Habitant-global: de juny 2011\nDe la Indústria al Kindergarten\nEl sector industrial català va de baixa, des que tinc coneixement he vist desaparèixer segments industrials un darrera l’altre, com les baules arrossegades pel pes de l’àncora, començant pel tèxtil en totes les fases de producció: des del pelatge de les pells de be fins el sotrac dels telers que eixordaven els caminants a les voreres dels terrassencs carrers de Jacquard, Montcada, Cervantes, Sant Gaietà... Després ha desaparegut l’activitat mecànica auxiliar del tèxtil, i aquesta ha arrossegat altres activitats amb el resultat de l’alt índex d’atur que no para de créixer.\nEl recent anunci de l’acomiadament de 390 treballadors de la planta d’Alstom a Santa Perpètua (Vallés Occidental) confirma la tendència imparable vers la desindustrialització. La manca d’activitats productives té l’efecte de reduir dràsticament les aportacions al sistema fiscal i per tant dificulta el manteniment de les despeses del cos social i les seves estructures administratives, sanitàries, educatives, logístiques... Un desastre que algú haurà d’aturar.\nAquests treballadors d’Alstom que ara, simulant ser esclaus i gladiadors sota la petjada de Roma, reivindiquen festivament pels carrers el manteniment del seus llocs de treball d’aquí a pocs mesos hauran canviat el seus vestits de la Roma Imperial per una nova vida social i familiar. Els col·legues de tantes hores, de tants dies i de tants anys passaran a ser poc més que un contacte de correu-e; i ells mateixos acabaran, malhauradament sovint, com la font d’un ajut imprescindible pels seus fills fent-se’n càrrec dels néts, de les hipoteques... i del que calgui.\nNOTA: Amb aquest post he arribat als 200 articles.\nPublicat per Lukas4 a 13:34 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Economia, envellir, opinió\nFoto: Parlamentaris d'ICV protegits per la policia. Font: La Vanguardia.es\nLa meva lectura del llibre col·lectiu “Reacciona” ha coincidit amb la vergonyosa acció violenta d’un molt nombrós grup de persones inserides dins el moviment 15-M de BCN contra els representants legítims de catalans: contra els diputats de la Generalitat de Catalunya. L’acció sense precedents, tot i que alguns ara tracten de minimitzar, atribuint-ho a minories descontrolades alienes al moviment dels “indignats” ha evidenciat el que ens temíem en un post del 22 de maig. Amb voluntarisme, indignació i accions pintoresques com plantar hortalisses al jardins públics, no n’hi ha prou per dirigir un moviment que comptava amb una gran acceptació social (ara ja no tan gran). Cal saber on es vol anar, dotant-se dels mitjans per fer-ho, creant estructures de gestió (no cal que siguin autoritàries) però és imprescindible un servei d’ordre, una logística, una estructura organitzativa, un organigrama on quedin establertes las diverses tasques del moviment i les persones que hi formen part de cada una de les “comissions”.\nEl servei d’orde és fonamental, un moviment que ha alliberat tanta energia,en paraules d’Iñaqui Gabilondo, té una gran responsabilitat i la feina serà àrdua, per tal de dirigir la força en el camí correcte i controlar els intents de desprestigiar-lo. Com realment ja ha succeït, quan han pres el control de les accions els brètols i trinxeraires de sempre. No digueu que ha estat la policia infiltrada. Hi ha imatges del violents: denuncieu-los, netegeu el moviment 15-M de paràsits i oportunistes.\nSincerament, us he de dir que soc pessimista, tal com escriu Baltasar Garzón en el seu escrit “Reaccionar para avanzar” inserit en el llibre citat al començament d’aquest post, manca educació i formació sobre la cosa pública i amb aquesta greu mancança el moviment ja ha fracassat. Diu Garzón, a la pàgina 49:\n“Por desgracia la capacidad de indignación, motor para la capacidad para reaccionar està vacía. El nivel de adormecimiento es muy peligroso porque conduce al desinterés más absoluto por lo público y por lo solidario. Nada es mio y por tanto nada tengo que hacer por mejorarlo”\nAixò val per àmbits ven diferents: quan parlem de corrupció, també quan mirem els que trinxen mobiliari urbà i dels qui, ahir, escopien, apedregaven, insultaven, pintaven d’esprai o agredien els representant legals del catalans.\nPublicat per Lukas4 a 17:16 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: civisme, educació, llibres, opinió\nViatge a Andalusia\nDisculpeu-me la manca d'activitat del mes de maig. Per raons familiars vaig estar un dies per Jaén, Puente Genil i Ronda.\nLa foto correspon a la ciutat de Ronda; en aquells moments una parella d'artistes interpretaven sota la glorieta dels jardins del passeig de Blas Infante, prop del Parador de Turisme, la popular "Scarborough Fair" de forma sublim i amb perfecta adaptació a l'entorn.\nPrimer dia, des de Terrassa a Jaén, més de 900 km a la velocitat de 110 km/h. Dit d’altre manera: Sortida de Ca n'Anglada a les 07:30 del matí fins les 19:30 hora d'arribada a l’aparcament soterrani, planta menys tres, de l’Hotel I.C. de Jaén. Descomptant les parades per causes fisiològiques i per l'atenció lògica a la salut són 10 hores dintre de l’habitacle de l'automòbil. Allotjament a les habitacions de la primera planta amb vistes a l’Avinguda de Madrid, orientades a llevant. Bona qualitat del servei, bon preu i decoració extremadament clàssica que no s’avé amb la construcció recent del hotel.\nDesdejuni a l’Hotel I.C. a les 8:00. A les 8:45 sortida en direcció al cementiri San Eufrasio, on ens esperen per a procedir a la exhumació de les restes de MTL els empleats municipals i el responsable de la funerària, hora concertada 9:30. Són puntuals, nosaltres quatre i els tres funcionaris ens dirigim al pati segon, secció 6, nínxol X. Els empleats municipals tenen preparat un carretó, una pala, un mall de paleta i un recollidor de ferro amb mànec llarg. El cementiri fa aspecte de gran abandonament. Tombes de marbre que ha perdut la lluentor amb la tapa entregirada, parets senceres de nínxols esfondrats i plens de runes. Tot plegat té aspecte desballestat, construccions rònegues i plenes de molsa renegrida. La Núria, massa sensible a aquestes emocions marxava d'aquell pati quan l’empleat destinat a fer el paper del clown de l’escena primera del cinquè acte de Hamlet agafà la maceta i va preguntar-nos: ¿Rompemos la lápida? –“Si, claro!” vam dir-li. Al segon cop la pedra grisa gravada amb la imatge del natzarè coronat d’espines i arrossegant la creu sobre el nom del difunt va petar esberlant-se de forma radial en diversos trossos, deixant al descobert un envà de petits maons plans, la veritable tapa del nínxol. Amb pocs cop d’escarpa va cedir aquella tapa disposada fa més de cinquanta-quatre anys. Va quedar al descobert un crani, cara amunt, la caixa s’havia desfet tret de un parell de fustes de l’amplada d’una mà i la llargada de dos pams. L’enterramorts, desenterramorts en aquest cas, amb guants blaus de neoprè va anar destriant els ossos reconeixibles i deixant-los dins la bossa blanca que l’home de la funeraria havia obert i deixat al terra prop la tomba acabada d'obrir: El crani, els fèmurs, alguns ossos dels braços, la mandíbula perfectament conservada, i altres petites peces òssies, potser alguna costella i prou; ni vertebres, ni malucs, ni falanges es reconeixien. L’home de la funerària, vestit amb uniforme blau impecable de funcionari, va tancar la bossa blanca i tots el vam seguir cap a l’exterior del cementiri on l’esperava un cotxe fúnebre. Vam pujar al nostre cotxe berlina i vam seguir el cotxe fúnebre per les rondes exteriors de Jaén, fins el modern tanatori amb crematori situat en els afores de la ciutat. Dues hores després ens van lliurar les cendres, encara calentes, dins d’una urna funerària de color metàl·lic entre bronze y granatós tot dins una bossa de teixit blau fosc sense cap anagrama ni inscripció.\nEra massa d’hora per dinar i vam decidir fer camí direcció Puente Genil via Torredonjimeno, Martos, Alcaudete, Luque, Doña Mencía, Cabra, Lucena i PuenteGenil, 117 km. Haviem fet més de mitg camí quan vam parar a dinar en un restaurant de carretera. Casualment erem a Doña Mencía on viu un antic veí nostre amb la seva família. Havent dinat vam trucar-los, potser els vam espatllar la migdiada però la emoció i l’alegria que causà la nostra visita els va emocionar l’allò més. Llàgrimes, abraçades fruits del retrobament inesperat després de 14 anys sense veure’ns.\nAl voltant de les 18:00 hores vam arribar a l'Avinguda de la Estación de Puente Genil on s’ubica l’hotel El Carmen, una antiga fàbrica de farina construïda el 1904 i remodelada al 2007 en esplèndid hotel. La Núria rep nombroses trucades al mòbil amb motiu del seu aniversari oficial de naixement. Després d’intal·lar-nos vam tenir temps per anar a casa de la tia Lola. Allà vam conèixer un seu net, metge, MIR de tercer anys, segon fill de la cosina Pili. Passades les 21:00 sopàvem al pati de l'hotel El Carmen separats del carrer per una ampla i llarguíssima tanca de bardisses de rosers agrests atapeïts de flors vermelles. Quedem amb els companys de ruta en mandrejar una mica l’endemà i baixar pel desdejuni a les 9:00 hores.\nFoto: Jacaranda dels jardins de Doña Filomena\nAvui tenim programada la visita a casa del Toni, fill de la cosina Lluïsa. A les 8 del matí el dia és gris i plujós. La tènue pluja casi no mulla les llambordes però el reflex de l’estanc del pati, que corre paral·lel a les bardisses de rosers agrests, mostra múltiples cercles concèntrics que s’expandeixen aquí i allà sobre la llisa superfície d’aigua. He obert una de les tres altes finestres que té l’habitació i entra la peculiar olor de les ciutats d’oliverars i de trulls, dels residus fermentats resultants de l’extracció de l’oli barrejats amb la remor d’alguns vehicles que circulen per l’Avda. de la Estación, el piular dels pardals que demanen menjar i reafirmen en seu territori arbori tot fent saltirons entre les antigues teulades àrabs de ceràmica sovint vidrada.\nDesprés del desdejuni hem anat carrer avall en direcció al centre de la ciutat, i hem parat davant l’antiga fàbrica de codonyat “Doña Filomena” que també era la residència senyorial a les afores del poble de la família Reina, des de molt abans de la Guerra del 36. Les portes de l’ample jardí eren obertes i vam decidir-nos a entrar i guaitar els indrets on la senyora Rosario havia treballat tantes i tantes hores en la seva joventut, fent codonyat quan era temporada, a la tardor; i rentant roba, fregant, traient males herbes i cosint quan la feina dels codonys s’havia acabat. Ens va sortit a rebre el nou amo de la casa, un amable home de 78 anys, antic pagès treballador incansable que amb el propi esforç i amb treball constant ha aixecat un petit negoci d’hostaleria que l’ha permès comprar la meitat de les possessions de la arruïnada família Reina. L’home ens ha mostrat l’interior de la casa el pati interior, ara cobert, és un gran saló de convencions. Ens ha emocionat l’extraordinària amabilitat d’un home d’esquerres que s’ha fet a si mateix, malgrat quedar de ben petit orfe de pare, mort per les represàlies dels liquidadors de la Segona República Espanyola. Sortint de "Doña Filomena" visitem uns populars magatzems, de propietat valenciana, situats prop d’una antiga sitja en el camí d’Aguilar de la Frontera.\nVisitem la família de la neboda Soledat de Terrassa, el nebot d’ella el Toni no hi era, tots els matin ha d’anar a Cabra, però la seva muller el seu fill mostren una extraordinària alegria. Després arriba la Lluïsa, mare del Toni, que ha enviduat recentment acompanyada de la seva filla Sara. Un gran lloro verd en el qual no havíem parat atenció comença a cridar esverat, cada cop més fort, de manera que el fill del Toni pren la gàbia i l’amaga al pis superior. Acompanyada de la seva filla la senyora Lluïsa marxa pràcticament sense badar boca. Té un caràcter especial que entristeix alguns del seus familiars més propers.\nAperitiu a la Matallana i dinar en Casa Pedro. El cambrè que ens atén ha viscut molts anys en el Pla del Bonaire, un barri de Terrassa. La cuina i el servei de Casa Pedro són de “deu”.\nDescans o migdiada fins les 17:00. Després visita a casa de la tia Lola, passem primer pel carrer on havia viscut l’Àngela. Converses plenes a vessar de nostàlgica amb les velles veïnes retrobades després de tants anys. Una constatació: no totes han sobreviscut al pas del temps.\nAl vespre tapeo i cervesa en una terrassa davant d’un IES i a prop de “Doña Filomena”. Conversació amb gran part de la família de Lola fins les dues de la matinada.\nFoto: Reixes a la part vella de Ronda.\nDia previst per la visita a la bonica ciutat de Ronda i per a la localització del lloc on dipositar les cendres. Anada a Ronda via: Estepa, Antequera i carreteres comarcals per paratges muntanyencs molt naturals. Arribada a les 11:15 h. Vistes i ambient impressionant. Molts turistes forànis: asiàtics, francesos, centre i nord-europeus, americans. En ser dissabte multitud de persones guarnides elles amb pameles, ells amb frac, evidentment per celebracions nupcials. Cotxes de cavalls. Temperatura bona. Carrers porticats, nets, impregnats d’olors del fins articles de marroquineria, reixes de filigrana, testos de geranis. Hem deixat el cotxe en l’aparcament municipal al costat de l’ajuntament, en la part vella al sud del poble, després de passar amb el cotxe sobre el Puente Nuevo, tan fotografiat pels viatgers. Passem, ara caminant,novament de sud a nord pel Pont Nou (però que data del segle XIX)sobre el Guadalevin. El riu ens mostra les seves aigües netes i refulgents moltíssims metres més avall. Seguim la façana sud del Parador de Turisme fins arribar a l'aeri mirador de l’ajardinat Passeig de Blas Infante. Allá en una romàntica glorieta una parella de músics, amb formació acadèmica clar, interpreten a la perfecció peces amb flauta de bec, arpa, guitarra i veu. La nostra arribada a la glorieta va coincidir amb la dolça veu femenina i la música dels instruments que interpretaven “Scarboroug Fair”; peça popular del segle XII i popularitzada per Simon & Garfunkel en els anys seixantes del segle passat. De Ronda, podem dir que hem fet un petit tast que en deixa amb el regust de gaudir-ne molt més.\nDinar en el el camí de tornada a Puente Genil, parem en un restaurant de carretera als afores de Campillos, on també celebren una convenció familiar a la vista d’un autocar d’on baixen els convidat a la Primera Comunió d’una nena d’uns deu anys, que baixa del vehicle avillada per l’ocasió amb vestit de color marfil de màniga curta i llarga falda, plena de puntilles, guipurs, blondes i beines.\nArribada a Puente Genil a les 17:10, dipositem les centres al peu d’un arbre centenari a pocs metres del cabal del riu, a la riba esquerra, amb bona vista.\nTornada a l’hotel a les 17:30h, dutxa i descans fins les 18:30. Prop de l’hotel viu un fill de la tia Lola. Truquem al número 3 del carrer Copèrnic, però no hi són, una veu jovenívola ens diu per l’intèrfon que el seus pares han marxat a Còrdova amb motiu del naixement del primer net de sa germana Pili. Quan arriben a cada de la tia, troben la Pili que ens mostra, plena de satisfacció, la foto en la pantalla del mòbil del primer net als quinze minuts d’haver vist la llum per la cesària de la mare.\nSopar de montaditos amb una gerra de cervesa per a repartir entre tots quatre en una terrassa de la Matallana. És dissabte, comença a fosquejar, temperatura agradable, ambient esportiu, tothom segueix a les pantalles de TV el partit del Barça a Wembley. Camí de retorn a l’hotel, per l’Avinguda de la Estación, no paren de passar cotxes onejant banderes blau-granes amb estridència de botzines. És evident que el FCB ha guanyat la seva Quarta Copa d’Europa. Quan arribem a l’hotel encara és massa d’hora per anar a dormir. Seiem al voltant d’una de les poques taules lliures en el pati, hi ha molts client que han arribat d’arreu convidats al casament d’una noia de L’Hospitalet de Llobregat. Demanem a l’amable cambré dos infusions i dos brandis; poc després marxem a dormir quan la Rosario mostra signes de fatiga i una mica d’afonia. Ella en aquest dia ha complert un desig llargament esperat: lliurar els seus descendents del càrrec de fer-se’n responsables del progenitor mort al 1957.\nDia previst per la visita a la finca del Toni, fill de la neboda Mati, situada a la riba esquerra del riu Genil.\nDesprés del desdejuni com si volguéssim seguir el costum cristià de santificar les festes, però sense tenir nosaltres cap tint de beatitud, hem anat a Jesús, encara que seria millor dir: hem pujat a Jesús. Aquesta petita església, antic cementiri, està ubicada sobre un pujol amb un gran coster orientat a sud que és una gran plaça empedrada a l’estil moresc, actualment destinat a l’aparcament d’automòbils. Però, que a les matinades dels divendres sants s’oficia una emotiva “Diana”, amb la plaça plena de gom a gom sota la llum de la lluna plena, deixant un estret pas pels romans armats de pilums i torxes que amb música de tambors i cornetes, marcialment, prenen el natzarè per executar-lo.\nEns fem fotos al pòrtic del “Jesús”, de seguida una senyora d'etnia rumana d’uns cinquanta anys, com sorgida del passat ens demanat caritat. L’Àngela s’ha ofert per acompanyar-la a una institució de beneficència però la gitana l’ha rebutjada dient-nos: ”Yo no entiendo”. Dins l’església només hi ha un home d’actitud indiferent. El capellà, un home de uns seixanta-cinc a setanta anys, vestit de civil, panxut i agre, ens ha seguit amb notable menyspreu sense dir res, com si vigilés que nos ens emportéssim les espelmes.\nHem passat per la casa del Toni a efectes de confirmar l’hora d’anada a la seva casa de camp. Ens diu que també vindrà el seu germà però no la germana ni la seva mare. Dinar excel·lent al menjador de l’hotel.\nLa neboda Lluïsa ha demostrat un notable menyspreu per la seva tia y els familiars de Terrassa. No és gens estranya aquesta conducta de part de qui ha ofès tant en altre temps als propis fills i a sa mare. Persones així són dignes de llàstima.\nA les 18:30 hem arribat al camp del Toni, desenes de gossos: dàlmates, galgs, llebrers; tres porcs de pell negre, ocells exòtics... Nosaltres hem pres un café o un refresc al voltant d’una porta estesa sobre dos caballets a l’ombra d’una noguera immensa. El germà del Toni m’ha demanat d'acompanyar-lo al parc d’energia fotovoltaica on treballa, de 128.000 m2 i de més de 3 MW de potència. Una meravella de tecnologia punta, neta i necessària.\nEl retorn. Desdejuni a les 7:30 i sortida cap a Catalunya a les 8:25. Carreteres, autovies y autopistes excel·lents. Impressionants les grans extensions d’oliveres andaluses, i les grans planures de Castella-La Manxa. Finalment, després d’un periple de més de 2300 km arribem a Ca n’Anglada passades les 20:00, just per prendre un entrepà al Viena.\nEdició revisada amb data 07.06.2011-15:00h\nPublicat per Lukas4 a 10:09 Cap comentari:


Publicado 17/12/2018 19:18:24CET\nL'expresident de la Generalitat Francisco Camps recorrerà la decisió del jutge de l'Audiència Nacional José de la Mata d'investigar-li pel contracte a Orange Market, empresa de la trama Gürtel, per a la instal·lació de l'estand de la comunitat en Fitur l'any 2009, en considerar que eixa imputació presenta "falta de rigor jurídic i fàctic".\nSegons un comunicat de la defensa de l'expresident, "no hi ha un fet concret ni un fonament jurídic que sostinga aquesta imputació" i afig que la fiscal anticorrupció Myriam Segura, igual que va ocórrer amb la causa dels vestits en la qual el seu client va resultar absolt, "ara intenta de la mateixa manera imputar el senyor Camps fets que ningú ha referit en deu anys d'instrucció".\n"No hi ha una sola declaració que relacione Camps ni directa ni indirectament amb adjudicació alguna", ha insistit, i acusa les fiscals anticorrupció d'intentar, des del començament del cas Gürtel, que el jutge que va instruir la causa dels vestits li investigara per les adjudicacions a Orange Market.\nEixa pretensió, segons la defensa, també la van portar al Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana, encara que l'instructor va rebutjar en quatre actuacions eixa possibilitat, al maig, juny i juliol de 2009. Igualment, el TSJCV ho va rebutjar al juny d'eixe any i en dos resolucions de 25 de maig i 4 de juliol de 2011.\nPer aquest motiu, la defensa de Francisco Camps entén que aquesta qüestió està "tancada jurídicament" i subratlla que el 26 de maig de 2009, 37 alts càrrecs de l'administració autonòmica, entre els quals s'inclouen alguns dels qui poden ser cridats a declarar ara, "van negar rebre instrucció alguna en les contractacions realitzades a preguntes de les fiscals anticorrupció i del jutge instructor".\nEn aquesta línia, en el juí oral pel cas dels vestits "tots els testimonis, alts càrrecs de l'administració autonòmica, van tornar a negar rebre instrucció alguna per a les adjudicacions realitzades".\n"Cap de les persones cridades com a testimonis o imputats en aquesta excepció processal a Camps ha dit, indicat, apuntat, ni succintament referit que haja rebut encàrrec algun per a adjudicar tals estands a aquella mercantil", recalca la defensa, que subratlla que, per les declaracions d'investigats a les quals ha tingut accés, "han sigut aclaridores de la legalitat del procediment, exquisides, concretes i coherents".\nAixí mateix, afig que consta en les actuacions que l'Advocacia de la Generalitat va realitzar l'any 2009 un informe "sobre cadascun dels contractes a aquesta mercantil i a altres relacionades amb la mateixa, justificant la legalitat del procediment, i en la seua conseqüència, el correcte actuar dels funcionaris intervinents i dels seus superiors, que han suportat en la causa les indegudes dilacions d'un procediment que es perllonga més de nou anys".\nFinalment, subratlla que una de les fiscals anticorrupció va interrogar com a testimoni Camps en el recent juí pel finançament irregular del PP, després de les declaracions de Ricardo Costa; Álvaro Pérez; Francisco Correa i Pablo Crespo, "sense que pel jutge es deduïra de l'actuat testimoniatge per a obrir causa o advertira la possible comissió d'irregularitat alguna en orde penal sobre els particulars que ara pretén reobrir".\nAVL celebra l'Any Sant Vicent Ferrer reforçant la seua figura "intel·lectual" sense oblidar el vessant "popular"\nAVL davant declaracions de Cantó i Català sobre el valencià: "Deixem d'intentar guanyar vots jugant amb la llengua"\nLa Policia reprén la cerca de l'avió que transportava el futbolista Emiliano Sala


L'amo d'una casa de Llorà enxampa els lladres quan li saltaven la tanca del jardí - Diari de Girona\nL'amo d'una casa de Llorà enxampa els lladres quan li saltaven la tanca del jardí\nsant martí llèmena |ddg 05.10.2015 | 07:30\nEls Mossos d'Esquadra han detingut quatre homes d'entre 22 i 30 anys per intentar robar en una casa de Llorà. L'intent de robatori va ser el passat dilluns, a dos quarts de sis de la tarda. L'amo de la casa, situat al veïnat Boratuna, va enxampar un dels lladres dins del seu jardí. En veure's descobert, els sospitós va fugir saltant la ?tanca. La víctima va sortir darrere del lladre i el va veure pujant a un cotxe en què hi havia tres persones més i fugint a gran velocitat. Els Mossos van localitzar el vehicle escàpol en un camí del mateix veïnat. Van identificar els ocupants i van escorcollar el cotxe. A dins, hi van trobar una cisalla. Els quatre sospitosos van quedar detinguts.\nEls detinguts són quatre homes d'entre 22 i 30 anys de nacionalitat espanyola i veïns de Girona. Els Mossos els atribueixen un robatori amb força en grau de temptativa.\nL'home va sortir de la casa i va poder veure que el jove entrava en un cotxe i marxava a gran velocitat.\nAlertats, els Mossos van acudir immediatament al lloc dels fets i, en poca estona, una patrulla de paisà va localitzar el vehicle ?fugitiu en un camí del mateix veïnat.


Harmónia Apartman Hajduszoboszlo Hongria - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMargareta Utca 20., Hajduszoboszlo, Hajduszoboszlo, Hongria, 4200 - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Harmónia Apartman\nAl visitar Hajduszoboszlo, vosté es sentirà com a casa a Harmónia Apartman, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Harmónia Apartman, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, habitació familiar, instal.lacions de barbacoa, àrea de fumadors.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, escriptori, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, nevera per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com parc infantil, ping pong, jardí. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Harmónia Apartman és una selecció idònia per a la vostra estada a Hajduszoboszlo.\nCal que informeu el Harmónia Apartman de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


La ferida oberta de l’arqueta de Banyoles – Info-spain\n“Allà, allà. Darrere d’aquell mur es van amagar els lladres fins que van tancar les portes de l’església, així que van tenir tota la nit per robar”. Jeroni Moner, arquitecte municipal de Banyoles (Pla de l’Estany) rememora, 40 anys després, el robatori de l’arqueta de Sant Martirià del monestir de Sant Esteve a mans d’Erik el Belga, el principal lladre d’obres d’art del segle XX, autor de més de 600 robatoris confessos que va espoliar milers de peces d’art d’esglésies, monestirs i museus per vendre-les i així enriquir-se. La mort del lladre el passat 19 de juny a Màlaga i les quatre dècades d’algun d’aquests robatoris conviden a visitar les escenaris d’alguns d’aquests fets, veure sobre el terreny les dificultats amb què es va trobar i comprovar com aquestes accions continuen sent una ferida oberta tot i el temps que ha transcorregut.\nA les nou de la nit de l’11 de gener del 1980 el sacerdot missioner Lluís Gelpí va tancar, com feia cada dia, la porta del monestir. Després de recórrer l’església per comprovar que no hi quedava cap despistat va sortir per la sagristia i va tancar per dins l’enorme porta de noguera. No podia presagiar que l’endemà al matí descobriria que havien espoliat la joia més preuada de Banyoles i una de les peces d’orfebreria més destacades de l’anomenat “gòtic internacional” català, creada per Francesc Artau cap al 1413 per contenir les relíquies del sant local. L’arqueta amb forma de temple gòtic de 65 per 23 centímetres estava adornada al centre de les cares majors amb la imatge de Sant Martirià flanquejada per figures de sants de cos sencer (realitzades en plata policromada i daurada en algunes parts) sota arcs i dues escenes laterals que representen la glorificació de la Mare de Déu i el martiri de Crist. Fins que es va cometre el robatori es mostrava en un armari realitzat ex professo que, al cap de 40 anys, encara conserva restes de l’espoli.\nDesprés d’amagar-se darrere d’un mur, el lladre va tenir tota la nit per robar\n“Erik el Belga i possiblement una altra persona es van amagar entre les restes dels absis romànics del segle XI, a la vista des dels anys seixanta després de quedar a mitges uns treballs de restauració del temple”, explica Moner, que un any abans del robatori s’havia fet càrrec dels treballs. “En certa manera va ser culpa meva, en no haver-los tapat els vaig proporcionar un amagatall ideal”, llança Moner en companyia del regidor de Cultura de Banyoles, Miquel Cuenca, i el director dels museus de la localitat, Lluís Figueras, que l’hi treuen del cap a l’uníson, mentre obren una pesada portella de ferro perquè el grup pugui baixar a tres metres de profunditat i veure l’amagatall, ara ocult sota una llosa de formigó. El lladre, utilitzant el mateix modus operandi que en molts dels seus robatoris, havia visitat abans el lloc fent-se passar per turista, acompanyat d’una dona (i a vegades d’una nena), prenent notes i fotografies del lloc.\nGelpí i l’altra dotzena de capellans van ser els primers a veure com Erik el Belga hi havia deixat només la fina planxa de plata que recobreix la carcassa de fusta després d’arrencar les 26 imatges de plata repujada, les dues escenes laterals, les ogives que cobrien cada una de les imatges i la torre que coronava l’arqueta. També havia obert i regirat calaixos i s’havia endut un grial, un copó, una naveta i una píxide, a més de 8.000 pessetes de la col·lecta, però no va tocar el bust de plata de Sant Martirià del 1604, potser per la por de veure com et mira a la cara el sant profanat.\nLa fugida no va ser fàcil. Va intentar passar de la sagristia al claustre, però no va poder obrir la porta que els comunica. Va tornar a l’església, on va intentar escalar per una finestra d’una de les capelles, després va intentar sortir per la porta principal, però tampoc la va poder obrir tot i que en un dels calaixos que havia regirat hi havia una còpia de les claus. A la desesperada va trencar el pany de la porta que condueix al cor i després la d’una estança que, ara sí, li permetia accedir al claustre i d’allà a un jardí, saltar la tàpia i després pujar a una furgoneta que l’esperava a la porta principal, un lloc que encara avui es troba en un indret solitari de Banyoles.\nErik el Belga, en una foto d’arxiu. Pablo Julià\nLa premsa, sobretot local, es va fer ressò del robatori (la nacional, com aquest diari, tot just en va publicar un breu al cap de quatre dies) i va començar la investigació, que apuntava que Erik el Belga, que campava per tot Espanya n’era l’autor. El lladre va caure detingut el 27 de gener del 1982, va ingressar a la Model i se li van obrir 22 sumaris per espoli del patrimoni valorat en 18 milions d’euros.\nEl maig del 1983 va demanar declarar davant del jutge assegurant que ajudaria a recuperar moltes de les obres que havia robat. Al cap de tres dies, de manera anònima, l’ambaixada espanyola a París va rebre diverses de les peces sostretes de l’arqueta: les dues imatges de Sant Martirià i la creu del pinacle. El febrer del 1985 l’Audiència Nacional, després de 36 mesos de presó, pagar 200.000 pessetes de fiança i retornar unes 1.500 peces robades, va decretar la seva llibertat provisional, i se’ls va perdre la pista a les peces que faltaven de l’arqueta.\nFins que el juny del 1997, el bon ull de la professora de la Universitat de Barcelona i especialista en art gòtic Francesca Español en va identificar dues al catàleg de la subhasta de juliol de Sotheby’s a Londres, on es venien com a “relleus holandesos” per entre 21.000 i 28.000 euros cada una. Español ho va denunciar al Ministeri, que va fer el mateix a la Interpol, i les peces es van retirar de la venda.\nLa sortida al mercat d’aquestes dues figures va permetre estirar el fil i trobar-ne 17 més, en mans d’una col·leccionista holandesa que suposadament les va comprar de “bona fe”, de manera que van començar les negociacions per adquirir-les. “Se’ns va demanar total discreció”, recorda Español passats els anys. A ella i a Joaquín Yarza, que es van convertir en assessors del Ministeri en la recuperació, autentificació i valoració de la conservació de les figuretes.\nEl 1997 va començar la recuperació de les figures després de subhastar-se’n dues\nEl Ministeri de Cultura disposava de l’ajuda econòmica, per dació en pagament de la Caixa del Mediterrani, que buscava obrir mercat i oficines a Girona, de 550.000 euros. L’Estat volia congraciar-se amb l’Ajuntament de Banyoles per posar fi a un altre tema espinós: la polèmica exposició del Negre de Banyoles al Museu Darder que amenaçava, fins i tot, l’èxit dels Jocs Olímpics de Barcelona 1992 després de la denúncia d’un metge d’origen haitià resident a Cambrils. El Ministeri es va implicar en l’adquisició de les peces, comptant amb el Bisbat de Girona com a mer intermediari de l’operació. Entre el 2005 i el 2010 se’n van recuperar 21 (incloent-hi els dos relleus laterals), que van ser restaurades i muntades a la caixa a Madrid. Des de l’octubre del 2010 l’arqueta s’exhibeix en una sala del claustre de Sant Esteve en una vitrina de fabricació alemanya i amb totes les mesures de seguretat.\nL’octubre del 2018 es van comprar dues peces més després de localitzar-les a Brussel·les i Londres. Es van restaurar a Madrid i es van col·locar el 2019 a Banyoles, de manera que només queden cinc estatuetes per localitzar. “El fet que no s’hagin pogut recuperar totes fa que la ferida continuï oberta a Banyoles, que sent l’arqueta com a part del seu imaginari. Del Negre de Banyoles s’ha girat full”, explica Cuenca, a qui se li il·luminen els ulls rere la mascareta quan se li pregunta sobre la possibilitat de recuperar les cinc que falten. “Estan localitzades”, es limita a dir. Un altre tema per resoldre és que no existeix un conveni entre el Ministeri, el propietari de les figures i l’Ajuntament, una cosa que el regidor assegura que pretén solucionar.\nPer la seva banda, Francesca Español prepara “la primera monografia sobre l’arqueta”, en la qual l’especialista promet “moltes novetats”. Español no es cansa de repetir que darrere de la imatge amable d’Erik el Belga s’amagava “un delinqüent que va destrossar el reliquiari per endur-se els elements que volia per vendre’ls i que va robar moltes peces del patrimoni peninsular que no han tornat mai”. Tot i la recuperació de la majoria de les peces, l’arqueta, de prop, presenta un aspecte descarnat després que hagin desaparegut per sempre les arcades i l’ornament arquitectònic decoratiu, deixant al descobert els claus que va fer servir el mestre Artau al segle XV. El llibre d’Español, que es presentarà el 24 d’octubre, festivitat de Sant Martirià, serà una altra manera de tancar la ferida oberta d’aquesta arqueta d’història convulsa.\nTagged Art, Art medieval, Banyoles, Catalunya, Delictes, Erik el Belga, Història art, Justicia, Província Girona, Robatoris


Punt i final a una de les Transsegre més participatives dels últims temps\nLa Transsegre 2018 ha posat punt i final aquest diumenge al parc de la Transsegre de Balaguer. Els veïns de la capital de la Noguera han presenciat l’arribada de bona part de les 230 barques que el dissabte van donar el tret de sortida a aquesta 34a edició de la festa de l’aigua Ponent. Tot i la modificació del 2n tram per motius de seguretat els tripulants es mostraven satisfets de la baixada d’aquest diumenge.\nEntre la gent que esperava l’arribada de les barques s’hi ha pogut veure la consellera de justícia, Ester Capella, que destacava el to reivindicatiu de la festa.\nPer la seva banda l’alcalde de la ciutat, Jordi Ignasi Vidal, posava en valor -una vegada més- una de les festes més populars de ponent. Vida explicava que tot i la modificació del segon tram per motius de seguretat la festa ha quedat igual de lluïda. Per la seva banda l’organització de la Transsegre també es mostrava satisfeta amb la participació d’aquest segon tram de baixada.\nLa festa de la Transsegre va començar el divendres a la nit amb les actuacions musicals i va seguir el dissabte amb el primer tram de baixada i la nit de concerts al parc de la Transsegre. Des de l’organització han destacat l’alta participació en tots els actes en un any que la festa ha canviat de data.\nAl llarg del matí al parc de la Transsegre també s’ha realitzat una caragolada popular solidària en benefici dels l’escola de l’estel que ha posat punt i final a una de les Transsegre més participatives dels últims anys.\nSense resposta per “Punt i final a una de les Transsegre més participatives dels últims temps”


"Si Estat Islàmic ha estat tan poderós és perquè Occident no volia eliminar-lo" - Universitat Autònoma de Barcelona - UAB Barcelona\nEntrevista a Yasmeen Hanoosh, professora de la Portland State University (Estats Units), que va impartir una conferència sobre les minories a l'Iraq en la inauguració del primer curs del Màster en Estudis Àrabs Contemporanis de la UAB.\nYasmeen Hanoosh, professora de la Portland State University (EUA), va oferir la xerrada "Minories a l'Iraq d'avui: una perspectiva interdisciplinària" en l'acte d'inauguració de curs del Màster en Estudis Àrabs Contemporanis, que va tenir lloc el 22 de setembre, a la Facultat de Traducció i Interpretació. Hanoosh és especialista en traducció literària de l'àrab i en literatura iraquiana. És experta també en cinema àrab i en minories a l'Orient Mitjà. La seva conferència va ser impartida en àrab amb traducció simultània.\nQuantes minories hi ha a l'Iraq?\nHi ha moltes: minories ètniques, nacionals, lingüístiques, culturals... I algunes no estan reconegudes: els homosexuals, per exemple. Hi ha també grups religiosos, com els Baha'is, la identitat dels quals no existeix formalment. Si comptem totes, en trobem entre vint i trenta. Les principals minories ètniques i lingüístiques són els kurds -un grup ètnic, no religiós-, els cristians i els turcmans.\nDurant la seva conferència, va parlar d'un procés d'arabització. Quan va tenir lloc?\nHem de remuntar-nos a la creació de l'estat d'Israel, el 1948. Els estats àrabs van necessitar afirmar la seva "arabitat" i la seva unitat per combatre la presència d'Israel a la regió. Gamal Abdel Nasser, a Egipte, va llançar la idea de la identitat àrab més enllà dels estats i les seves nacionalitats. Quan el partit Baas va arribar al poder a l'Iraq (1968), volia capitalitzar aquesta idea. I Saddam Hussein pretenia liderar tota la nació àrab en la lluita contra Israel i unir tota la regió. Hi va haver un procés gradual que va convertir tothom en àrab o kurd, i res més. En els censos iraquians de 1977, sota el govern d'Ahmed Hassan al-Bakr (que va precedir Saddam Hussein), moltes de les minories van optar per declarar-se àrabs. Les seves llengües van deixar de ser ensenyades a les escoles; només els kurds tenien dret a ensenyar la seva pròpia llengua a més de l'àrab. I en el cens següent, el 1987, a causa de la guerra amb l'Iran, moltes minories es van identificar com a kurdes enlloc d'àrabs per evitar el servei militar.\nCom era la relació entre les diferents comunitats abans de l'ocupació nord-americana?\nDefinitivament millor. La infraestructura del país era més forta i estable, i això ajudava a estabilitzar també les relacions socials i culturals. Després, va ser fàcil que sorgissin grups polítics extremistes que perpetressin accions violentes contra grups menys poderosos. Hi va haver molta violència i, a més, una guerra civil entre les majories. Les minories es van veure atrapades en la lluita entre sunnites i xiïtes per ser més febles i menys nombrosos.\nQuines conseqüències han tingut aquests enfrontaments?\nEl pic de violència sectària es va produir entre el 2004 i el 2007. Tot tipus de grups estaven en el punt de mira: xiïtes contra sunnites, sunnites contra xiïtes, i tots dos en contra de qualsevol que parlés una llengua diferent o practiqués una altra religió. La gent va començar a desplaçar-se dins de l'Iraq buscant emplaçaments més segurs en llocs on hi hagués una major concentració del seu grup; altres van abandonar l'Iraq. El 2012, hi havia quatre milions d'iraquians desplaçats internament o externa. La minoria cristiana, per exemple, representava al voltant del 5% de la població total abans del 2003 i ara és menys de l'1%. Aquest és un gran canvi per a un país que havia estat molt multiètnic, plurilingüe i multireligiós, i estava orgullós d'aquesta pluralitat. És una cosa que lamenten fins i tot les majories.\nEls partidaris d'Estat Islàmic són exclusivament sunnites?\nEstat Islàmic és un ens sospitós amb una lectura molt extrema de l'islam sunnita. No està clar com es va infiltrar a l'Iraq. Molta gent diu que van ser implantats allà per agents no àrabs ni iraquians, o que són una extensió del colonialisme occidental a l'Iraq i a Síria. Si encara són poderosos o ho han estat durant tant de temps és principalment perquè Occident no volia eliminar-los. Si hagués volgut, hauria estat molt fàcil. La idea generalitzada és que es tracta d'un ens artificial; i que va ser gairebé inevitable que, davant del buit polític, un grup extremista arribés i s'aprofités de la situació. Si no hagués estat Estat Islàmic, hauria estat un altre. Hi ha molts grups extremistes des de 2003 i no només sunnites: per exemple, hi ha el exèrcit d'al-Mahdi, que és xiïta. Qualsevol que tingui poder i voluntat d'exercir la violència guanyarà quan no hi ha llei. Això és el que va passar a l'Iraq.\nQuin és l'estatus polític de les minories a l'Iraq actual?\nNo hi ha un estatus únic. Hi ha moltes minories tractant de demostrar que mereixen una millor representació política i el reconeixement de més drets. Però hi ha també minories dividides entre elles. Per exemple, els cristians tenen sis places al govern iraquià però no es posen d'acord en una política comuna. Alguns volen tenir una regió autònoma pròpia i autogestionada a Nínive; altres volen pertànyer al govern kurd; i altres prefereixen seguir sota el govern de l'Iraq.\nConsidera útil el sistema de quotes en el govern, el parlament, etc.?\nA nivell pràctic, ha estat problemàtic. Des del punt de vista ètic, es podria atorgar més representació a minories que no tenen cap. Però la gent pot tenir necessitats que no són representades pels partits kurd, cristià, etc. A més, hi ha molta corrupció en el sistema polític iraquià des del 2003 i la representació de moltes minories és només superficial mentre els poderosos fan tractes sota mà.\nI què creu que passarà amb el referèndum d'independència kurd?\nL'ambient és molt tens. El govern kurd, liderat per Massud Barzani, té moltes esperances en que el referèndum impulsi la independència de la regió kurda. No obstant això, hi ha moltes amenaces. Bagdad l'ha rebutjat molt clarament; oficials turcs estan pressionant contra aquest moviment; Iran s'està mobilitzant... Molts iraquians, pel que veig en mitjans de comunicació, temen que, si el Kurdistan es separa de la resta de l'Iraq, la seqüela immediata sigui una guerra civil. Jo no sóc una analista política; entenc que una gent que és lingüísticament, històrica i ètnica diferent vulgui tenir autonomia, especialment quan s'han estat governant a ells mateixos des de 1991. És una reivindicació lògica, sobretot en una regió tan inestable.\nMés informació:\tMàster en Estudis Àrabs Contemporanis\nEntrevista a Júlia Laguna Miralles, l'estudiant que ha accedit a uns estudis de la UAB amb la nota més alta aquest curs acadèmic:13, 891. Cursarà el doble grau de Física-Matemàtiques. Li apassiona la física però també li encanta llegir i fer activitats físiques. Es vol dedicar a la recerca, i el seu somni és poder visitar un dia com a científica l'estació espaial que orbita la terra. Llegir més


El Consell Comarcal del Ripollès impulsa un projecte per rellançar el Ripollès a nivell turístic - Impulsa, la plataforma que connecta fabricants i administració local\nEl Consell Comarcal del Ripollès impulsa un projecte per rellançar el Ripollès a nivell turístic\nEl Consell Comarcal impulsarà un projecte dotat amb una inversió de més de dos milions d'euros per rellançar el Ripollès com a destinació turística. El president de l'ens, Joan Manso, va presentar la iniciativa a Setcases al costat de la consellera de Governació, Meritxell Borràs, i de l'alcalde del poble, Carlos Fernández. El pla, que està finançat a parts iguals per la Generalitat i el programa FEDER de la Unió Europea, marca una estratègia de revalorització turística a quatre anys vista amb la promoció de l'entorn natural com a eix central.\nEl projecte actualitza el full de ruta de la comarca en aquest sector, que Manso va qualificar de "primordial per garantir el futur dels municipis". Situa la projecció del paisatge i la natura del Ripollès com a fil conductor de les campanyes de promoció turística, posant en valor, especialment, el nou Parc Natural de les ribes del Ter i del Freser. Per aquest motiu, la campanya s'ha batejat amb el nom de "Pla per a la promoció del turisme de natura al Ripollès. L'experiència dels Pirineus més autèntics".\n"La proposta treballa per reforçar les potencialitats dels tres territoris que conformen la comarca: la Vall de Ribes, la Vall de Camprodon i el Baix Ripollès", va explicar el president del Consell, que creu que el pla permetrà "vertebrar" el territori. En aquest sentit, Manso defensa que "la vocació d'aquest projecte es fer comarca aprofitant que tenim molts recursos naturals de gran interès turístic". Precisament amb la intenció de visibilitzar tant l'esperit transversal del projecte com la riquesa natural de la comarca, la presentació es va fer a Setcases, "una de les portes d'entrada al nou parc natural", en paraules del seu alcalde.\nAl seu torn, la consellera va assegurar que el pla "es val dels atractius naturals de la comarca per promocionar el turisme", però va recordar que també hauria de servir "per protegir l'entorn natural". "Hem de tenir clar que la promoció passa per la preservació del medi ambient, que és el patrimoni més important que té la comarca", va apuntar Borràs.


Toda & Nel-lo_Llei de contenció de rendes\nLlei de contenció de rendes: les noves declaracions d’àrees amb mercat d’habitatge tens inclouen Barcelona i la majoria de les principals ciutats catalanes\nAhir, 20 de setembre, el DOGC va incloure novetats importants en relació amb la Llei 11/2020, del 18 de setembre, de mesures urgents en matèria de contenció de rendes en els contractes d'arrendament d'habitatge.\nPràcticament al límit del termini d’un any perquè expirés la declaració transitòria continguda a la pròpia llei, es publica l’acord de l'Ajuntament de Barcelona pel qual es declara tot el terme municipal com a àrea amb mercat d’habitatge tens. Per la seva banda, la Generalitat ha resolt el mateix respecte a ciutats com Lleida, Tarragona, Girona, Terrassa, Sabadell o Igualada, entre d’altres.\nL’Àrea Metropolitana havia adoptat un acord equivalent respecte a municipis com Badalona o Sant Cugat del Vallès i està tramitant la mateixa declaració respecte a d’altres, com l’Hospitalet de Llobregat.\nDeclaració àrea mercat habitatge tens Barcelona 15 setembre 2021\nAcords AMB 27 juliol 2021 àrea mercat habitatge tens:\nDeclaració Badalona i altres\nAprovació inicial declaració l'Hospitalet de LL. i altres\nJosé María Arnedo, soci de l'àrea de Dret Inmobiliari de Toda & Nel-lo.\nPol Fontboté, advocat de l'àrea de Dret Públic de Toda & Nel-lo.


Exposicio - Santi Gimeno, fotografia\nToll Mas de Parra\nL' estació fantasma\nEsperant millor hores\nPont als estels\nCamí al no res\nParles amb mi?\nLa llar de les fades\nApagant els estels\n1-Toll mas de Parra\nEncara perviu en la memòria dels més grans, aquell temps en què el riu era ple a vessar de vida. A cada salt o revolt podies trobar un molí, o un toll on banyar-te.\nEncara avui recorda, quan temps enrere, cada dia, sortia a feinejar.\nTornava carregada, a un port ple de vida, on desenes de gavines, esperaven impacients el seu botí.\nAra, només li queda un munt de records.\nPublicada al nº 139 de la revista DNG del mes de març 2018\n3-L' estació fantasma\nPassatgers, mercaderies. Tràfic constant. Progrés. Els pobles creixien al llarg de la línia fèrria. El mateix progrés que farà buidar els pobles per anar a treballar a les ciutats. Silenci i quietud. Decadència.\n4-La torre de Sant joan\nDurant segles, vetllant per la nostra terra. Acompanyada per la seva bessona la torre del Codonyal. Sempre atenta, alerta, vigilant, per si torna a aparèixer un pirata sarraí!\n5-La barca encantada\nA hores d'ara, encara diuen que a les nits en calma, es deixa veure el fantasma del vell Joan a bord de la seva barca, sortint a pescar per la badia dels Alfacs.\nFlickr Explore 05/12/2017\n6-Esperant millor hores\nDurant tots aquests anys, aquestes barques, han estat testimonis dels canvis i el progrés als camps i a les badies del Delta, i mentre elles, segueixen ancorades al seu amarrador i en el passat.\n7-La casa del rei\nSola a les muntanyes dels ports. Buida, sempre freda, solitària. Ningú llegeix a la vora de les seves llars de foc permanentment apagades. Però malgrat tot, resisteix el pas dels anys, tènuement il·luminada pels estels i la lluna.\nEl pastor, cada nit, acompanyat del seu fidel gos entrava a refugiar-se de la fresca de la tardor. Un tros de pa amb formatge i la seva pròpia escalfor, era tot el que tenien a compartir.\n9-Canvi de mil·lenni\nFou aquella nit quan ell, que tan important i influent era, s'adonà mentre contemplava l'olivera, que quan ja seria pols, aquell arbre insignificant, seguiria allí, contemplant l'univers uns altres mil anys.\n10-Solitud a la platja\nCom cada matí, hi anà fins la vora del mar a veure com despuntava el sol. Aquell dia, havia de ser com tants d'altres. Però en aquell mateix instant, va endevinar que esdevindria l'últim i l'havia de gaudir fins al final.\n11-Pont als estels\nSempre havia volgut saber que sentiria estant-se allà dalt amb elles, arribar-s'hi per gaudir de la seva escalfor. Allí eren cada nit per a ell, tan sols necessitava un pont que el portes a tocar-les.\n12-Camí al no res\nI allí es trobava ell, en un camí sense sortida, en un punt de no retorn. Una passa endavant més, un salt al buit, i es podria oblidar dels seus problemes i les seves desgràcies per sempre més.\n13-Parles amb mi?\nQui ve a destorbar-me?\nQui vingui de nit a casa meva se les tindrà amb mi i amb la meva destral!\n14-La llar de les fades\nVan rodar pel món, buscant una nova llar on viure en harmonia amb la seva gent i amb la natura. Finalment, el van trobar. On millor per instal·lar-se que arrecerats a l'interior d'aquesta vella olivera.\n15-A la fresca!\nDurant les càlides nits d'estiu, sota els estels, i a cobert d'una olivera mil·lenària, surten les fades del seu cau a contemplar els estels, tocar música, i explicar les seves històries màgiques.\n16-Apagant els estels\nAllí eren els dos tots sols, esperant que s'hi obrís una escletxa entre els núvols per veure com desfilaven els estels per damunt els seus caps.\nAquella nit, els núvols, van guanyar la partida.


Noves mesures de seguretat en la donació de sang\nL'Associació de Donants de Sang del Baix Camp i el Banc de Sang i Teixits a Tarragona informen sobre les noves normes de prevenció i seguretat de les autoritats sanitàries per fer front a l'expansió de la COVID-19 que s'incorporen a la donació de sang.\nUna mesura inicial és que el Banc de Sang i Teixits no farà campanyes de donació en autobusos. El motiu principal és garantir les distàncies entre les persones donants. Així, aquestes campanyes es faran en espais més amplis com centres culturals, pavellons municipals, recintes firals, casals d'entitats, teatres, etcètera.\nTambé cal que demaneu hora mitjançant el web donarsang.gencat.cat a l'hospital on voleu donar per evitar aglomeracions o cues. Quan aneu a donar sang a un dels hospitals de referència a Catalunya o a una campanya fora d'hospital, altres mesures que trobareu són:\nNomés arribar, el personal sanitari us demanarà que us renteu les mans amb aigua i sabó o amb un gel esterilitzant.\nTindreu a la vista un nou cartell amb aquestes indicacions: 1) recordar la importància del rentat de mans previ a la donació, 2) omplir el qüestionari en un espai determinat, 3) mantenir una distància social de com a mínim un metre en tot moment, 4) en cas de tenir febre o tos, espereu 15 dies per anar-hi.\nUs donaran una mascareta de protecció i veureu que els professionals també en duen juntament amb uns guants, que es canviaran entre donació i donació.\nDisposareu d'un bolígraf d'un sol ús per emplenar el qüestionari. Com a recomanació per agilitzar el procés, també podeu descarregar el formulari en aquest enllaç i emplenar-lo a casa.\nÉs important recordar que la COVID-19 no es pot transmetre per la sang, només per via respiratòria, i en aquest sentit ni la donació de sang ni la transfusió suposen cap risc per a la persona donant de sang ni per a qui la rep. Com remarca el Banc de Sang: “El risc és no donar sang, ja que cada dia a Catalunya, en una situació normal, calen 1.000 donacions per atendre els malalts dels hospitals que necessiten tractaments”.\nPer a més informació, podeu accedir aquí a l'enllaç del Banc de Sang i Teixits.


JORNADA TÈCNICA SOBRE EL MANEIG DEL BESTIAR EQUÍ – Pirineus TV\nJORNADA TÈCNICA SOBRE EL MANEIG DEL BESTIAR EQUÍ\nUnió de Pagesos ha organitzat aquest dimarts a Ger una jornada tècnica sobre el maneig del bestiar equí i les propietats dels seus productes, és a dir, la carn i la llet. La jornada, que ha aplegat una trentena de persones, ha tingut per objectiu compartir coneixements entre els ramaders pel que fa als avenços que permeten un millor maneig de l'explotació, així com donar a conèixer les qualitats de la carn de poltre i la llet, productes encara força desconeguts per la majoria de la població. Des del sector s'han mostrat satisfets de l'augment del preu de venda dels pollins, fet que atribueixen al creixent interès per consumir la carn d'equí.\nDe fet, Cerdanya és, tradicionalment, una de les comarques amb més presència de ramaders que es dediquen a la cria de cavall, ja que és un animal que s'adapta molt bé als entorns de muntanya. Fa uns anys, aquest bestiar s'utilitzava per a treballar al camp, però darrerament es cria principalment per a la venda de la seva carn o llet.\nDes d'Unió de Pagesos han aprofitat per reclamar més ajudes per al sector.\nLa jornada ha finalitzat amb un tastet de carn de poltre.\nParlen al vídeo: PERE TOR, REPRESENTANT EQUÍ UNIÓ PAGESOS


Fundació Roure | Editorial Fulles Roure – Estiu 2018 gtag('config', 'AW-662105180');\n05 Jul Editorial Fulles Roure – Estiu 2018\nPosted at 08:23h in Sense categoria\tby\tMaria Lou\nSembla que les pluges d’aquests darrers dos mesos han regat el nostre Roure fins a poder veure el creixement de l’amplària del tronc i les fulles verd tendre que apareixen al costat de les altres verd fosc de les branques més velles. Quan mirem el nostre logo ens ve un agraïment al nostre artista Mariscal, que un dia va creure en l’acció social que ens proposàvem de dur a terme i va plantar el nostre roure en papereria. I el que és més, ens desitjava que la nostra fundació fos de colors atractius, viva. I aquí la teniu: creixent per a donar respostes a les demandes i necessitats que trobem.\nAcaba un curs molt intens. Treballadors de plantilla i treballadors voluntaris, entitats i empreses que ens ajuden a portar més lluny la nostra ombra. Hem incorporat un nou director, que vetlla i acompanya. Hem sortit de l’àmbit del nostre territori confortable: comencem un treball intergeneracional de futur. Estem a punt d’obrir una formació especialitzada per tal de poder oferir ocupabilitat a dones sense recursos. La comunicació es consolida a les xarxes i escampa valors, escampa humanitat, gratuïtat.\nJa sabeu que no tanquem a l’estiu. Les necessitats han de ser ateses i no hi ha vacances en l’amor concret, aterrat. Servir, escoltar, atendre… no tenen aturador. Ho portem dintre. La saba d’aquest Roure és de qualitat i fa que l’arbre rebroti després de cada hivern i de cada tempesta.


Llevadonas. Osteopatia, recuperar el moviment harmònic del cos\nOsteopatia, recuperar el moviment harmònic del cos\nL’Osteopatia es defineix com la ciència i l’art de tractar les disfuncions de mobilitat dels teixits del cos humà, les quals provoquen trastorns i pertorben l’estat de salut de l’organisme.\nLa salut s’expressa en els nostres cossos mitjançant el moviment harmònic de totes les seves parts, per la qual cosa l’objectiu de la Osteopatia és sempre restablir el moviment on no ho hi hagi. L’osteòpata contempla al pacient com la unitat entre la ment, el cos i l’esperit. Una visió parcial d’aquest, ens allunya de l’holisme del cos i les influències múltiples entre les tres parts.\nL’Osteopatia és una teràpia manual, complementària a la medicina alopàtica, en el camí comú cap a la cerca de la salut i la qualitat de vida de l’individu.\nCom afirmava el fundador de l’Osteopatia, el Dr. A. T. Still (1828-1917), la salut i el correcte funcionament de l’individu depenen de la integritat global del cos. El cos és doncs una unitat Indivisible en la qual l’Estructura governa sobre la Funció, depenent la una de l’altra. És el moviment el que permet als líquids que banyen els teixits i les cèl•lules la seva renovació i, al seu torn, la mobilitat dels òrgans, fàscies i estructures esquelètiques les que permeten el funcionament normal del moviment.\nA manera d’exemple, si tenim tensió muscular en el diafragma abdominal a causa de la seva unió amb l’estómac i l’aparell digestiu alt, així com al plexe celíac (o solar), podem patir, entre altres símptomes, de males digestions.\nSi tenim tensió muscular i meníngea a la zona occipital a causa d’una fuetada cervical, es pot veure afectat el nervi vague (nervi que innerva tot l’aparell digestiu) i provocar els mateixos símptomes digestius.\nUna falta de mobilitat en l’úter, a causa de tensió en els seus lligaments, pot provocar, probablement, dolor menstrual o dolor lumbo-sacre.\nL’Osteopatia també considera que la “artèria és suprema”, és a dir, que un cos té salut només si les cèl•lules reben tot el que necessiten per funcionar, generar-se i eliminar les toxines. Això significa que tots els líquids de l’organisme que transporten nutrients i substàncies de deixalla, han de circular lliurement: sang, limfa etc. Per tant, es tracten sempre els segments vertebrals que tenen a veure amb la resposta vasomotora de les artèries que van a la zona afectada.\nFinalment, una altra de les bases d’aquesta medicina és el vitalisme, és a dir, la profunda convicció que solament el propi cos troba el camí cap a la seva curació. L’osteòpata té el paper de facilitador, d’obrir el camí a la força sanadora més genuïna, que és la del propi organisme.\nS’utilitzen per al tractament Tècniques suaus i segures, adaptades a cada pacient i a les seves necessitats, tenint-se sempre en compte l’edat, el sexe, la tipologia i l’estat de salut del mateix. Els osteòpates treballen amb tots els teixits i fluids corporals, encara que sovint utilitzin el sistema múscul-esquelètic per arribar a teixits menys accessibles.\nDe l’Osteopatia se solen diferenciar tres branques: l’estructural, que posa especial atenció a les estructures més sòlides tals com a l’os, el múscul, l’articulació; la visceral, que s’interessa pels òrgans i vísceres; i la cranial, que pretén retornar la mobilitat normal als ossos del crani, columna, sacre principalment, a les meninges i als fluids.\nNo obstant això, l’Osteopatia és potencialment més efectiva veient-la com un tractament unitari, doncs encara que es divideix en tres branques, funciona com un tot.\nMaria Roma, fisioterapeuta-osteópata\nGemma Ruiz, matrona-osteópata\nQuan em quedaré embarassada?\nConsells per prevenir la vaginitis\nLa primavera el teu sòl pelvià altera?\nL’estimulació prenatal i la seva importància\nÉs normal que després d’un part el sexe sigui dolorós?\nCom triar una bona joguina\nLa fisioteràpia ginecològica\nConsells sobre com viure el teu embaràs i el dia del part\nLactància materna: una experiència per viure en família\nLactància materna: desmuntant mites


El dramaturg i guionista Jordi Galceran ja va demostrar la seua crítica decidida al sector dels Recursos Humans empresarials en la mordaç "El mètode Grönholm", obra que va triomfar a la cartellera i va tenir una adaptació cinematogràfica. Ara, presenta a la sala "La Villarroel" de Barcelona "El Crèdit", un títol prou explícit que aborda, sense escrúpols, el món bancari i aquests temps de crisi econòmica on aquesta paraula s'escolta dia sí i dia també.\nAmb la direcció de Sergi Belbel, l'obra es desenvolupa durant una hora i poc amb clímax creixent. El plantejament de la història inicial és ben conegut: un home va al banc a demanar un crèdit però el director li'l denega. Però en comptes d'anar-se'n a casa, pensa que les coses estan molt malament, que els temps han canviat, reacciona d'una manera inesperada, posant al director en una situació incòmoda.\nVist 2055 vegades


Enric Valls: «Es pot sortir de la foscor de la depressió» - Diari de Girona\nEl psicòleg valencià de prestigi reconegut, t'ofereix les pautes idònies per un tractament òptim\n20·09·21 | 06:30 | Actualitzat a les 06:30\nEl psicòleg Enric Valls, durant una de les seves intervencions a la ràdio pública IB3 DdG\nL'estrès diari sigui provocat per l'entorn laboral o familiar, el ritme frenètic del dia a dia i també l'angoixa provocada per situacions noves i inèdites fins ara com la pandèmia de la Covid-19 ens poden conduir cap a una depressió. La salut i l'equilibri psíquic és fonamental per portar una vida saludable. La temuda depressió es pot superar posant-nos en mans de professionals que treballaran per reconduir el nostre benestar. Les dades parlen per si soles: 1 de 4 persones ha passat per una depressió i un 15 per cent de la població mundial ha tingut o té aquest trastorn segons l'Organització Mundial de la Salut (OMS).\nEl prestigiós psicòleg i reconegut nacionalment, Enric Valls, un dels psicòlegs més influents a l'Estat, expert en salut i educació, considera que «quan parlem de depressió parlem d'un trastorn greu emocional i que hem de distingir-lo amb altres situacions que no són depressió. La depressió no és tristesa ni un problema de voluntat. No és un dol quan perdem un ser estimat o un treball». La depressió és una malaltia amb diferents símptomes i no tots són iguals. Quan l'ànim d'una persona descendeix en totes les seves àrees (personal, laboral, social i familiar) no sent plaer i s'abandona. És quan ho veu tot fosc.\nAfortunadament amb tractament psicològic i farmacològic, la depressió se supera. El tractament que realitza Enric Valls (www.enricvalls.com), és personalitzat i únic. Es fa una valoració, s'estudia a la persona i es considera quines són les millors eines per a la persona. Enric Valls té un gran percentatge d'èxit en els seus casos. També està present a xarxes socials instagram www.instagram.com/enricvallsr, facebook www.facebook.com/tupsicologovlc i twitter www.twitter.com/tupsicologovlc.


Neix “Finances per a followers” de CaixaBank\n“Benvinguts a ‘Finances per a followers’, jo soc Javier Muñiz, youtuber educatiu, i amb mi està la meva companya… Rosa del Blanco, jo soc experta en comunicació financera i en el món fintech”. Naturals, espontanis i empàtics, així es mostren els presentadors del primer capítol de “Finances per a followers”, el nou programa de CaixaBank per fomentar l’educació financera. L’objectiu d’aquest nou projecte és explicar de manera senzilla, amena, entretinguda i, sobretot, comprensible conceptes financers amb els quals ens trobem dia a dia.\nConscients de la importància de reforçar el coneixement financer de la població, intentem contribuir a la seva formació sobre els conceptes bàsics de la realitat financera. Per exemple, per què és tan important fer un pressupost mensual familiar? Ens ho expliquen el Javier i la Rosa en aquest primer episodi que va visitar la Rebeca Terán com a convidada especial.\nLa importància del pressupost familiar\nUn 30% de les persones enquestades al perfil de Twitter de CaixaBank (@caixabank) considera que és molt important fer un pressupost mensual familiar però que elaborar-lo sembla difícil. No és complicat i us ho demostrarem:\n1. Per què és rellevant fer un pressupost mensual familiar? “Si no el fem és com començar la casa per la teulada”, explica el Javier. És molt important fer-lo, ja que ens permet organitzar les nostres finances, estalviar, arribar a final de mes i aconseguir els nostres objectius.\n2. Però… què és un pressupost? “Un document en el qual cada mes apuntem els nostres ingressos i les nostres despeses, és una fotografia mental de la nostra situació financera”, aclareix la Rosa. Només així podem tenir clar quants diners dediquem a les despeses fixes, a les variables i a l’estalvi.\n3. La regla d’or: No gastis més del que ingresses!\n4. És fàcil fer un pressupost? L’única cosa que es necessita és un bolígraf, un quadern i la regla del 50/20/30. Aquesta norma consisteix a identificar els nostres ingressos i repartir-los en tres partides. El 50% haurà de destinar-se a les despeses imprescindibles, és a dir, les fixes, com per exemple el menjar, el lloguer o la hipoteca… D’altra banda, el 20% el dedicarem a l’estalvi, amb la finalitat de tenir un fons d’emergència que ens permeti cobrir possibles imprevistos. L’ideal és aconseguir un matalàs d’aproximadament 3 a 6 mesos de les nostres despeses imprescindibles. El més recomanable per estalviar és obrir-se un compte a part on a principis de cada mes traspassem aquest 20% dels nostres ingressos. Això ho denominem el preestalvi, ja que són els diners que se separen just en rebre la nòmina. Posteriorment, podem seguir estalviant per a altres objectius com, per exemple, invertir a llarg termini. I finalment, el 30% restant dels nostres ingressos el destinarem a les despeses opcionals, és a dir, les despeses variables: anar a sopar, fer un viatge amb els amics, comprar roba… No pateixis si no pots complir aquesta regla al peu de la lletra; es tracta d’una orientació que cadascú ha d’adaptar a la seva situació personal.\nBanc socialment responsable\nCaixaBank està compromès amb el foment de l’educació i la cultura financera. Per això, el programa “Finances per a followers” s’emmarca dins el model de banca socialment responsable de CaixaBank. Impulsem i participem en diversos programes formatius que permeten millorar el coneixement financer dels nostres clients, els nostres accionistes i la societat en general.\nExemple d’això és el programa de formació Aula sobre economia i finances per als accionistes de CaixaBank, així com el cicle de xerrades gratuïtes DialogA que promou la divulgació d’idees i coneixements gràcies a diversos experts, i també la campanya #DeTuATu, amb la qual l’entitat vol fomentar l’educació financera en diferents sectors de la societat.\nSabies que més de 15.000 persones van assistir a les nostres sessions de formació durant l’any 2017? Seguim treballant per superar any rere any aquesta xifra, perquè invertir en educació financera és, entre moltes coses, el que ens fa diferents\n#FinanzasXaFollowers / banca digital / banca socialment responsable / CaixaBank / digitalització / economía / finances / finances personals / RSC


Revistes i murals | Revistes i murals – Terra d'Escudella\nRevistes i murals\ni difusió d’idees\nUn dels principals objectius del Terra d’Escudella és fer visibles les veus que normalment estan silenciades per la cultura de masses i els mitjans de comunicació. Amb aquesta intenció, cedim una bona part de l’espai a la difusió de les iniciatives que tenen lloc al barri i arreu de la nostra geografia. Al local disposem d’un plafó on penjar les convocatòries de concerts, manifestacions, xerrades i tota mena d’actes, així com de la publicació mural Infousurpa (usurpa.squat.net), actualitzada puntualment cada setmana.\nDe la mateixa manera, donem una gran importància a les publicacions gratuïtes no comercials, de caire generalment local i de comunicació popular; si vols contribuir a ampliar el ventall d’aquest tipus de premsa, no dubtis a portar-nos exemplars de la publicació que coneguis, el Terra d’Escudella és un bon punt de difusió!\nD’altra banda, també som un dels punts de venda del setmanari de comunicació Directa i el punt de distribució de la publicació santsenca de comunicació popular La Burxa.\nLa Burxa (www.barrisants.org/laburxa )\nLa Burxa és una publicació mensual en mida tabloide apareguda l’any 1998 a Sants com a mitjà contrainformatiu del mateix barri i de la seva rodalia. Amb el temps, La Burxa ha anat millorant pel que fa a la seva edició i distribució, hi ha esdevingut un butlletí de referència als barris de Sants, Hostafrancs i la Bordeta, amb 5.000 exemplars mensuals i edició digital. L’any 2006 La Burxa va fer els actes de celebració del seu número 100 i actualment està celebrant el seu 10è aniversari.\nLa Directa (www.setmanaridirecta.info )\nLa Directa és un setmanari de 28 planes pensat, dirigit i sostingut des dels moviments socials i per als moviments socials. El primer número d’aquest setmanari sortí al carrer el 23 d’abril de 2006.\nL’Accent (www.laccent.cat )\nPeriòdic popular dels Països Catalans, de periodicitat quinzenal i d’àmbit nacional tant en els seus continguts com en la distribució. Té l’objectiu de dotar l’esquerra independentista dels seus propis mitjans de comunicació i la voluntat de treballar per crear una societat alternativa a l’actual, on no tinga cabuda cap mena d’opressió social, de gènere o nacional.\nEl Pèsol Negre (www.berguedallibertari.org/pesolnou/ )\nEl Pèsol Negre és una publicació llibertària de l’Alt Llobregat i el Cardener, que es fa i es distribueix, aproximadament, per les comarques del Bages i del Berguedà. És una revista per a la informació local, la denúncia, la reflexió, el debat, la creació i el lliurepensament. És una eina més per a la lluita en contra de la injustícia i en favor de la llibertat. És un mitjà independent que fem des del moviment llibertari cap a enfora i on participa tothom que vol.\nIntersindical-CSC (www.intersindical-csc.org )\nLa Intersindical-CSC és un sindicat nacional i de classe que agrupa treballadors/es de tots els sectors productius. La condició de nacional fa que no estigui lligada, per tant, a cap sindicat estatal. Per la Intersindical-CSC és bàsic que Catalunya sigui reconeguda no només de fet, sinó també de dret, com a marc normal de relacions laborals i que aquestes (convenis, lleis, pactes laborals, formació, seguretat social…) es decideixin i es negociïn al més a prop possible del treballador, a Catalunya, i no a Madrid. La publicació de la Intersindical-CSC té periodicitat variable i edita 20.000 exemplars.\nLa Rosa dels Vents (www.negrestempestes.org )\nLa Rosa del Vents és un butlletí de debat llibertari als Països Catalans lligat al col·lectiu Negres Tempestes, i la seva pretensió és donar espai a grups o persones que hi desitgin publicar documents per al debat. Té periodicitat variable i podeu consultar els punts de distribució a la seva pàgina web.\nLa Veu del Carrer (www.lafavb.com/carrer.php )\nLa Veu del Carrer és una publicació bimestral que té com a àmbit la ciutat de Barcelona Està lligada a la Federació d’Associacions de Veïns i Veïnes de Barcelona, una entitat de segon grau formada per gairebé cent associacions i que fins ara ha estat present en la vida de la ciutat i sobretot en la problemàtica dels seus barris.\nCatalunya (www.revistacatalunya.cat )\nLa revista Catalunya és el principal òrgan d’expressió del sindicat CGT de Catalunya i tracta temes com feminisme, laïcisme, antiracisme, okupació, ecologisme, pagesia, moviment llibertari, defensa de les llengües, opció sexual, memòria històrica, antifeixisme… i tot amb un tronc central que són les activitats que desenvolupen les seccions sindicals, els sindicats, les federacions de branca, les federacions locals, comarcals i intercomarcals de la Confederació General del Treball de Catalunya.\nTambé disposem de revistes d’interès general publicades en català, que estan a la vostra disposició per consultar-les.\nEnderrock (enderrock.cat )\nL’Enderrock és la primera revista de rock en català. Després d’una dècada Enderrock és una publicació de referència i ha estat guardonada amb el Premi Nacional de Cultura 2004 de la Generalitat de Catalunya, per la seva aposta en l’àmbit musical juvenil i en català.\nSàpiens (www.sapiensdigital.cat )\nSàpiens és una revista mensual de caràcter divulgatiu sobre temes d’història de Catalunya i del món. És una aventura apassionat per conèixer els grans fets del passat. No només parla de les grans batalles sinó de tots aquells esdeveniments que han format part de la vida quotidiana dels nostres predecessors. Sàpiens parla del nostre entorn més proper i del nostre passat fent-nos viure la història del nostre país i del món de forma apassionant.\nCuina (www.sapienspublicacions.cat )\nRevista de gamma alta per assaborir els plaers de la bona taula, amb una edició acurada i unes fotografies de gran qualitat.\nDescobrir Catalunya (www.sapienspublicacions.cat )\nRevista de geografia i viatges per tots els Països Catalans. A través de reportatges de natura, patrimoni, cultura popular, gastronomia i història, pretén proposar sortides pel nostre territori.


Jordi Benavente: "Crec en l’espiritualitat dels camions que passen per la AP-7"\nJordi Benavente: “Crec en l’espiritualitat dels camions que passen per la AP-7”\nL'escriptor acaba de publicar l'inclassificable 'Tots els focs totes les pistoles' (Lleonard Muntaner), un dels llibres més inquietants i esperats del nou curs\n13.09.2021 - 21:03\nActualització: 13.09.2021 - 23:03\nJordi Benavente (Martorell, 1980) és un tipus magre, alt, un tímid de primera categoria que ho dissimula en les distàncies curtes i un pou de saviesa literària que només surt a la llum quan hi ha confiança. En els texts periodístics de circumstàncies s’esforça a mantenir el nivell elevat, a parlar amb precisió absoluta de l’obra que llegeix i analitza. A les xarxes socials passeja per llocs impensables i ha construït un imaginari propi al voltant de Martorell, com si aquest municipi fos una població qualsevol dels Apalatxes i no una vila que fins ara associàvem al nom d’un peatge. Autor d’una obra destil·lada i que arriba en dosis petites com els bons verins, acaba de publicar l’inclassificable Tots els focs totes les pistoles (Lleonard Muntaner), un dels títols més esperats de la tardor literària que no defraudarà gens els amants de la bona literatura. Un llibre dur, escrit per un paio a qui agradaria fer de guardabosc mentre encara hi hagi boscs per guardar.\n―Heu fet un llibre inclassificable: alguns en diran texts, uns altres poemes, alguns microrelats, alguns altres poemes en prosa… Què creieu que és Tots els focs totes les pistoles?\n―Si em demanes pel gènere, et diria que és un híbrid entre la prosa poètica i la narrativa breu. A les xarxes socials, vaig dir-ne miscel·lània salvatge de contes boscans i poemes en prosa. I després, els crítics, si arriba el cas, i sobretot els lectors, el definiran i l’etiquetaran com ho sentin. Hi ha una veu singular que ho cus tot, va dir-me la meva editora, la Maria Muntaner, i en Jaume C. Pons Alorda, que dirigeix amb ella la col·lecció DeBiaix, hi va estar d’acord. I jo content. No deixa de ser la meva poètica, la meva manera de veure i de dir el món, el meu imaginari destil·lat en un bon grapat de peces breus, ara que tinc quaranta anys.\n―És un dels llibres independents més esperats del nou curs. Heu notat aquesta pressió?\n―No, home. L’única pressió que noto és l’autoexigència, l’obsessió per escriure bé, per deixar-ho esmolat al màxim. Això sí que em pren hores de son. Després, ja és el llibre que s’haurà de defensar sol: jo hi seré, al darrere, com amb els fills, però seran els textos que hauran de commoure o entusiasmar o el que sigui.\n―Un dels grans temes que planen pel llibre és la paternitat i la manera d’enfrontar-s’hi. Potser s’escriu molt més sobre la maternitat i no tant sobre el fet de ser pare…\n―A mi ser pare em va capgirar la vida, i suposo que no sóc l’únic que ho viu així: passes a tenir una responsabilitat vitalícia. Dues, en el meu cas. Passes a patir pels nanos per tot. A banda, per un fet genètic, els Benavente som patidors de mena, no som prims perquè sí, són els nervis. I no me’n penedeixo, però sí que sento el pes de la decisió cada dia. I és evident que això cala en allò que escric: perquè també escrivim per entendre allò que ens bull al cap.\n―L’altre és el contacte amb la natura, una natura que en cap cas no presenteu de manera amable, sinó realista.\n―Les muntanyes, els boscos, els camins… La natura és el millor refugi que tinc. Que tenim, de fet, i per això m’encén veure com ho fem malbé tot sense gens d’escrúpol: des dels que llencen deixalles a la muntanya –que no ho entenc: perquè jo hi he menjat i hi he begut molt, als boscos, però després sempre m’ho he emportat tot a la motxilla i ho he deixat al contenidor que tocava–, fins als qui talen arbres sense control i arrasen pulmons verds, que són de tots, passant per tots els polítics i empresaris amb poder per a frenar el canvi climàtic, per a prendre d’una vegada per totes mesures dràstiques que ens evitin mals pitjors, i que no fan res, no sé si per estupidesa, per negligència o per cobdícia. O sí que ho sé, i em fot molta ràbia. Per això el 19 de setembre serem al carrer per dir que menys aeroport i més Rodalia, i ja que hi som, per dir que menys fums, en general, que ens hi va la vida i el futur de la quitxalla, hòstia.\n―I aquesta passió per les armes de foc que poblen el llibre, d’on prové?\n―No és cap passió, és un imaginari. No tinc ni he disparat mai una arma de foc, només de balins. Però com a periodista sí que he visitat camps de tir i armeries, fins i tot policials. A banda, m’obsessiona la figura del franctirador. I sí que tinc amics que tenen pares caçadors armats fins a les dents. Però sobretot és l’imaginari que vaig mamar de pel·lícules com les Armes letals i les Jungles de vidre i moltes més, d’acció, de vaquers i bèl·liques, com qualsevol nano nascut als vuitanta, suposo. I jocs de rol, també, com el nostrat Fanhunter. El paquet sencer, vaja.\n―Ens parleu també d’una infantesa molt concreta, molt vuitantera. Difícilment els nens d’ara podran viure les vostres experiències, que han estat fonamentals per a compondre aquest llibre…\n―Vaig créixer al barri de la Font de la Mina de Martorell, a tocar de l’autopista. Crec en l’espiritualitat dels camions que passen per la AP-7 sobre monumentals i antigues columnes grises, que hauria dit Ballard. Però també a tocar de la muntanya (de la serra de l’Ataix), que vol dir que de nanos, a l’estiu, de seguida improvisàvem una excursió amunt va que fa pujada. I sí, cada any, aquells tres mesos eren salvatges i divertits: ens passàvem tot el sant dia al carrer, fins a les dotze de la nit, la canalla més gran vigilava la petita. Només passaves per casa a l’hora dels àpats, la resta del temps era piscina o carrer, jugar amb els amics, sense els pares, a la plaça del barri o al terrat o el celler de casa d’algú, o a la muntanya. I jugar també era fer batalles amb el fruit menut, i dur, dels xiprers. I fer-nos mal.\n―Com l’adopteu, aquest paper de rara avis dins la literatura catalana, i com hi heu arribat?\n―No sento que faci cap paper: jo només escric perquè em surt i, un cop escrit, reescric, que és quan sues i pateixes i t’ho passes pipa, tot alhora, mesos i mesos, rellegint-ho en veu alta, fins que queda bé. I les idees, les caço sense proposar-m’ho quan trisco pels boscos. De coses viscudes, vistes, sentides, llegides o imaginades: tot és imaginari, tot suma, tot ens construeix. Però sol ser caminant, és curiós. Deu ser que la sang circula millor i que estic més despert, o tot el contrari: com Herzog, jo no somio mai de nit sinó caminant.\n―Professionalment, us dediqueu a promocionar els texts literaris d’altri i em consta que sou un gran tímid, potser per això us refugieu a Martorell, Kentucky?\n―Soc tímid de mig vàlium per poder parlar en una presentació. I Kentucky és el paradís al qual tornar, sí. En part, això de “Martorell, Kentucky” ve del meu admirat Sam Shepard, actor, dramaturg i escriptor, que va treballar a Hollywood, va escriure obres de teatre per a l’Off-Off-Broadway de Nova York i va voltar per tots els Estats Units, però que al final va triar retirar-se en un ranxo de Kentucky, des d’on es desplaçava on calia, però on sempre tornava, amb els seus cavalls i el seu porxo, camps i boscos. Per a mi, que fa massa anys que visc a la capital, Martorell és el meu Kentucky. I a Sam Shepard li dec també el format híbrid de Tots els focs totes les pistoles: també eren així els seus Luna Halcón i Crónicas de motel, per exemple, una barreja de relats breus, poemes, petits monòlegs, escenes. N’he llegit tot allò que ha traduït al castellà Anagrama, i el seu últim llibre, en català, a Quid Pro Quo. Shepard era un gegant, un cowboy on the road amb una veu única, un paio dur i sensible i magnètic: l’home que va regalar a Patti Smith la seva primera guitarra.\n―Del punt de vista professional, que tan bé coneixeu, us atreviríeu a fer un diagnòstic de la situació de la nostra literatura?\n―Ui, no, no m’agrada pontificar, si no és des de dèries molt concretes. Com dic al llibre, jo escric perquè llegeixo, i llegeixo per sobreviure, que vol dir que necessito llegir perquè em calma i m’alimenta, però llegeixo al meu aire, queixalo sempre i només allò que em demanen el cos i les obsessions.\n―En aquests moments, bona part de la nostra literatura és amarada d’un cert neoruralisme, de sortir fora de la ciutat; però, per contrast amb aquests llibres, la vostra natura no és de cap manera edulcorada, ans al contrari…\n―Jo no necessitava el confinament per voler fugir de la ciutat (i no trigaré gaire a fer-ho). I també fa anys que sé que mai no he estat tan feliç, enlloc, com en un camí amb una motxilla a l’esquena. Amb companyia o sol. Enfilant una pista forestal, baixant per un corriol, seguint un GR, tornant d’un cim, fent una birra en un refugi, triscant muntanya amunt just abans que surti el sol. La felicitat és saber que tot allò que necessites és dins la motxilla i davant teu. I saber que tens un lloc on tornar, és clar.\n―I a més a més hi ha una presència constant de la mort.\n―Potser sí, però no és que sigui morbós, la mort també és un recurs narratiu: hi ha històries o poemes que em demanen una mort, ja sigui per tancar-los o per ser-ne l’espurna.\n―També es diu que és un llibre metaliteari o que abunda en la metascriptura. En aquest sentit, els texts i els referents són múltiples: què és per a vós la lectura?\n―Com us deia abans, per a mi llegir és indispensable. En una de les columnes que publico al digital Catorze hi vaig dir que sovint llegeixo com qui fuma opi. Per desaparèixer durant una bona estona. Com més llarga, millor. I és que ho veig així: llegir em salva. També hi ha el plaer estètic de gaudir quan la cosa és tan ben parida i llisca i dringa tan bé que t’emociones: jo he gairebé plorat llegint Bolaño o Shepard o Kerouac o Jim Dodge o Patti Smith, i més. I també hi ha moments que n’aprens, del que llegeixes. Però sobretot llegir és la millor evasió (si no puc sortir a caminar).\n―Escriure és la meva manera de seure una estona i sentir que controlo ni que sigui una petita cosa a la vida. Que no vol dir que escriure em sigui fàcil, no ho és gens: però afinar un text, barallar-t’hi fins que sona com vols que soni, és millor que meditar. Em calma i m’eleva.\n―Cap on va ara l’obra de Benavente, que fins ara ens ha arribat en comptagotes i que en aquest llibre ens ha arribat ultraconcentrada?\n―No ho sé. Ara estic buit, com el Guardiola després d’aquells anys inoblidables. Veig clar que no tinc pressa. Aquest llibre ha sortit ara perquè després d’anys de treballar-ne els textos vaig sentir que estava acabat. Feia set anys del meu darrer títol. I pel que fa a la brevetat, això és una dèria que tinc quan escric: sempre o gairebé sempre pots dir-ho millor dient-ho més curt. La palla és palla, cal dir l’indispensable i cal dir-ho amb el ritme precís.\n―Generacionalment, formeu part d’aquest grup que va fer una irrupció molt potent fa deu o quinze anys i amb la poesia com a eix central, i que de mica en mica ha anat ocupant una certa centralitat professional en la nostra literatura. Us en sentiu part, d’aquest grup que ja fa temps que no són els joves?\n―Que de quin equip sóc, dius? Jo sóc dels detectius salvatges, dels pòtols místics i dels collverds de l’Anoia. No, fora conyes: no em sento part de cap grup concret, però sí que m’agrada pensar que sóc coetani d’una colla de poetes, escriptors i traductors que ho pelen molt bé… Persones que admiro i respecto. Alguns els considero col·legues, i uns altres fins i tot amics. I tot plegat és bonic, tot allò que suma en positiu és benvingut.\n―Salvant totes les distàncies, la vostra obra fa olor de redneck i de catàleg de Dirty Works o ara n’he fet un gra massa?\n―No, no: el “Martorell, Kentucky” que et deia també ve d’aquí, d’aquest imaginari que he begut de pel·lícules com ara Una història de debò, de David Lynch, o París, Texas, de Wim Wenders (que no és casual que el guió fos de Sam Shepard), i de lectures que ens serveixen diligentment editorials com Dirty Works o Sajalín (i, de tant en tant, Anagrama). Aquest imaginari fet de descampats i torres elèctriques, patis del darrere i polígons industrials, pickups i cotxes abandonats, pistes forestals, escopetes i cerveses al porxo, vides fetes malbé per haver de treballar massa hores en males condicions, violència i tendresa, la carretera, els camins.


Sant Hilari Sacalm. L’Ajuntament de Sant Hilari ofereix una nova xerrada de treball sota el títol 'Com afrontar-te a una entrevista de feina'\nPublicat el Diumenge, 21 Octubre 2012 21:17 Escrit per Ajuntament de Sant Hilari Sacalm\nAmb el lema Acciona’t, des de la regidoria de Joventut s’han organitzat dues sessions que tenen com a objectiu donar eines per la recerca de feina\nL’Ajuntament de Sant Hilari Sacalm ofereix una nova xerrada de treball aquest dilluns 22 d’octubre. En aquesta ocasió, la sessió que es farà a la casa de Cultura de Sant Hilari porta per títol Com afrontar-te a una entrevista de feina. En el transcurs de la xerrada es donaran a conèixer algunes pautes a seguir a l’hora d’afrontar una entrevista per a una nova feina. La sessió d’aquest dilluns començarà a les set de la tarda i es previst que s’allargui fins a dos-quarts de nou del vespre.\nAquesta és la segona sessió ja que el dilluns 15 d’octubre es va celebrar una xerrada que portava per títol Eines per la recerca de feina. Aquestes xerrades de treball s’emmarquen dins el projecte Acciona’t de la regidoria de Joventut de l’Ajuntament de Sant Hilari.


La vidència de Solana\nGuillem Frontera | 12 febrer 2003\nEn un partit de futbol, els contrincants es reconeixen, abans que pel seu joc, pel seu uniforme. En el joc brutal que juga el món per decidir si els EUA i els seus sequaços -Aznar, pel que fa a nosaltres de manera més directa- maten 200.000 persones, en feren 500.000 i en redueixen 1.000.000 a la situació infrahumana de refugiats, els contrincants es reconeixen, a primer cop d'ull, per la validesa que atorguen a les «proves» presentades la setmana passada per Colin Powell al Consell de Seguretat. Els escèptics davant aquestes proves coincideixen amb els contraris a la guerra. Els que troben que les «proves» són molt serioses, en fi, què hem d'anar a dir... Molt bé, ara ens queda saber on està el socialista espanyol don Javier Solana, que va ser Ministre de Cultura en el primer govern de don Felipe González, i es va estrenar parlant del «goce» com a principal objecte de la cultura, en un to que recordava el seu pas per algunes comunes de hippies de casa bona. Després, es va fer expert en qüestions militars, i, mira per on, aquell jove esquerranós obsessionat pel «goce» va seure el cul en el despatx on es prenen les decisions -teòricament, és clar- de l'OTAN, i ara fa d'això que no entén ningú, una espècie de ministre d'afers estrangers de la Unió europea. I, des d'aquest càrrec, mira quin favor li acaba de fer als socialistes espanyols, ha assegurat que les proves de Powell són «molt sòlides» No sabem si en els temps hippiosos de la comuna de luxe va ser afeccionat als porros, però per detectar tanta solidesa en aquelles fotos aèries o s'ha de tenir el cervell emboirat de hash, o se l'ha de tenir enterbolit pels afanys més bel·licosos o s'ha de tenir un amor infinit -i a qualsevol preu- pels càrrecs. També deu ser sòlid l'informe que un expert britànic va copiar, paraula per paraula, del treball de curs d'un jove estudiant, i del qual el mateix Powell va dir que era extremament valuós? En mig de tot -i enmig de res-, l'opinió de Javier Solana presenta un valor no gens menyspreable, ço és el testimoni d'una personalitat autònoma en el si d'un partit polític espanyol. És aquest l'objectiu del senyor Javier Solana en manifestar la seva, més que clarividència, simplement vidència? Rodríguez Zapatero deu haver pensat que, amb amics així, no li fan falta enemics com Javier Arenas. Ja ho veus, digues que sí a Pasqual Maragall, enganxa amb la sensibilitat popular en quan el Partit Popular se n'allunya qui sap si irreversiblement -xapapotada i Bush-, perquè de sobte et surti un veterà en actiu i amb aura cosmopolita, i proclami que Powell va pel bon camí. Al senyor Zapatero no el podrà acusar ningú d'exercir un control stalinista del partit, això sí que no.


La Generalitat avala el primer permís de sortida de 48 hores per als Jordis - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nJordi Cuixart i Jordi Sànchez, a l'entrada de l'Audiència Nacional l'octubre del 2017\nMentre romanguin en segon grau, podran gaudir de 36 dies de permís anuals –i un màxim de set dies consecutius–, mentre que el tercer grau o règim obert permet disposar-ne de 48 l'any.\nFins a les 48 hores, el permís pot ser autoritzat pel Servei de Classificació de la secretaria de Mesures Penals de la Generalitat –els d'entre tres i set dies han de ser ratificats pel jutjat de vigilància–, després que els reclusos l'hagin sol·licitat formalment a través d'una instància.\nEls Jordis són els primers dels set líders independentistes a la presó que podran gaudir de permisos penitenciaris: Oriol Junqueras, condemnat a 13 anys, podrà accedir-hi des del 30 de gener del 2021; Raül Romeva, Jordi Turull i Dolors Bassa, des del 16 de febrer del 2021; Carme Forcadell, des del 2 de febrer del 2021; Joaquim Forn, del 16 de juny del 2020, i Josep Rull, del 2 d'octubre del 2020. No obstant això, tots podrien aconseguir aviat sortides diürnes de presó –fins i tot cada dia–, mitjançant l'aplicació d'articles del reglament penitenciari, com el 100.2 o el 117, que permeten flexibilitzar el segon grau en què el departament de Justícia va resoldre classificar-los la setmana passada.


És que no m’enteneu - Tàrrega Televisió\nÉs com qui diu que vol ser dialogant i vine que jo tinc un estat espanyol i parlarem quan vulguis, però només de les coses que jo vull que parlis. Fàcil, no? «Nen, estigue’t quiet que estic mirant una pel·lícula i em molestes». «Però em vas dir que miraríem pel·lícules junts…» «Doncs, això, vine aquí al sofà i mira la pel·lícula, i calladet». «Ja, però és que les pel·lícules les tries sempre tu i aquestes que tu tries a mi no m’agraden…». Ho aneu veient, no? Es que no sé si m’estic explicant… Vull dir que les pel·lícules les trien sempre ells i a mi no m’agraden molla. A vosaltres també us passa, això?


Escola de Dansa del Centre de Lectura » Història\nL’Escola de Dansa del Centre de Lectura de Reus, va néixer el 1948 sota la direcció de Misericòrdia Besora, amb només set alumnes. L’any 1950, l’Escola ja havia triplicat el nombre d’alumnat. Les silphides, El llac dels cignes, La bella dorment del bosc, representacions del poema Canigó de Mossèn Cinto Verdaguer, el Poema del Compte Arnau de Joan Maragall, entre altres, van ser programats en els tradicionals festivals de fi curs, i que durant aquest cinquanta anys mai s’han deixat de realitzar al Teatre Bartrina o al Teatre Fortuny. Els grans compositors clàssics i contemporanis han tingut cabuda a l’hora de posar a escena totes les coreografies, unes coreografies que a la vegada defineixen una línia de treball, caracteritzada per la qualitat dels muntatges i de l’ensenyament que s’imparteix a l’Escola.\nA partir de 1980, l’Escola de dansa pateix un canvi en la direcció i introduirà l’ensenyament de les diferents modalitats, clàssic, espanyol, jazz i contemporani.\nA més a més de la tasca pedagògica l’Escola de Dansa organitza diferents activitats docents, així com cursets especialitzats amb ballarins i coreògrafs de gran prestigi, s, impartits per: Álvaro de la Peña, Mercè Boronat, Nola Rae, Ramon Oller, Avelina Argüelles, Carles Sales, Rambert Dance Company, Ramon Solé, Elise Lummis, Barbara Kasprowicz, Arcadi Carbonell, entre altres. En el camp de difusió s’han organitzat diversos viatges per poder assistir a espectacles de dansa tant clàssica, dansa espanyola, contemporani i musicals a Barcelona, Terrassa, Girona, Tarragona, Paris i als teatres de la nostra ciutat. En el camp pedagògic, s’han organitzat xerrades, col·loquis i cursets especialitzats.\nL’Escola de Dansa també ha format part de l’organització de les tradicionals Jornades de Dansa que es realitzaven al Teatre Fortuny (1985 – 1991) i ha participat en les diferents Gales de Dansa organitzades per l’Associació de Professors de Dansa; participa activament en les activitats que es realitzen en el món de la dansa en la nostra ciutat i a les comarques del voltant i excursions als teatres d’arreu de Catalunya, amb l’objectiu de completar la tasca de formació amb una vessant més lúdica. en aquest sentit cal destacar la coordinació, des de l’any 1992, juntament amb l’Àrea de Joventut de l’Ajuntament de Reus de les Colònies de Dansa, que enguany sumaran la novena edició i la formació en el camp professional, l’any 1986 del Grup de Dansa Neoclàssica del Centre de Lectura (GDN).\nEl GDN, Grup de Dansa Neoclàssica del Centre de Lectura de Reus, neix el 1986, fruit d’un projecte comú. Portar als escenaris espectacles de collita pròpia, amb una línia més contemporània dins el món de la dansa clàssica. El GDN ha fet passejar les seves coreografies per tota Catalunya i ha contribuït d’una forma activa a convertir la ciutat de Reus en un dels centres més importants de promoció i difusió de la dansa.\nEl segell del GDN ha quedat definit amb els següents muntatges: Tubs (1987), Biotopismes (1988), I Tu somnies? (1989), Sans issue (1990), Sol-edat (1991 coreografia Mercè Boronat)), Trisonata en sol major de Bach (1991), There is enough milk in teh fridge (1993), Sis sopranos busquen tenor (1994), El despertar de les aigües (1997), I Tant sols un record (1999 – coreografia de Roberto G. Alonso, guió Cèsar Compte) i el darrer espectacle El camí dels perdedors (2002 Coreografia de Juny Cases, Guió Cèsar Compte). Tot i seguir les pautes marcades per la seva directora i coreògrafa Teresa Aguadé, el GDN, s’ha mostrat sempre obert a les aportacions d’altres coreògrafs amb l’objectiu d’enriquir el bagatge assolit.\nTambé ha participat en la preparació de la programació dels Dilluns Teatre Obert del Teatre Bartrina en el camp de la dansa.\nS’han realitzat moltes activitats paral·leles així com, altres esdeveniments importants: exposició dedicada a la Roseta Mauri, participació a la Cerimònia Inaugural dels Jocs Olímpics de Barcelona i als Paralímpcs, i la col·laboració amb el departament de Cultura de la Generalitat en l’organització de la programació Perifèrics durant els anys 1994 i 1995, i la participació del Premi Internacional de dansa Roseta Mauri i al Premi Beca Roseta Mauri de Reus.\nD’altra banda, en el camp de l’ensenyament l’Escola de Dansa prepara alumnes per al nivell Elemental de Dansa amb les matèries de Dansa Clàssica, Dansa Espanyola, Dansa Catalana, Expressió Corporal o Introducció a la Dansa Contemporània i Música aplicada a la dansa, entre altres. Totes aquestes matèries configuren una ensenyament complert i de qualitat i que significa un primer pas per a tots aquells alumnes que vulguin accedir al món professional de la dansa. A més, continua amb les tasques docents de preparació de l’alumnat per les proves d’Ingrés al grau Mig a l’Institut del Teatre de Barcelona.\nEn l’actualitat, l’Escola de Dansa, amb seixanta set anys d’història, l’Escola té més de 300, alumnes i exerceix les especialitats de Dansa Clàssica, Dansa Clàssica Espanyola, Dansa Jazz, funky i Dansa Contemporània. Així com preparar alumnes dins el Pla Integrat d’Estudis artístics del Centre de Lectura de Reus. Té dues companyies: Jove companyia de dansa del centre de lectura, amb alumnes avantjatats en clàssic i contemporani, i souldance compnyia de Jazz i funky, nascuda des del professors de dansa jazz i funky de l’escola\nLa direcció està a càrrec de Teresa Aguadé. El professorat de l’Escola són: Teresa Aguadé Juny Casas, Betlem Llop, Montse Queralt, Assumpció Gómez, Àngels Rivero i Gemma Creus, Belen Prieto, Mónica Rincón, Carme Fernández i Lourdes Gómez.


Josep Maria Romero representant català a la Ultra Race Àfrica\nL'atleta d'Arbeca, membre dels Xafatolls, Josep Maria Romero, serà l'únic representant català a la prova Ultra Race Àfrica. Una competició de 200 quilómetres en la que els participants han de ser autosuficients amb aliments.\ncomarca altres notícies catal josep maria\nJosep Maria Romero a la prova d'Egipte, tercer desert.\nL'atleta dels Xafatolls Josep Maria Romero es prepara per afrontar un nou repte Extrem, la Ultra Race Àfrica, que es disputarà del 15 al 19 de novembre, a la regió nord del Camerún. Es tracta d'una prova de 200 quilómetres que es disputa en cinc etapes, en la que els participants han de portar el seu equip i l'alimentació suficient per tot el recorregut.\nRomero competirà amb atletes de Singapur , Australia , USA , Alemania , Hong Kong , Dinamarca , Corea del Sud , Camerun , Slovenia, essent l'únic representant Espanyol, i Català.\nLa cursa comença a partir de les barreres del Kalio a la ciutat de Maroua, en direcció a les vessants dels turons de les muntanyes de Manara, un zona situada entre els paisatges del Sahel en els que es confon estepa i sabana. Els participants continuaran pels cims rocosos de Kapsiki i al llarg de tot el recorregut podran compartir la vida quotidiana del poble Fulani, el principal grup ètnic de la regió.\nEl palmarès de Romero en les curses extremes es va iniciar l'any 2009 amb la participació en la Racing The Planet dels 4 Deserts, amb la prova del desert de l'Atacama a Chile. L'any seguent es traslladava al desert de Gobi, a la Xina per enfrontar-se a la segona prova, que culminava el 2011 amb la participació en el Sàhara Race a Egipte. Reptes dels que tan sols l'hi queda l'Antàrtida que té previst pel 2014.\nAl marge de les proves extremes, Josep Maria Romero participa en una gran quantitat de competicions, nacionala i europees, de llarg recorregut, que l'hi serveixen per completar la preparació pels gran reptes extrems.\nPer altra banda, també es l'impulsor de la prova Trail Runnig Arbeca, que aquest any celebra la tercera edició, i que se celebrarà el diumenge 25 de novembre. Una competició de 35 i 15 quilometres per un circuit de pistes rurals de la comarca de les Garrigues, amb un paisatges força atractius.