estrenar, sembla que toca. Les ong Salven una persona refugiada de morir ofegada en la mar, un símptoma que hem posat en marxa procediments i polítiques per a que això es resolga. Tot seguit mos podem pegar un carxot a mosatros mateixos, perquè sabem que això no és aixina, que les dades econòmiques que mos empapussen són indicadors que tenen molta relació amb la bona vida d'unes quantes persones i amb el malestar de la resta, humana, animal i vegetal. Hem d'assumir que hem construït unes societats on les persones som residus reciclables, tal com reflexiona Zygmunt Bauman. I si pensem que vivim en societats desiguals, masclistes, patriarcals, ¿es deu, tal com podem llegir en la revista Mètode, al fet que les dones toquen i acaronen més els xiquets que les xiquetes? L'efecte papallona i els efectes de les carícies.\nMarcadors: ciència, democràcia, ideologies, masclisme\nConvé començar l'any constipat, aixina això ja ho tens per davant, perquè n'agarrarem uns quants més i convé no crear-se massa expectatives sobre tot el que arribarem a fer enguany. De moment, ni jugue a futbet —perquè me s'han arretirat els companys— ni córrec pel riu tant com voldria —els mals de gola—. I si estic cloixit i endormiscat al solet de l'hivern, doncs, avance unes poques pàgines de Reductio ad Hitlerum de François de Smet. En tot cas, encara que a culleradetes, eixa «reducció balsàmica» tan habitual de la nostra cuina ideològica —la pel·lícula Katyn en dóna una mostra des d'una altra perspectiva— s'havia fet molt corrent en la xarxa, és possible que adopte altres versions a partir d'enguany: Trump. Que no mos se constipe el món amb això.\nDesconnexió de cap d'any\nJa fa quasi dos setmanes que estic desconnectat del diari. Com que ha coincidit amb les festes, tampoc he pogut aprofitar massa el temps de la dosi «diària» de «diari» per a altres lectures. I ara amb mal de gola i paracetamols cada huit hores —en lloc de Couldina esta volta— no estic començant l'any avançant en este sentit. Això sí, de moment m'he apuntat a La Veu i als caps de setmana d'El País. En la llista hi ha també l'Ara.cat per als caps de setmana, Eldiario.es, Saó i L'Espill.\nEn tot cas, l'actualitat es resumix en les mateixes notes de quasi sempre: desigualtat econòmica i social injusta, refugiats i migrants discriminats, masclisme institucionalitzat —amb magistrats del suprem i campanades televisives incloses—. Ni tan sols el populisme trumpià és cap novetat, ja que tot això sabem que ho tenim en les «millors cases», com es dia abans. Si els nord-americans es convertixen en els nous «xinesos» —degradació ambiental i autoritarisme— sí que pareix que l'espècie humana estarà amenaçada. Si més no, amenaçada de mutació adaptativa: mos hauran d'eixir catalitzadors en els pulmons. Hauríem de mirar més cap al Canadà.\nLa metadada d'idioma en el PDF\nCom que estem de festa, aprofite per a fer coses d'eixes que sé que seran un maldecap i que em costaran de resoldre. Revise l'edició del Tirant lo Blanch, li pose un cos 16 a la lletra i perc unes quantes hores intentant modificar les metadades del document en pdf, per tal d'assignar-li el codi «ca» en el camp del llenguatge per tal que el diccionari del Kindle reconega que és català. He provat en Ubuntu amb tres programes que modifiquen metadades —inclòs el Calibre en la versió actual. 2,55: em sembla que sí que ha vaig aconseguir amb alguna altra versió—, però res, continua traguent-me el diccionari de castellà.\nAra ja no deu fer ni gràcia, però ho deixe apuntat: segons la Vikipèdia (s. v. sumac), el gènere botànic «Rhus» té relació amb «Cotinus». Encara me n'ha fet a mi trobar-ho de casualitat. Més tard, tastem el Mas de Sella (Alacant, 2013): bé, però no mos entusiasma. Amb poc més que això anem espentant l'any.\nCita dominical / 424: Eugène-Melchior de Vogüé\nVa haver d'admetre que, estenent el seu domini, havia ampliat la seua mirada i que, més enllà del conjunt de les veritats establides, l'abisme d'gnorància tornava a aparéixer igual d'extens i irritant.\nEugène-Melchior de Vogüé, Le roman russe.


Eines d'escriptura per Maria Català i Rosa Tirado (V)\nPublicat per Heidi de març 02, 2017\nSecció eines d'escriptura emés el 28 de gener de 2017 a Mataró Ràdio.\nEL NARRADOR I LA VEU NARRATIVA dos conceptes difícils de separar i que sovint es confonen.\nUn altre error molt comú és creure que l’escriptor i el narrador són la mateixa persona i no és així. L’escriptor es lleva, es renta, esmorza, fa les coses de cada dia i pensa, però quan s’asseu i es posa a escriure, cedeix la paraula al narrador.\nEl narrador és qui condueix la novel·la, explica la història i pren decisions. Fent una comparança cinematogràfica diríem que l’escriptor és el director de la pel·lícula i el narrador és la càmera que, segons les circumstàncies, enfoca a l’un o a un altre.\nDe la mateixa manera, el narrador, segons les circumstàncies, cedeix la veu narrativa a un o altre personatge.\nEls relats i les novel·les funcionen quan tenen el narrador adequat. No us ha passat mai que esteu llegint un relat i no hi acabeu d’entrar? Això pot passar, sobretot, amb narradors que utilitzen la tercera persona i sobretot amb el narrador omniscient, que sap absolutament tot el que està passant, el què passarà i que, també, ho sap tot dels personatges, fins i tot en coneix els sentiments.\nUn exemple seria el narrador d’Els Germans Karamazov: «Fiodor Paulovitch era uno de esos hombres corruptos que, al mismo tiempo, son unos ineptos y que lo único que saben es defender sus intereses». Com veieu, el narrador no es talla ni un pel.\nO els narradors de les novel·les del segle XIX que jutjaven opinaven i en ocasions es dirigien directament al lector. Aquest és el cas de Moby Dick: «Llamadme Ismael... Hace unos años, no importa cuanto hace exactamente, teniendo poco o ningún dinero en el bolsillo y nada en particular que me interesase en tierra, pensé que me iría a navegar un poco por ahí para ver la parte acuática del mundo». Tot i que seguien les convencions i la moda literària de l’època, posaven una distància que fa menys creïble el que expliquen.\nA la novel·la actual, els narradors omniscients no són tan “visibles” i això els fa més eficaços. Els podríem dir narradors observadors. També, utilitzen la tercera persona però són més objectius perquè nomes expliquen allò que veuen sense saber què en pensen els personatges.\nHi ha novel·les o relats que requereixen un narrador intern, el protagonista, un secundari o un testimoni, que estigui involucrats en la historia i utilitzi la primera persona. En aquest cas, la narració se’ns fa molt més propera i és més fàcil identificar-nos amb el protagonista.\nPer citar un exemple, que en el darrer any ha captivat a molts lectors, trobem a l’Elena Ferrante que en la seva saga explica l’amistat entre la Lenú i la Lila. A La amiga estupenda, la primera i, per molts la millor, la veu infantil de la Lenú, descriu un món on la màgia i els personatges dels contes conviuen amb la dura realitat del seu barri de Nàpols. Així explica la Lenu el seu temor per la seva veïna...\n«…María, la esposa de Don Achile, me iba a echar a la sartén con aceite hirviendo, sus hijos me iban a comer, él me iba a chupar la cabeza como hacía mi padre con los salmonetes»\nA Hombres desnudos, Premi Planeta 2015, l’Alicia Giménez Bartlett, també, fa un us excel·lent de la primera persona. ¿La recordeu? Estem en plena crisi. En Xavier, un professor de literatura, queda a l’atur i acaba treballant de gigoló. La Irene una empresària exitosa es queda sense empresa i sense marit. En aquest context, el que en Xavier espera de la Irene i el que aquesta està disposada a donar-li els porta a un carreró sense sortida.\nLa novel·la és un gènere de preguntes i en aquest cas n’hi ha dues d’importants: la primera és: Què esperem dels altres? i també: Què esperem de nosaltres mateixos? Però potser la pregunta més important és: Quines classes socials sobreviuen millor a les crisis? No qui ho passa pitjor, sinó qui és més capaç de fer front als canvis. Per respondre-la, l’autora ens passeja per la consciència dels protagonistes de manera que puguem entendre les seves raons i la seva lluita interna davant d’una situació que els descol·loca totalment.\nEn cada paràgraf el narrador canvia i veiem el món des d’un punt de vista diferent.\nI com s’ho fa per no confondre el lector? Doncs donant una pista al començament de cada canvi per situar-nos dins del cap de la Irene o del d’en Xavier.\n“«La empresa no va bien, la empresa no va bien.» ¡Ya lo sé! No es necesario que el gerente me machaque continuamente...”\nAmb aquest inici, comprenem que és la Irene perquè és la única que té una empresa de què preocupar-se.\n“Esta noche espero que mueva el rabo como dios manda porque tenemos visita. Vienen a ver el show dos chatis con las que después tenemos jaleo”\nI amb aquest altre inici sabem que és l’Ivan qui parla.\nEl registre, el vocabulari i el tema ens donen pistes clares de quin és el personatge que està parlant en primera persona.\nPotser el narrador més difícil de mantenir amb eficàcia i versemblança, que en el cas de la literatura venen a ser el mateix, és el narrador que utilitza la segona persona. En aquest cas el narrador actua com a consciencia del que ha passat o del que ha de passar.\nHi ha una novel·la del Sebastià Bennasar que ens servirà d’exemple: Es tracta de Nocturn de Sant Felip Neri.\n«Tornes a la llibreria i no saps si acceptaràs o no l’encàrrec de la Clara. Tens la sensació que es volen aprofitar de tu, que aquí, en aquesta partida, ningú no juga clar».\nEn Jaume Cabré és un gran mestre a l’hora de combinar narradors en una història, en un paràgraf, en una mateixa frase. Potser és aquesta una de les característiques més particulars del seu estil. Va començar a fer servir aquest “gadget” literari a L’ombra de l’eunuc i ho va portar al màxim de maduresa i sofisticació a Jo confesso.\n“...perquè la culpa que ara no sigui mort i vagi descabdellant els records de la família és teva, Miquel, i només teva. I en Miquel, assegut a la vora de la butaca on l’oncle Maurici teixia la seva memòria i remirava els retrats dels avis a la residència de bojos de Bellesguard, li deia i ho tornaria a fer, oncle, et tornaria a salvar la vida perquè t’estimo. I l’oncle s’enrigidia...”\nResumint, si ja sabeu de què voleu parlar a la vostra novel·la o relat, el següent pas, el definitiu, el que farà que la vostra narració sigui diferent, atractiva i versemblant és escollir el narrador adequat.\nEtiquetes: comunicació creativitat Planeta LLetra planetalletra ràdio recursos


Celrà ultima el projecte urbanístic de la zona de la residència geriàtrica - Diari de Girona\nCelrà ultima el projecte urbanístic de la zona de la residència geriàtrica\nEl febrer del 2012 l'Ajuntament va rebre una sentència que donava la raó als veïns i obligava a enderrocar l'edifici\ncelrà | robert van eeckhout 15.07.2013 | 09:15\nLa residència Sant Jordi no s´haurà d´enderrocar gràcies al nou projecte urbanístic. marc martí\nDesprés de més de deu anys de conflicte i d'un període llarg de negociacions, Celrà podrà resoldre en breu la situació de la residència geriàtrica Sant Jordi, que té una sentència d'enderroc a causa d'una demanda que van presentar els veïns de la zona, que al·legaven que l'edifici s'havia construït en zona no urbanitzable. Gairebé un any i mig després de la sentència, l'Ajuntament es troba en la fase final de la redacció del projecte urbanístic d'aquesta zona que, consensuat amb els veïns, permetrà evitar l'enderroc de la infraestructura i, si així ho volen els propietaris, s'hi puguin instal·lar equipaments i habitatges.\nDesprés de la seva presa de possessió fa unes setmanes, el nou batlle celranenc, Gerard Fernández, va exposar que un dels seus objectius principals és desencallar alguns temes urbanístics que arrossegava el consistori. "Dos anys després estem aconseguint arribar a la llum en dos o tres casos que eren importants pel municipi i ara suposo que els podrem desenvolupar", va afirmar Fernández.\nEn concret, sobre la residència geriàtrica el batlle va exposar que s'està ultimant el projecte urbanístic, i que en breu es podrà enviar a la Comissió d'Urbanisme perquè aquesta hi pugui donar el vistiplau definitiu. "S'estan dibuixant els carrers i els serveis. Això està, creiem, en la seva fase final, el projecte de reparcel·lació ja està fet i quan solucionem uns petits detalls ja es podrà passar a urbanitzar", va explicar. En aquest sentit, l'alcalde va celebrar que amb aquesta urbanització "es posarà final al pleit iniciat fa 10 o 12 anys".\nUn conflicte que s'ha allargat\nEl Pla General de 1998 denegava als veïns la possibilitat de poder construir a la zona ni declarar-la urbanització. Tot i això, el 2000, l'Ajuntament va demanar permís per construir una residència a Urbanisme amb resposta afirmativa, i un any després va rebre la llicència d'obres. Posteriorment, els veïns van presentar un recurs que va ser estimat el 2005, anul·lant així el permís d'Urbanisme.\nAmb la residència ja en ús, el 2010 l'Ajuntament va fer una reforma del Pla General per reordenar la zona. Una modificació que no va satisfer els veïns, que van presentar un nou recurs per anul·lar-la, considerant que no se'ls havia tingut en compte a l'hora de redactar els canvis urbanístics de la zona.\nUn cop més, el 2011 una sentència judicial va donar la raó als veïns i va anul·lar la llicència d'obres de la residència, i el febrer del 2012 l'Ajuntament va rebre la sentència d'enderroc. A partir d'aquí, el consistori va optar per negociar amb els veïns una nova via per solucionar l'assumpte. Així, s'han fet noves modificacions al planejament urbanístic i s'evitarà també enderrocar la residència.


¿Quant serà suficient? - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\n¿Quant serà suficient?\nalbert sáez 29.03.2020 | 00:01\nAquests dies ressonen les paraules de Mario Draghi el juliol del 2012 quan va aturar els atacs als països del sud de la zona euro després del default parcial del deute grec: «Farem tot el que sigui necessari; i creguin-me, serà suficient». La seva successora al Banc Central Europeu (BCE), Christine Lagarde, ja té dos intents fallits des que va començar la crisi del coronavirus a Europa. Però els mercats segueixen sotjant l'euro i, especialment, el deute d'Espanya i Itàlia. Els 750.000 milions de compra del deute no aturen l'hemorràgia. Fa falta més. Creixen les veus que proposen alternatives. El vicepresident del mateix BCE, Luis de Guindos, defensa una «renda mínima d'emergència». Tots posen com a exemple el que ha fet Dinamarca, que pagarà el 75% dels sous durant dos mesos, mentre dura el confinament. Dinamarca s'ho pot permetre: no està dins l'euro, el seu deute públic suma una mica més de 100.000 milions d'euros, al voltant del 34% del PIB. Espanya no s'ho pot permetre. Itàlia tampoc. O almenys no ho poden fer sense l'ajuda d'Alemanya. I el dubte és si el coronavirus canviarà l'ortodòxia germànica. Les dades que aquest dilluns va presentar el famós Ifo sobre l'impacte de la pandèmia en la primera economia de la UE són esborronadores: una caiguda de fins al 20% del PIB i una factura de 750.000 milions d'euros.\nLa sort europea es juga en les pròximes 48 o 72 hores. Si Alemanya i els països nòrdics canvien de criteri en el tema dels eurobons, com demana Pedro Sánchez, molts governs podran promoure mesures com la danesa. No es tracta d'un pla Mar-shall sinó de mutualitzar el deute que generarà l'aturada de la pandèmia. El president espanyol ho va dir bé: cal imaginar-se que el 2020 tindrà dos o tres mesos menys. Això vol dir que Espanya ha de fabricar deute per un valor equivalent a entre 200.000 i 300.000 milions d'euros per traslladar-los als treballadors i les empreses, no en forma d'aval o de garantia del deute, sinó en forma de transferència a fons perdut, a compte d'un deute públic que es convertirà en perpetu en la caixa forta del BCE. Totes les altres coses no seran suficients, creguin-me. És el que l'economista Jordi Galí anomena els «diners helicòpter».