El dia que Rússia va estar a punt de capturar Zelenski\nEl president d'Ucraïna, Volodímir Zelenski, envoltat del seu equip durant un discurs a la nació a Kíiv / Europa Press\nDurant el primer dia de la invasió, tropes russes van intentar assaltar el complex presidencial a Kíiv, però van fracassar\nEl president d’Ucraïna, Volodímir Zelensky, va estar a punt de ser capturat per les tropes russes el primer dia la invasió. En una entrevista a la revista Time, Zelenski ha relatat com va viure les primeres hores de la guerra i ha desvelat que el complex presidencial, a Kíiv, va estar molt a prop de caure quan les forces especials russes el van intentar assaltar. “El soroll [de les bombes] era eixordador. Hi havia explosions per tot arreu”, rememora Zelenski, que reconeix tenir algunes llacunes en els seus records d’aquell primer dia.\nQuan la matinada del 24 de febrer Rússia va començar a bombardejar Ucraïna, el primer que va fer Zelenski va ser anar a despertar els seus fills. L’exèrcit ucraïnès el va informar que paracaigudistes russos havien aterrat a Kíiv en una missió llampec per assassinar-lo o capturar-lo. Zelenski i els seus assessors tenien clar que el complex presidencial era un objectiu prioritari, però no hi havia temps per reaccionar. “Abans d’aquella nit, només havíem vist aquestes coses a les pel·lícules”, detalla Andriy Yermak, cap de gabinet de Zelenski.\nMentre les tropes ucraïneses intentaven frenar l’avenç rus als carrers de Kíiv, la guàrdia pretoriana de Zelenski intentava segellar el complex presidencial a contrarellotge. Qualsevol cosa era bona per fer barricades. El seu equip de col·laboradors més estret va anar a trobar-se amb Zelenski per organitzar la defensa de la capital. “Com ha pogut passar?” Aquestes són les primeres paraules que el president del Parlament ucraïnès, Ruslan Stefanchuk, recorda haver sentit quan es va reunir amb el president, que durant setmanes no havia volgut escoltar els advertiments de Washington sobre la imminent invasió russa.\nUn soldat ucraïnès custodia les restes d’un centre comercial a Kíiv / ContactPhoto\nArriba la nit, comencen els tirotejos\nAmb l’arribada de la nit van començar els tirotejos al districte de Kíiv que acull el complex presidencial. L’escorta de Zelenski va portar armilles antibales i fusells d’assalt per al president i els seus assessors. Ningú tenia molt clar que passava fora i les possibilitats d’haver d’enfrontar-se a les tropes russes amb tot el que tenien era cada vegada més alta. “Era una casa de bojos”, assegura Oleksiy Arestovych, un veterà de la intel·ligència militar ucraïnesa. Les forces especials russes van fer dos intents d’entrar, però van fracassar. En cas d’haver-ho aconseguit, la guerra potser hauria acabat en un tancar i obrir d’ulls, tal com esperava el Kremlin.\nDesprés d’aquell dia, tant els Estats Units com el Regne Unit es va oferir a evacuar del país a Zelenski, la seva família i els seus col·laboradors més estrets. La idea era muntar un govern a l’exili, segurament a l’est de Polònia, per dirigir la defensa des d’un lloc segur. Però Zelenski es va negar i va pronunciar la frase que el faria famós: “Necessito munició, no una passejada”. Tampoc va voler marxar a un búnquer secret que hi ha als afores de la capital preparat per resistir durant setmanes. Va preferir quedar-se a Kíiv i la segona nit de la invasió va sortir al carrer amb el seu equip, tots vestits amb roba militar. Aquell dia, Zelenski va començar a forjar la seva llegenda.\nRússia Ucraïna Volodimir Zelenski\nBrussel·les assegura que pagar el gas en rubles comporta “alts riscos”\nLa Comissió Europea insta a les empreses a no acceptar les regles de Putin\nRússia estudia ocupar tota la costa ucraïnesa fins a Transnístria\nEl govern de Moldàvia convoca l'ambaixador rus davant d'aquesta possibilitat\nSR. MEU abril 30, 2022 | 11:48\n"Però Zelenski es va negar i va pronunciar la frase que el faria famós..." Però Zelenski S'HI va negar...\nSi noi, abril 30, 2022 | 19:59\na en Cot li han retallat les subvencions, ja no pot ni malpagar als becaris i la linea editorial s'enfonsa, falta de credibilitat, comença a semblar el Pravda o ElMundo\nRaül abril 30, 2022 | 12:14\nZelenski diu, Zlenski compta, Zelenski opina. PERIODISME....\nAnònim abril 30, 2022 | 12:55\nAnna Maria Grataconys i Solei abril 30, 2022 | 18:05\nEl mateix que va passar amb el nostre estimat i anyorat presidet, per sort va ser suficientment valen per suspendre la DUI i fugir, un sant varó!


COL.LABORACIONS EN EL PROGRAMA FAMÍLIES I ESCOLA\nAquesta setmana parlem de separacions. Com dir als fills que ens separem? Com els pot afectar la nova situació? Com n’és d’important negociar amb l’exparella per al bé dels nens i nenes? Ens expliquen la seva experiència dues famílies. Sergi Fernández fa un any que es va separar i comparteix la custòdia dels tres fills amb l’exdona. Andrés Labella fa 16 anys que es va separar i, tot i que la seva filla era llavors molt petita, en arribar l’adolescència van detectar que no tenia el tema superat i van haver de recórrer a ajut professional. També ens donen alguns consells les expertes Eva Bach i Milos Salgueda. A més, coneixerem com funcionen els serveis de mediació que ajuden pares i mares a arribar a acords necessaris per al benestar dels fills i filles en comú.\nCAPÍTOL PROCESSOS DE TRÀNSIT ESCOLAR .\nPer parlar de processos de trànsit escolar hem volgut conèixer l'experiència de dues nenes que passen de Primària a Secundària. Una ha optat pel centre adscrit a la seva escola de Secundària i on van la major part dels companys de Primària. L'altra nena ha triat un canvi d'aires a una escola on pràcticament no coneix ningú. Ens expliquen els neguits que tenien abans de començar i com els ha anat l'adaptació. Parlem també amb les seves famílies, que ens expliquen com van viure aquest procés. Anem a l'institut Vallvera de Salt, on han impulsat un projecte per fer més fàcil l'adaptació als nois i noies de primer d'ESO, mitjançant uns alumnes-guia de cursos superiors. També visitem la família Andrade Martínez, setmanes abans de marxar a Alemanya a viure un període de tres anys. Ens expliquen com van consensuar la decisió pare, mare, fill i filla.\nCAPÍTOL EDUCAR PER SER AUTÒNOMS\nCom fomentar des de casa l'autonomia de fills i filles? Com n'és d'important ajudar-los a ser responsables? Aquest programa de 'Famílies i escola' se centra en el foment de l'autonomia per facilitar que els menors s'acostumin a prendre decisions.\nLA COMPETÈNCIA LINGÜÍSTICA 02 Maig 2019\nLa competència lingüística és essencial per adquirir-ne d'altres. És per això que des de les escoles i instituts s'està fent un esforç per potenciar-la. L'INS Ausiàs March (Barcelona) n'és un exemple, ja que la treballen d'una forma molt transversal. La Diputació de Barcelona ofereix eines per ajudar les escoles a treballar aquesta competència, com el projecte Lletra a Lletra. Anem a l'escola Ernest Lluch (Abrera), un centre que fa anys que va creure en el projecte i l'implanta a cinquè de primària. També hi ha escoles que tenen projectes multilingües, com és el cas de la Lluís Vives (Castelldefels), on treballen els projectes indistintament en català, castellà o anglès. Ens ajuden a entendre millor els conceptes la Milos Salgueda i el Juanjo Fernández.\nCOL.LABORACIONS A L'OFICI D'EDUCAR\nEscolta els programes en els següents enllaços :\nNENS SENSIBLES 9 de juliol 2017\nCUIDAR ELS MESTRES 19 de desembre 2018\nARTICLES AL BLOG ARA CRIATURES Fem dissabte emocional\nInvertim en salut emocional


Comprar FORÇA DE DRAC, jocs de cartes per a nens i grans\n> Tots els productes>Jocs de taula>Jocs de cartes i de petit format>FORÇA DE DRAC\nTothom sap que els dracs són valents. Però també necessiten tenir bona memòria! I han de demostrar-ho en la carrera de dracs al voltant del volcà en erupció!\nVoleu saber qui serà el més ràpid, qui se socarrimarà i qui tindrà més memòria? Amb aquest bonic joc us ho passareu d'allò més bé. Un joc de memòria per jugar amb tota la família!\nSecrets és un joc de cartes d'identitats ocultes que té lloc en la dècada de 1960. Els jugadors pertanyeran bé a la CIA, bé al KGB, o seran hippies. De vegades, les afiliacions canvien durant la partida, i sempre han de mantenir-se en secret. Al final de la partida, l'equip (CIA o KGB) que tingui més punts serà el guanyador... tret que un hippie hagi...


joan asín: MONTSEC D'ARES, CAP DEL RAS, via LOS REYES DEL MAMBO\nPublicat per joan asin a 5:11\nAra com queda el pas sense el buril que es va endur el Jaume de recrd ?\n22 d’abril de 2012 a les 23:55\nRenoi Joan, la vau encertar, nosaltres no ens vam atrevir a anar tan lluny amb el pronòstic del temps;\nLa via es veu molt interessant, per anar-te-la amanint, me l'apunto.\n23 d’abril de 2012 a les 1:31\nJoan el pas és el darrer, és pot sortir bé.\nJaume la via està molt bé i si el temps ho permet pot sortir per alguna del costat que porta al cim.\n23 d’abril de 2012 a les 7:01


Productor/a i gestor/a editorial: tècnic/a específic/a en diversos àmbits de la cadena editorial (redacció, edició i correcció; producció i impressió; promoció i comunicació).\nEditor/a crític/a: preparació i publicació d'una obra a partir de la reconstrucció de l'original més probable d'un text sobre la base de l'examen i la comparació dels manuscrits o edicions impreses en què ha estat transmès.\nCrític/a literari/ària: anàlisi i valoració d'una obra literària en diversos formats.\nLector/a professional - redactor/a d'informes de lectura: redacció d'informes valoratius d'acord amb criteris d'estil, temàtica, etc. adreçats a l'editorial per decidir sobre la publicació d'una obra.\nAgent literari/ària: persona que treballa a comissió en la promoció d'un/a autor/a i la seva obra.\nGestor/a de màrqueting editorial: organització i planificació d'actes de presentació d'obres, d'inauguració d'equipaments relacionats amb el món editorial o de fires professionals, entre d'altres.\nComercial de llibres i continguts digitals: elaboració d'estudis comercials i d'informes per a la prospecció de nous models de negoci en l'àmbit editorial.\nRedactor/a o assessor/a de materials didàctics: redacció de continguts específics per a editorials que publiquin obres didàctiques.\nTècnic/a en lexicografia, terminologia i neologia: elaboració de diccionaris, lèxics i glossaris; fixació o creació de terminologia de les llengües d'especialitat, marcatge i sistematització de fonts de coneixement.\nTècnic/a per a la redacció de gramàtiques i altres obres de referència\nCreació literària (escriptors/es)\nCorrector/a lingüístic: revisió d'obres per garantir la qualitat lingüística del text.\nLa titulació de Llengua i Literatura Catalanes dota els graduats de les competències fonamentals per a exercir les professions que indiquem. Tanmateix, en la majoria de casos és recomanable, o fins i tot necessària, un aformació complementària de postgrau. Aquesta formació es pot assolir cursant diversos estudis de postgrau, entre els quals destaquen els següents, oferts a la Universitat Oberta de Catalunya:\nPostgrau i cursos d'especialització sobre el llibre digital (UOC)


6 hotels de disseny a Llac de Tiberíades Booking.com\nhotels de disseny a Llac de Tiberíades\nCerca hotels de disseny a Llac de Tiberíades\nHotels Bed and breakfasts Hostals i pensions Fondes Apartaments i cases Cabanes i cottages Lodges Albergs Aparthotels Cases i xalets Habitacions en cases particulars Vil·les Apartaments Cases rurals Resorts Xalets de muntanya\n6 hotels de disseny a Llac de Tiberíades\nEmily's Hotel Aquest allotjament és Preferent. Això significa que ofereix un servei excel·lent, molt bona relació qualitat-preu i que els comentaris dels clients de Booking.com són boníssims. Per formar part d'aquest programa, pot ser que paguin una mica més a Booking.com.\nThe Scots Hotel està situat a la riba del mar de Galilea. Aquest hotel de luxe és en un edifici històric que antigament era un hospital i té vista sobre els Alts del Golan. Ofereix una piscina.\nShirat Hayam Boutique Hotel Aquest allotjament és Preferent. Això significa que ofereix un servei excel·lent, molt bona relació qualitat-preu i que els comentaris dels clients de Booking.com són boníssims. Per formar part d'aquest programa, pot ser que paguin una mica més a Booking.com.\nTots els hotels de disseny de Llac de Tiberíades


Català a totes les sales de cinema - Alternativa Ciudadana Progresista\nCatalà a totes les sales de cinema\nCultura prepara una llei perquè el 50% de les pel·lícules tinguin versió en català\nEl Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació prepara una llei -la Llei del Cinema de Catalunya- per tal que totes les sales de cinema que exhibeixin una còpia en castellà n'exhibeixin també una altra en català. La idea és impulsar la normalització lingüística en un sector en el que el castellà és encara àmpliament predominant i que, com a mínim, el 50% de les pel·lígules tinguin versió en català, segons ha sabut e-notícies. La intenció de Cultura toparà previsiblement amb la resistència del sector de la distribució cinematogràfica -les anomendades majors de Hollyood- com li va passar a l'aleshores conseller de Cultura, Joan Maria Pujals, a mitjans dels 90. L'acord va passar llavors perquè la Generalitat subvencionés àmpliament l'exhibició de còpies en català. Tanmateix, la presència del català al cinema sempre ha estat minoritària. Les úniques pel·lícules que es poden veure actualment en català, i no pas a totes les ciutats, són Arropiero, el vagabund de la mort, Austràlia i Forasters.\nTresserras justifica la mesura "per sortir del franquisme"\nEl conseller recorda que la manca de pel·lícules en català era "un dèficit democràtic i una anomalia"\nEl conseller de Cultura i Mitjans de Comunicació, Joan Manuel Tresserras, ha apuntat en una entrevista a Els Matins de TV3 que la decisió d'emetre el 50% de les pel·lícules en català no respon a una llei del cinema, sinó a "un document elaborat després d'un any de contactes amb gent del sector, que ens ha permès establir unes línies mestres". "Ens agradaria tenir el projecte enllestit per l'estiu", ha afegit.\nTresserras ha posat com a exemple l'augment de ventes de llibres en català després de la dictadura franquista, així com la proliferació d'emissores de ràdio en català o l'increment de la oferta teatral. "En televisió o premsa ens situem al voltant del 25% o el 30%, ha indicat el conseller.\n"És que tenim un defecte respecte al cinema?, s'ha preguntat. "No, simplement el mercat no ha funcionat, perquè hi ha hagut unes hegemonies que han mantingut la situació que hi havia quan vam sortir del franquisme, amb molt poques variacions", ha afegit, per tot lamentar que "això acaba constituint un dèficit democràtic, i és una anomalia del sistema cultural".\nTresserras s'ha felicitat perquè "el govern té la valentia d'intervenir". En aquest sentit ha recordat que "justament ara el cinema té la migració al cinema digital". El conseller ha justificat el poc èxit del cinema en català fins ara perquè " tu acabes menjant el que trobes al supermercat".\nSé el primero en comentar en «Català a totes les sales de cinema»


Lluís Martí Serrano - Amics de les Illes Formigues\nInici » Lluís Martí Serrano\nEm considero afortunat per haver viscut una infància arran de mar. Ningú tria el lloc on creix, simplement et toca i ja està. Jo vaig créixer al Sota Padró de Palamós, i just a pocs metres de casa, un corriol de terra s’obria camí entre les canyes per conduir-me en un moment a la Cala de les Cuetes. Recordo aquell racó entre les roques com un petit gran paradís. Hi havia una font natural d’aigua dolça, i la canalla apreníem a bussejar amb les ulleres i el tub per descobrir el fons marí, abans de saber nedar.\nTenia uns 8 anys quan vaig sentir per primera vegada que el nostre petit paradís estava condemnat a mort. No ho podia entendre. Aquelles roques, tan dures i impassibles davant dels temporals, però tan amables i acollidores els dies de bon temps amb tothom que s´hi acostava, guardaven milers d’històries, i mereixien seguir allà. Però algú tenia altres plans i poc temps després, arribarien les màquines i la dinamita. Tot va desaparèixer… per sempre.\nAquesta petita història, una entre milers a casa nostra, em va fer reflexionar amb un cert sentiment d’impotència i frustració. Poc després la plataforma ciutadana “Salvem Castell” va evitar el que hauria estat el desastre més gran del nostre territori, i això em va ensenyar l’enorme força que pot tenir la ciutadania, si reaccionem a temps i anem tots a una.\nPer aquest motiu vaig veure imprescindible donar suport a una entitat com els Amics de les Illes Formigues. Aquestes petites illes que hem vist des de sempre davant la nostra costa, estan carregades d’història, i tenen un enorme potencial en molts sentits. Haurien de ser el nostre petit gran tresor, cuidar-les com el jardí de casa que tothom voldria tenir. La realitat però, és que la degradació que viu la zona és enorme i no s’atura.\nPractico el submarinisme des dels 16 anys. També sóc alpinista. M’encanta escalar muntanyes i deixar-me caure ben profund sota el gran blau. Considero que aquests dos esports m’han ensenyat a ser humil, i a gaudir i respectar aquest entorn privilegiat que em dóna tanta vida i sobretot tantes ganes de viure.\nL’ecosistema de les Illes Formigues es troba en un estat d’extrema fragilitat, i és l’hora de posar el nostre granet de sorra per convertir-les en el que mereixen ser. El nostre petit gran paradís.\nM’agradaria molt que pugessis a aquest vaixell i ens acompanyessis en aquest viatge, perquè estic segur que coincideixes amb la necessitat d’aturar el deteriorament d’un lloc tant proper i especial per a tots.\nCuidant aquest espai, cuidem també el futur de Palamós i el de tots nosaltres.\nFes-nos costat i fes-te dels “Amics de les Illes Formigues”\nNo costa res. J


Més de 7.000 firmes a favor que els residents puguin votar a les comunals\nEl propòsit és aconseguir-ne 10.000 per presentar-les després als partits polítics\nUn any després de començar a buscar firmes, la plataforma que recol·lecta signatures per reclamar que els residents puguin votar a les eleccions comunals n’ha aconseguit més de 7.000, va explicar el portaveu de la iniciativa, Joseba Imanol, al Diari. D’aquestes, però, no va poder precisar, perquè no s’ha actualitzat aquest detall del recompte, quantes firmes són ara mateix d’andorrans i quantes d’estrangers. Segons la legislació, per poder presentar una iniciativa legislativa popular (ILP) la proposta ha de tenir el suport del 10 per cent del cens electoral, unes 2.500 persones amb nacionalitat andorrana. Aquest, però, no és l’objectiu de\nLo que tienen que hacer es bajar la nacionalidad a los 8 o 10 años que es cuando se esta integrado y no a los 20 años, que es cuando te das cuenta de que no te quieren y lo que era integración se convierte en desapego.\nJo fora no puc votar va dir..Jo fora d'Andorra no tinc cap dret de vot, normal, no tinc perquè decidir sobre el futur d'un país que no és el meu.\nSi, si ets resident.\n#2 Jo fora no puc votar\nJo fora d'Andorra no tinc cap dret de vot, normal, no tinc perquè decidir sobre el futur d'un país que no és el meu.\n#1 mireia cano\njo soc andorrana de naixement estic a favor de que puguin votar ja que formen part del dia a dia del país, però no se on puc localitzar la llista per fer-ho


Consultes externes | Badalona bitàcola\n← Arbres\tEl síndrome del martes →\n3 thoughts on “Consultes externes”\n29 Gener 2007 a les 16:29\nEn sembla que no cal afegir gaires justificacions a una millora de la asistencia mèdica que rebem. Crec que els veïns de la zona poden estar contents de la concentració de serveis al barri. Per posar un exemple: jo visc al Progrès i tinc el metje al CAP La Riera, no hi ha aparcament soterrat públic i a la zona de Can Soley hi han 3… i moltes coses més, nomes manca el metro, que ja arribarà, si els veïns volen.\n29 Gener 2007 a les 21:42\nMalf, quin és el problema? Mira que és fàcil, si els veïns no volen que estigui allà, que el posin a un altre lloc. Efectivament a Badalona la distribució dels equipaments està molt mal feta. Hi ha barris amb dues llars d’infants públiques quan la majoria de barris no tenen cap. Les oficines municipals les han concentrades totes a un mateix edifici, al centre que, en teoria, no hauria de ser el centre perquè diu el PSC que el centre de Badalona s’ha d’allargar fins al canal…\nEls jutjats, les oficines municipals, la oficina d’hisenda, les oficines de la seguretat social, l’hospital, tot, tot està al mateix lloc. I és injust per els barris, però també per als veïns que tenen zona blava perquè són “el centre de la ciutat” i els veïns dels barris bé han de poder accedir en cotxe a aquest centre. La concentració de serveis públics potser té avantatges, però també te inconvenients, inconvenients que tenen tant la gent dels barris com la gent “del centre”. I compte!, la zona de Can Solei no ha estat mai “el centre”. El carrer de la Seu d’Urgell s’acava d’urbanitzar, i no del tot, el solar aquest on ara volen posar les consultes externes, fa anys que està abandonat i ple de merda (i fa 20 anys que pertany a l’ajuntament), Can Solei porta al menys 4 anys deixat de la ma de deu, degradant-se poc a poc. Al carrer Margarida Xirgu ens han tret un bon tros de vorera per tal que els cotxes puguin aparcar, els cotxes dels veïns del carrer d’en Prim i la riera Matamoros que són zona blava (al centre no es pot aparcar als carrers, són semipeatonals).\nEls polítics tenen la barra de dir que el centre aquest de consultes externes “dignificará” el barri. Potser el barri no és digne? El barri de Can Solei, el que necessita per a ser més digne és que els carrers tinguin unes voreres en condicions, que el parc de Can Solei estigui cuidat, que el solar on volen fer les consultes externes sigui el jardí que els hi van prometre als veïns al seu moment, que el carrer Méndez Núñez tingui voreres i no estigui permanentment d’obres, que el Carrer Seu d’Urgell no tingui cotxes aparcats sempre a sobre la vorera, que la zona enjardinada de la plaça de les Gavines sigui això, una zona enjardinada, no un magatzem de pedretes. Que algú tingui cura de les plantes de les jardineres d’aquesta mateixa plaça, que després de 3 anys buides (bé quasi, alguns veïns van plantar les seves pròpies plantes) va arribar una brigada, va plantar quatre plantes i no ha tornat.\nTot això necessita el barri de Can Solei per a ser més digne. I les consultes externes si les volen fer, que les facin, però que escoltin les pegues que tenen els veïns i els i facin cas. Que per això cobren.\n30 Gener 2007 a les 13:53\nPoca cosa a afegir al que t’ha dit en Badabit Malf.\nNomés fer-te notar que degut a l’acumulació de serveis “generals” al barri de Can Solei, aquest s’ha quedat sense serveis ni equipaments de barri. I l’únic espai de terreny que quedava sense construir (perque és una illa interior de pisos i no s’han pogut fer vivendes) on podria anar un equipament pels veïns, ara es destina a un altre equipament de ciutat que podria anar a qualsevol altre lloc millor comunicat, més accesible i l’aire lliure, no en n soterrani de 3 plantes.\nBé, l’únic espai no, perque on està l’actual camp de futbol del Badalona també s’hi podria fer alguna cosa, però l’ajuntament només ha planejat pisos que vindran a massificar encara més el barri.\nAquest barri, a part de ser un barri de serveis, també és un barri on viu gent. I les dues coses han de ser compatibles.\nI si no es fa res per solventar els problemes que ja tenim, almenys que tampoc es fagi res per augmentar-los.\nSi aquest equipament anés al barri del progrés, per exemple, ara que hi hauria lloc renunciant a algun bloc de pisos dels nous projectats, ho agrairiem tan els veïns de Can Solei com els de Progrés, no?


Detenen el presumpte autor de cinc robatoris a domicilis de les Borges, l’Albi i Vinaixa | Notícies | SomGarrigues\nDilluns, 28 de de novembre de 2016 - L'Albi , Les Borges Blanques , Vinaixa\nAgents de la Divisió d’Investigació Criminal de la Regió Policial de Ponent dels Mossos d’Esquadra van detindre el 17 de novembre un home de 28 anys, veí de l’Hospitalet de Llobregat, com a presumpte autor de 37 delictes de robatori amb força a l’interior de domicilis i pertinença a grup criminal. D’aquests robatoris, tres haurien estat a l’Albi, un a Vinaixa i un a les Borges Blanques.\nDes de finals del passat mes d’octubre, els Mossos investigaven una sèrie de robatoris amb força en domicilis de les Garrigues i el Segrià. Els habitatges assaltats tenien en comú que eren cases unifamiliars, adossades o xalets, ubicades en zones perimetrals dels nuclis urbans. A més, la franja horària dels robatoris sempre era entre les cinc de la tarda i les onze de la nit, quan ja era fosc i els lladres podien veure si hi havia algun llum encès dins la casa.\nGrup de quatre\nSegons fonts policials, l’accés quasi sempre es feia escalant per les zones enjardinades i, seguidament, els autors forçaven portes o finestres de la primera planta i entraven a l’interior. L’objectiu dels lladres era obtenir diners en metàl·lic i joies, principalment.\nDurant les indagacions, els investigadors van determinar que els lladres formaven part d’un grup especialitzat en robatoris a l’interior de domicilis i que actuaven per tota Catalunya des de l’entorn metropolità de Barcelona. Ho feien de manera coordinada amb quatre individus en cada assalt. Un feia de conductor, un altre vigilava el lloc i els altres dos entraven a l’habitatge. Per fugir amb rapidesa disposaven de dos turismes de gran cilindrada i anaven en parelles.\nArran de la investigació els mossos van identificar un dels presumptes lladres, que va ser localitzat i detingut el passat dia 17 a l’Hospitalet de Llobregat. De moment, els investigadors han trobat indicis que relacionen el detingut amb 37 robatoris comesos a les comarques del Segrià, les Garrigues, la Noguera, la Segarra, el Gironès, la Selva, el Vallès Oriental, el Baix Llobregat, Osona, l’Anoia, l’Alt Camp i el Baix Penedès. La investigació continua oberta i centrada en localitzar els altres membres de la banda.\nEl detingut, que tenia antecedents, va passar el dia 19 a disposició judicial a l’Hospitalet de Llobregat i el jutge va decretar l’ingrés a presó.


Servei de pneumàtics plans Toronto - Sparky Express\nServei de pneumàtics plans Toronto, Ontario\nFlat Tire Service Toronto, Com sol·licitar ajuda\nSi teniu pneumàtics a Toronto, Ontario, podeu reservar el nostre "Servei de pneumàtics plans a Toronto", en línia o per telèfon. Així és com:\nObteniu assistència per a pneumàtics plans a Toronto per telèfon: truqueu o envieu un missatge de text al (647) -819-0490 i feu-nos saber la vostra ubicació exacta a Toronto-Ontario i el tipus de situació de pneumàtics llisos que teniu (el pneumàtic està bufat o el pneumàtic està planer perquè estava punxat per un clau) o un cargol).\nen línia: si ho desitgeu, podeu sol·licitar el nostre servei de pneumàtics plans a Toronto en línia, aquí mateix en aquesta pàgina.\nServei de pneumàtics plans de Toronto, compatibilitat\nnostre servei de pneumàtics plans està disponible a Toronto (Ontario) per a qualsevol tipus de vehicle amb un pes màxim de 3 tones. Si el vostre vehicle està molt personalitzat o si té rodes tàndem, és possible que no sempre us puguem ajudar, truqueu-nos per discutir-ne els detalls.\nEl nostre servei de pneumàtics plans hauria de ser sol·licitat pels conductors de la zona de Toronto, Ontario, que no puguin reparar un pneumàtic planer ni instal·lar la roda de recanvi. No venem pneumàtics, de manera que si necessiteu un pneumàtic nou, heu d’intentar trobar un proveïdor local que en pugui vendre i subministrar.\nServei de pneumàtics plans a Toronto, pagament\nServei de pneumàtics plans de Toronto, informació de COVID-19\nQuan assistim als conductors a Toronto, Ontario, amb serveis de reparació o canvi de pneumàtics plans, observem la normativa vigent del COVID-19 en aquesta àrea. Els nostres operadors que respondran a la vostra trucada de pneumàtics sempre portaran màscares i guants i disposaran de desinfectants al vehicle. Si us plau, mantingueu una distància mínima de 2 metres de l’operador que respongui a la trucada de pneumàtics plans a Toronto.\nSparky Express és un proveïdor local d’assistència en carretera a Toronto, Ontario.


Audiobook Podcast De Becoming-psicocoaching\nQuin és el títol de la pel.lícula de la teva vida?\n30/11/2017\tDuração: 03min\nFes servir les emocions al teu favor\n23/11/2017\tDuração: 02min\nSoluciones el problema? O el símptoma?\n16/11/2017\tDuração: 02min\nImagina que et fan mal els genolls, vas al metge i et recepta que et prenguis un medicament cada cop que tens dolor. Al cap de 2 mesos, segueixes prenent medicaments perquè encara et fan mal. Potser, el problema no són els genolls sinó el teu sobrepès que fa que els teus genolls s’hagin d’esforçar el doble, la teva vida sedentària, etc...\nEs pot ser més feliç del que un ja és?\nA vegades donem moltes voltes a les coses per intentar prendre les decisions adequades, forcem situacions creient que és el que hem de fer i tot i així, a vegades no són els resultats esperats ni ens sentim bé amb les decisions que hem pres. Busquem a fora el que podem resoldre a dins nostre amb una sola pregunta: com et fa sentir?\n26/10/2017\tDuração: 04min\n19/10/2017\tDuração: 05min\nDes dels inicis de la humanitat, sempre hem intentat controlar el que passa i buscar-hi una explicació. Ho hem fet a través de supersticions, de religions, de creences populars,... Com per exemple, creure que els Déus estaven enfadats quan hi havia tempestes catastròfiques o fer el ball de la pluja o algun sacrifici com a ofrena per fer ploure. L’objectiu en tots els casos és comprendre la incertesa, saber que el que no podem controlar o el que no sabem que passarà ens serà favorable. Per a això també tenen tant d’èxit els tarotistes i els endevins del futur. Ens agrada saber què passarà al futur per tenir el control.\nCom conviure amb les emocions que sentim\n05/10/2017\tDuração: 02min\nquests últims dies a Catalunya, degut a tot el que ha estat passant amb el referèndum, s’estan vivint molts moments de tensió, por, ràbia, impotència, ira, tristesa, eufòria, felicitat... Molts sentiments aflorant a la vegada, alguns contradictoris i tot. Això és completament normal perquè és comú que quan sentim una emoció, no n’hi hagi una de sola i també, que es produeixi una cascada sentimental. La cascada sentimental és el fet que un sentiment vagi desencadenant altres sentiments. Per exemple, la ira es pot anar desencadenant en ràbia, aquesta en impotència i aquesta en frustració, por, pena, dolor, odi,...\n29/09/2017\tDuração: 01min\nTenir por és natural i necessari. Si no tinguéssim por ens llençaríem per un precipici sense dubtar-ho o no ens apartaríem si un cotxe vingués en la nostra direcció a tota velocitat. Però la por ens pot anular i immobilitzar.\n21/09/2017\tDuração: 05min\nTot i que potser a la nostra dieta no és massa comú menjar aliments fermentats, a part de la cervesa, cada cop es recomana més incloure productes fermentats a la dieta. Per què? Doncs perquè els aliments fermentats tenen dos aspectes importants. El primer és que com que el sucre natural i els carbohidrats dels aliments fermentats es converteixen en àcid durant el procés de fermentació, la quantitat de sucre de l’aliment es redueix.\nQuè és el mindfulness i per què l'hauries d'aplicar a la teva vida?\n15/09/2017\tDuração: 05min\n07/09/2017\tDuração: 03min\n29/06/2017\tDuração: 07min\n22/06/2017\tDuração: 04min\nCrec que podria afirmar que tots (o quasi tots) volem ser feliços i aquest és un dels nostres objectius. Busquem la felicitat com si fos l’objectiu final de la nostra vida, el paradís, el Sant Greal... No és la primera vegada que explico que la felicitat és un camí i no un destí (ho pots llegir aquí) però, a part de la felicitat, hi ha un aspecte molt important que no tenim en compte: que la nostra vida tingui sentit.\nEts un/a Drama Queen? Aprèn a despreocupar-te\n15/06/2017\tDuração: 03min\nTenim una gran habilitat per preocupar-nos més del compte, abans d’hora i dramatitzar. Tot sembla una tragèdia (o possible tragèdia) i ens entristim, ens angoixem, patim, ens desanimem o ens enfadem,... Però, cal?\n01/06/2017\tDuração: 03min\n25/05/2017\tDuração: 04min\nQuantes vegades quan estàs a punt de fer alguna cosa o de prendre una decisió has començat a dir “i si...”? Els dubtes i les pors ens comencen a absorbir: I si ho faig malament? I si se’n riuen de mi? I si no li agrada a ningú?\n18/05/2017\tDuração: 04min\nTots veiem la vida des del nostre punt de vista. I tots tenim part de raó. Ja en parlava en un altre article sobre els punts de vista i és cert que des d’on estàs ara, el que veus és el que creus que és. I tens tota la raó.\nEls embolics emocionals\n11/05/2017\tDuração: 03min\nHi ha moments en que ens enfonsem emocionalment. El caos guanya i sents que estàs fet un embolic: no saps què sents, no t’aclareixes, et sents fatal...


Pistes de tennis “els Pinyerets” – Ajuntament de Castellolí\nPistes de tennis “els Pinyerets”\nEquipament no vigilat que compta amb dues pistes de tennis. Una de terra i l’altre de paviment. Actualment la pista de terra està bastant malmesa, però en breu es començaran obres per tal de recuperar-ne l’ús. Per a més informació sobre les instal·lacions i la lliga de tennis en aquesta pàgina.\nAdreça: Urbanització els pinyarets


la meva iaia Roser: de juny 2014\nA la meva àvia li encanta escoltar música. Quan vaig a casa seva, sovint veig que té posat un CD de sardanes o un de valsos. A tot volum. I ella feinejant per casa. Però a mi em sembla que sempre s'ha reprimit ballar. El meu avi no era bon ballador. Bàsicament, es movia 10 cm cap a una banda, 10 cm cap a l'altra banda, i et feia parar, alegant que estava marejat. I això en el millor dels casos, és a dir, durant els casaments de familiars! La meva àvia es delia sempre per ballar, tot i que intentava mantenir aquest desig en secret. Ballar no és seriós, i a determinada edat no cal perdre els temps en aquestes foteses. Per això, quan jo anava a casa seva i escoltava la música, l'agafava per la cintura, ens donàvem la ma (em sembla que ella feia d'home), i començàvem a dansar, donant voltes sense parar, rient plegades, i intentant uns passos que ella donava segura i jo intentava seguir. Són aquells moments dolços que t'ofereix la vida. Aquells moments que val la pena tenir. Hi havia complicitat en els gestos i les rialles, i el convenciment de que cal aprofitar les estones alegres que t'ofereix la vida. Un cop acabada la música, la meva àvia tornava a posar-se la cuirassa de senyora gran i seriosa, i continuava planxant, o endreçant, o cuinant. Però amb un bri més d'alegria dins del cos.\nEtiquetes de comentaris: Bellesa, Il.lusions, Jocs, Sentiments\nRecordo un dia que la iaia va arribar a casa. Tornava de comprar. I ens va explicar que s'havia trobat una coneguda, al centre de la ciutat. Aquesta coneguda, de l'edat de la iaia més o menys, tenia un marit que s'acabava de recuperar d'un atac de cor. La iaia ens va explicar que li havia preguntat pel seu home, i la dona li havia dit que ara ja es trobava bé, que havia estat un gran ensurt, però que ara es trobava molt millor. Tot seguit, la meva àvia li espeta aquesta sentència:\n"Heu estat de sort, un altre dia se t'hi pot quedar per una cosa més insignificant!"\nEncara recordo que ma mare, ma germana i jo, li vam etzibar a la iaia que aquestes coses no es podien dir, que s'havia passat tres pobles amb la frase "d'ànims". Però ella, estranyada de la nostra reacció, ens va dir que no havia dit cap mentida, que podia ben ser que aquell home es morís per culpa d'una malaltia menys greu. Com que nosaltres sabíem que no la faríem canviar d'opinió ni en un miler d'anys, vam callar, guardant-nos a dins un xic de sorpresa i un xic d'admiració per la iaia, doncs no crec que gaire gent pugui dir alguna cosa d'aquestes a la cara i quedar-se tan fresca.\nDe tant en tant, m'agrada imaginar-me la cara de la pobre dona amb un marit que havia patit un atac de cor. Ulls esbatanats, boca amb mandíbula desencaixada, i incapaç d'articular ni un sol mot. Desconec totalment si el pobre home es va morir d'un atac de cor, o d'alguna malaltia menys greu, tal com havia sentenciat la meva àvia.\nA casa, el costum és arribar i canviar-te la roba de carrer per roba d'estar per casa. La majoria de dones, empren com a roba d'estar per casa, una bata de les següents característiques:\n- roba de cotó, o meitat cotó meitat poliester, de colors diversos, però clars i apagadets. Els dibuixos de les bates solen ser ratlles, o quadrets. I la bata és una cosa tirada de dalt a baix, és a dir, sense cap mena de forma, com un sac. Aquests tipus de bates són còmodes, fàcils de posar-se i de rentar, i econòmiques.\nLa meva àvia usa bates d'estar per casa de les següents característiques:\n- roba sintètica, però amb força caient i d'aspecte brillant. Colors vius: poden ser de motius florals, generalment. Cenyida a la cintura a través d'un cinturó enganxat a la bata i de la mateixa roba. Aquestes bates són còmodes, fàcils de posar-se i rentar, i permeten resseguir una figura que, en el cas de la meva àvia, es defineix com uns bons pits, unes bones caderes, i una cintura estreta.\nSi és que fa goig fins i tot amb roba d'estar per casa!\nCal concloure que les bates d'estar per casa de la meva àvia no tenien res a veure amb les bates d'estar per casa que hi han a la majoria de llars.\nEtiquetes de comentaris: Bellesa, Cuina\nFa més de 30 anys, a Vic, els hiverns eren molt i molt i molt freds. Recordo ficar-me al llit amb pijama gruixut, amb bossa d'aigua calenta als peus, i depressa cobrir-me amb els llençols, una manta i un edredó. En aquella època, els de la Plana encara no en sabíem res, de les fundes nòrdiques.\nAl matí, al despertar-nos, sortir de l'escalfor del llit també ens costava molt, ja sigui per la son encara remanent, ja sigui perquè sabíem que les habitacions estaven gèlides, doncs a la nit la calefacció no anava.\nRecordo que vam passar unes quantes nits a casa dels avis. Sabeu quin era el remei contra la son i el fred que ens aplicava la iaia al despertar-nos? Ens treia totes les capes que ens cobrien (edredó+manta+llençol), ens feia treure cuita-corrents el pijama i ens fregava ben fort amb una tovallola impregnada amb colònia.\nNo sé dir com actuava això en el nostre organisme. Encara ara m'és difícil discernir què era el que ens alliberava del fred:\n- o la tovallola (que era vella i rasposa),\n- o la colònia (que era de nens però amb un contingut en etanol important que t'impregnava els narius),\n- el els gestos de la iaia amunt i avall dels nostres braços i cames.\nSegurament, la combinació dels tres elements era la resposta.\nEl cas és que just després que ella acabés de fregar-nos, ens vestíem cuita-corrents sense la sensació de fred que hauríem tingut sense aquesta cura miraculosa.\nEtiquetes de comentaris: Cures\nAmb 86 primaveres, a la meva àvia li fan mal els peus. Se li han eixamplat, i li costa posar-se les sabates que està acostumada a portar, és a dir, amb taló alt i prim, i acabades en punta. O sigui que un dia la vaig acompanyar a la sabateria a comprar-se unes sabates còmodes. La sabateria en qüestió estava dedicada a sabates especials per a gent que tenia problemes als peus. Una dona amb prou paciència ens va ensenyar pràcticament totes les sabates més o menys boniques però sobradament còmodes que tenia a la botiga amb el número de la iaia. A ella cap li feia peça. Suposo que deu ser difícil reconèixer que has d'adaptar-te a un calçat completament diferent del que has portat tota la vida. Al final, la vaig convèncer perquè es quedés unes sabates tipus "merceditas" però més tancades, que protegien el peu, amb una petita cunya, en negre i daurat. No eren boniques. Gens. I molt menys si les comparava amb qualsevol de les que la iaia té al seu sabater. Però vaig fer veure que m'agradaven, i ella se les va quedar, tot i que mostrant molts dubtes.\nAl cap d'uns dies, ma mare em va comentar que les havia tornat a la sabateria.\nEtiquetes de comentaris: Cuina, Receptes de la iaia\nAra ja és una constant. Ara pràcticament cada dia els meus fills em demanen, a l'hora d'anar a dormir, "mama, em pots fer pessigolles de la iaia Roser?". I jo no m'hi nego, ans el contrari, m'encanta que disfrutin amb una cosa amb la que jo vaig disfrutar tantíssim quan era petita.\nHeus aquí les diferències i coincidències que hi han entre el meu record i el present:\n- jo m'estirava a la falda de la iaia, que s'estava asseguda al sofà.\n- els meus fills estan estirats al seu llit i jo al seu costat.\n- la meva àvia ens feia pessigolles al capvespre.\n- jo els hi faig pessigolles just abans d'anar a dormir, per fer-los endormiscar.\n- la iaia em resseguia l'esquena amb els dits índex i el del cor, dibuixant cercles i semicercles a l'esquena. Quan les pessigolles es feien resseguint la columna, de seguida em sortia pell de gallina. Quan les pessigolles m'arribaven a banda i banda de la cintura, se m'escapava el riure.\n- jo els hi ressegueixo l'esquena amb els dits índex i el del cor, dibuixant cercles i semicercles a l'esquena. Quan les pessigolles es fan resseguint la columna, la pell de gallina és evident. Quan les pessigolles arriben a banda i banda de la cintura, ells es mouen lleugerament però aguanten.\n- jo mai deia prou. Era la iaia que parava al cap de no sé quanta estona.\n- els meus fills mai diuen prou. Paro quan els veig a punt d'adormir-se.\nL'aigua del mar és salada. Molt salada. I encara ho és més per un nen. Per què? molt simple:\nles persones grans prenen el sol. Quan estan cansades de prendre el sol o de treure's la sorra que els hi tiren la resta de persones a la cerca d'un bon posicionament prop de l'aigua, les persones grans, molt dignes, es dirigeixen a l'aigua, hi entren lentament, es capbussen o no, neden una mica, i surten preparats per a un altre bany de sol.\nEls nens arriben prop de l'aigua, llencen les xancletes, es treuen les samarretes (i també les llencen a la sorra, prop o no de les xancletes), i es dirigeixen cap a l'aigua. Amb sort sa mare no els perseguirà per posar-los la crema protectora que segurament ja porten des de casa. Un cop prop de les onades, els nens salten sobre elles, tiren cosses a l'aigua, entren a l'aigua, en surten, entren, salten, bucegen, neden, riuen, es persegueixen, entren a l'aigua, surten, s'enfonsen, bucegen, surten de l'aigua… al cap de una hora, potser la mare els obliga a descansar un xic, a la tovallola, per recuperar forces.\nEl meu record dels cinc minuts a la tovallola entre nedada i nedada és molt dolç: Sabeu qui ens esperava, sempre, prop de la nostra tovallola en aquell moment? la iaia amb un sucre a la ma! Quan sortíem de l'aigua després d'haver-nos empassat quantitats importants d'aigua amb la seva sal, arribàvem a la tovallola i la iaia sempre ens tenia preparat un sucre, d'aquells rectangulars, premsats. I era genial! ens l'empassàvem amb delit! La combinació de les hores de joc a l'aigua de la platja combinada amb la dolçor del sucre és un dels millors records que tinc dels petits bocinets de felicitat que et dóna la vida!\nEtiquetes de comentaris: Jocs, Natura\nQuins farts de jugar i de riure amb aquest joc! la iaia i la mare sovint jugaven amb nosaltres dues, ma germana i jo. I nosaltres no ens en cansàvem mai!\ntocar l'esquena de la persona que para, marxar corrents i intentar que ella no et toqui.\nganes de passar-t'ho bé, ganes de córrer, i un espai relativament gran.\n- la persona que para es posa de cara a la paret.\n- la resta de jugadors es posen a l'altre extrem de la sala, o terrassa, o pati, o el que sigui.\n- la persona que para diu: "1, 2, 3 … petit inglès!" (no anglès, fa més de 30 anys, els anglesos eren els inglesos, a Vic), en veu alta i de cara a la paret.\n- mentre la persona que para diu "1, 2, 3 … petit inglès!", la resta de jugadors avancen tan depressa com poden cap a la persona que para.\n- la persona que para, un cop ha dit "1, 2, 3 … petit inglès!", es gira de seguida de cara a la resta de jugadors.\n- en el moment que es gira, els jugadors s'han de quedar immòbils.\n- si la persona que para veu algun jugador movent un braç, una cama, rient, tancant un ull… el fa tornar al punt de sortida.\n- i així anar fent, fins que algú toca l'esquena del que para, i el que para intenta tocar a algun altre jugador.\nDesconec totalment l'origen del nom del joc. Només sé que jugant-lo, he passat estones molt divertides. I que en moltes d'aquestes estones, la iaia també hi era.\nBiquini. Dues peces. Una que tapi els pits i l'altre que tapi el cul. Prou grans les dues per tal de no deixar veure res que no s'hagi de veure. I prou llampants perquè no passin inadvertides. Sempre he vist a la iaia en biquini, ja sigui a la platja o a la piscina. Sempre. Amb 50, 60, 70, 80 anys… sempre amb biquini.\nBanyador? Ai, fuig! què és aquesta peça tan grossa que et tapa la panxa? i que et deixa amb la panxa sempre molla quan surts de l'aigua! Encara pots agafar un bon constipat!\nI, si, la iaia també causava sensació a la platja. Quan totes les dones de la seva edat ja portaven banyador, discret, normalment negre o blau marí, amb l'intent força inútil de dissimular unes panxes prominents, la meva àvia estenia la seva tovallola tan a prop de l'aigua com podia, es treia la brusa camisera que portava, i mostrava a tothom que una dona madura en biquini pot continuar essent espectacular!\nUn besnét de la meva àvia (concretament el meu fill gran), li ha fet un dibuix. El tema del dibuix era: la iaia Roser. Tenint en compte que gairebé tres quartes parts del dibuix estan ocupades per unes muntanyes grises i altes; continuant amb el fet que segons el meu fill gran, l'àvia es dedica a escalar-les, i acabant amb l'observació que en el dibuix, la meva àvia porta els cabells negres i llargs, i una samarreta groga gens cenyida, he arribat a la següent conclusió: he de parlar més als meus fills de la seva besàvia. A veure si explicant-los tal com és, el concepte de "dona escalant muntanyes amb melena negra al vent", canvia per "iaia afectuosa que demostra seguretat en totes les seves accions". Tot i que, arribats a aquest punt, una dona escalant una muntanya prou empinada ja mostra molta seguretat en si mateixa. I si realment el concepte ja el tenen après?\nEtiquetes de comentaris: Jocs, Sentiments\nEtiquetes de comentaris: Cuina, Il.lusions\nLa meva àvia és un dels màxims exponents de la feminitat:\ncabells crepats, sempre a punt, faci sol o nevi, faci vent o plogui. Sabates de taló acabades en punxa, per a qualsevol circumstància, ja sigui anar a passejar, anar a comprar fruita o anar de vacances. Sempre amb faldilla, una de les peces considerades popularment més femenines, exceptuant els kilts escocesos, evidentment. I sempre faldilla per sota dels genolls, prenent com a màxima la frase de Coco Chanel que deia que els genolls són la part més lletja de la dona. Bruses no camiseres, la majoria. Setinades, o amb flors, o de color rosa, o una combinació d'aquests tres factors. Els vestits, per arreglar, per anar de festa. Alguna flor a la solapa, ben llampant, a ser possible de color vermell. Joies sense excés però sempre presents: unes arracades de perles, un penjoll daurat i algun anell en algun dit.\nL'únic detall no femení que sempre ha mantingut és el del marcador del temps: el rellotge. A la meva àvia no li agraden els rellotges petits, diminuts, assimilables a una pulsera i amb dificultat per veure les busques. Ella sempre porta rellotges grans. Generalment se'n posa algun del meu avi, havent-se arreglat la corretja perquè no li caigui. Potser perquè considera que el temps no és femení. Que el pas del temps, inexorable, no fa cap favor a les subtileses femenines. I per aquest motiu no regala al senyor temps ni la part més petita de la seva feminitat. Apa, que s'espavili! la meva àvia no segueix els dictats del temps, i molt menys les normes que el regulen!\nDurant molt de temps (he de reconèixer que durant força anys), em pensava que la mare de la meva àvia materna i la mare de la meva àvia paterna es deien igual. Quina casualitat, sempre pensava jo, de petita, quan escoltava a les meves àvies parlar de les seves mares! Les meves besàvies tenen el mateix nom! I, a més, tenen un nom molt original, mai l'he sentit a cap altra banda!\nSempre que les meves àvies parlaven de les seves mares, començaven la frase dient: "la meva mare, Alsalcia…". I jo, contenta d'escoltar a les meves àvies parlant de les seves mares i el seu nom tan original.\nFou ma mare qui em va despertar del meu somni o de la meva sordesa. El cas és que ja adolescent vaig descobrir que les meves àvies no tenien el mateix nom. De fet, una es deia Juliana i l'altre es deia Maria. I Alsalcia? Per què les anomenaven Alsalcia, si no s'ho deien? ma mare, entre estupor i sornegueria, em va explicar que quan les àvies nombraven a les seves mares, s'havien acostumat a dir: "ma mare, al cel sia…", com a mode de veneració, de record i de respecte.\nHe demanat a diverses persones de l'entorn de la meva àvia què en pensen d'ella. La primera en respondre a aquesta crida va ser l'Anna Portet. Diu així:\n"De la tieta Roser, jo en tinc uns records molt positius i bonics de quan érem petits, els meus records d'ella:\n- Una dona molt oberta, enèrgica, riallera, tendre, afectuosa, generosa, treballadora, presumida, elegant, molt alegre, dinàmica, arriada, parladora.....\nJo recordo que quan érem petites anàvem molt sovint a les plantes a veure els tiets i a berenar, sempre hi havia algun o altre tiet i altres dels cosins que ens hi trobàvem, i quan s'hi ensopegaven les germanes era un festival assegurat, un fart de riure i recordo que explicava coses molt interessants, no recordo quines eren, però sé que me l'escoltava molt atentament quan parlava ella.\nQuan jo era petita ja em donava la sensació que era una dona molt avançada per la seva època, que es feia respectar i compartia tot el seu saber d'una manera planera.\nUna barreja d'elegància i senzillesa.\nSempre hi havien petons i un somriure, jo personalment m'hi trobava molt a gust.\nTé un riure encomanadís, com ses germanes, era un no parar d'explicar històries, jugar i riure.\nRecordo les fontades que fèiem i després quan fèiem la trobada a la torre que tenien amb el tiet Pepito a Taradell, anar allà per mi era un privilegi i ella estava taaaant contenta que hi anéssim, quan arribàvem era un esclat d'alegria, et senties ben rebut i que formaves part d'una gran família que s'estimava.\nLa festa no s'acabava mai, quan vàrem deixar de fer aquelles trobades familiars jo les vaig trobar a faltar molt.\nRecordo que li agradava molt jugar a la petanca, ella i el tiet Pepito en sabien molt.\nEm sento molt afortunada de tenir aquests referents tant positius, les vivències amb els tiets i tietes de les plantes, fos on fos, unes experiències úniques, una gran escola i riquesa de valors molt humans, mira...... tot escrivint-ho m'emociono i tot! Sóc de llàgrima fàcil!"\nEtiquetes de comentaris: Jocs, Natura, Sentiments\nEn posts anteriors ja m'havia fet ressò del material emprat per tenir uns cabells exuberants (si, si, el secret són els rulos). I si, la meva àvia Sempre ha portat els cabells crepats, tenint present que aquest sempre vol dir des que tinc ús de raó.\nInstruccions: un cop els cabells acabats de rentar, s'assequen amb els rulos posats. Després, es treuen els rulos un a un, s'hi fan unes passades màgiques amb un raspall, i heus aquí el resultat: cabells crepats!\nCabells crepats per anar per casa: s'acompanyen amb una bata de colors vius (si pot ser que sembli un jardí florit), lligada a la cintura, i unes esperdenyes còmodes.\nCabells crepats per sortir al carrer: s'acompanyen amb una bona dosi de joies (arracades de perla, un penjoll, i algun anell), un vestit florejat (no del rotllo jardí florit, sinó de pintura impressionista), i uns bons talons.\nEn qualsevol dels dos casos, el resultat és excepcional, i en cap dels dos casos, es té present la moda actual. Que ara les actrius més famoses del star system els porten llargs, allisats i planxats al màxim? Que ara estan de moda els arrissats? És indiferent. La iaia ha eludit totes les modes puntuals, i s'ha forjat el seu propi estil. I amb molt de gust.\nPublicat per Unknown a 1:01 Cap comentari:\nAl meu avi li agradava jugar al dòmino.\nPerò a la meva àvia li agradava deixar-nos les fitxes del dòmino per fer castells. Posava quatre fitxes en paral.lel, separades un xic una de l'altra. Després en col.locava dues a sobre d'aquestes, i anava pujant, fins que el castell es desmuntava. Un cop ella havia acabat, ens empenyia a que nosaltres féssim el mateix. I, com qui no vol la cosa, ens tenia distretes i tranquiles durant una bona estona. Quan nosaltres començàvem a intentar mantenir l'equilibri de les peces, ella discretament s'allunyava de nosaltres i es dirigia cap a la cuina. Al cap de poca estona, apareixia amb un plat ple de trossos de poma pelada, i grills de taronja. I també, com qui no vol la cosa, nosaltres ens menjàvem una bona quantitat de fruita per berenar, gairebé sense assabentar-nos-en, doncs anàvem intentant que el castell no caigués.\nEm fa gràcia comprovar que aquesta estratègia encara l'utilitza amb els seus besnéts. I li continua funcionant!\nSón comptades les vegades que he vist a la meva àvia portant pantalons. I, evidentment, Mai dels Mais s'ha posat uns texans. Per fer turisme, la gent s'acostuma a posar uns texans i una samarreta, per anar ben còmode per voltar, tirar fotos, menjar qualsevol cosa en qualsevol lloc, i caminar, caminar i caminar. La meva àvia fa totes aquestes coses amb faixa, faldilla i talons. Per anar a la muntanya, la gent es posa esperdenyes per caminar, pantalons de muntanya i un forro polar. La meva àvia va a la muntanya amb faldilla i esperdenyes… de cunya!\nEvidentment, qualsevol celebració comporta portar ja no faldilla, sinó vestit, o vestit jaqueta. Les celebracions a casa es fan amb faldilla, passejar per Vic o anar a comprar implica portar faldilla. La meva àvia és presumida. I fa molt de goig. I, encara que ella mai ho reconeixerà, li ha d'agradar que pel carrer la pari qualsevol coneguda i li digui: "Roser, que guapa que vas!".\nMolta gent m'ha dit a mi que la meva àvia fa molt goig. I a mi m'encanta tenir una iaia tan presumida i yeye!


KÈNIA: El llac Nakuru | Africanlanders\nEl llac Nakuru és un parc nacional que destaca per la presència de flamencs, pelicans i aus. També hi pots trobar hipopòtams i manades de búfals que s’apropen a l’aigua per refrescar-se. A més a més, és dels pocs llocs de Kènia on encara es poden veure rinoceronts en llibertat.\nEs tracta d’un parc d’una extensió petita comparat amb altres parcs,188 km², on trobem una espècie de girafa autòctona, la girafa Rothschild, i a on serà difícil veure-hi lleons i lleopards. Tot dependrà de la sort que tinguis aquell dia en el teu recorregut. El que sí que no trobareu seran els elefants, que no habiten al llac Nakuru.\nAus al llac Nakuru.\nEl llac Nakuru forma part de tot un seguit de llacs (llac Naivasha, llac Baringo, llac Bogoria i llac Elmenteita) que es troben dins de la vall del Rift de Kènia i que han estat declarats patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. La vall del Rift que va des d’Israel a Moçambic, té una llargada de 5.000km i es diu que va ser el bressol de la civilització.\nEl parc està rodejat per diferents poblats i per la ciutat de Nakuru. Les grans inundacions dels últims anys han provocat un augment considerable del nivell de l’aigua inundant un dels accessos al parc i malmetent alguns dels arbres de l’entorn del llac. És una bonica primera parada per a veure un parc nacional abans d’endinsar-te als top com són el Samburu o el Masai Mara.\nZebra amb el llac Nakuru al fons.\nL’entrada al parc del llac Nakuru es troba només a 4 km del centre de la ciutat que té el mateix nom que el llac. La ciutat de Nakuru és la quarta ciutat més gran de Kènia amb uns 250.000 habitants.\nÉs un parc molt accessible per arribar-hi amb tot tipus de transport públic i també amb cotxe, ja que la carretera no mostra gens de dificultats.\nAmb cotxe: Des de Nairobi només hauràs de seguir la carretera A104 que et portarà directament a la ciutat de Nakuru. Des d’allà hauràs de conduir 4km fins a l’entrada del parc. Tardaràs aproximadament unes 4 hores. Nosaltres vam accedir-hi des del parc de Ol Pejeta a prop de Nanyuki. Des de Nanyuki, hauràs de conduir per la carretera A2 direcció a Nyeri. Després hauràs de girar a la dreta direcció Lamuria i tornar a girar a la dreta cap a la B5 direcció Nyahururu. Un cop a Nyahururu, hauràs de seguir fins a la C77 direcció a la ciutat de Nakuru. Durant el trajecte, travessareu diferents vegades per les muntanyes del Rift Valley que van d’Israel a Moçambic, amb un paisatge i unes vistes precioses.\nAmb transport públic: Caldrà fer el mateix procés que amb el cotxe però intentant trobar algun matatu que faci el recorregut directe o el més llarg possible. Un cop a la ciutat de Nakuru caldrà negociar amb un boda-boda el trajecte fins la porta d’entrada al parc. Pensa, però, que necessitaràs algun cotxe de safari per a tal de fer un recorregut per dins el parc; així que et tocarà negociar preus a la ciutat abans d’entrar al parc.\nAmb avió: Caldrà arribar a Nakuru amb un vol intern des d’una de les ciutats importants del país com Kisumu o Nairobi.\nSubukia View sobre les muntanyes del Rift, a 2.550 metres d’alçada, durant el trajecte a Nakuru.\nEl preu de les entrades del parc és relativament barat comparar amb altres parcs de Kènia. A l’estiu 2021, ens van costar 35$ per persona. Tingueu en compte que l’entrada dura 24h, per tant si per exemple, entreu a les 15h de la tarda, podreu utilitzar-la fins el dia següent a la mateixa hora.\nRecordeu també, que les millors hores de fer un safari són amb la sortida i amb la posta de sol. Així que intenteu fer coincidir la vostra visita en aquests moments. El parc obre a les 6.00h del matí fins a les 18.00h del vespre.\nDurant l’estiu del 2021, la porta principal del parc estava tancada degut a unes inundacions molt fortes que va patir el parc. La part oest del parc hi havia una part que era inaccessible. Nosaltres vam accedir al parc per la Lanet gate.\nLanet Gate, situada al costat de la ciutat de Nakuru.\nQuè fer al llac Nakuru?\n– Observació d’aus\nEl llac Nakuru és un paradís pels amants de les aus. Al parc hi habiten espècies d’aus, entre les més famoses estan els flamencs rosats i els pelicans que en molts casos fan una breu parada al transcurs de les seves migracions.La condició alcalina de les aigües del llac Nakuru permet que en les seves aigües es formin algues molt nutritives i zooplànctons. La composició sòdica és ideal per al desenvolupament de les diatomees, unes microalgues que són el suport per als crustacis i larves d’insectes que al seu torn alimenten als bancs de peixos i aquests a les aus aquàtiques. En època de pluges, el nivell de l’aigua del llac creix i moltes aus migren a altres llacs en busca de menjar.\nNosaltres, encara que no som uns amants fanàtics de les aus, cal dir que ens va agradar molt veure els paisatges rosats i blancs que formaven els ocells i que li donaven un aire especial al parc. Podeu baixar del vostre cotxe i veure’n moltes d’elles més a prop des del Pelican Point.\n-Veure molts rinoceronts blancs i negres\nUn dels punts forts del llac Nakuru és poder arribar a veure amb facilitat els rinoceronts que hi habiten. Nosaltres en vam veure fàcilment durant la tarda i el matí que hi vam estar.\nRinoceronts al llac Nakuru.\nEls rinoceronts són una espècie en perill d’extinció i molt perseguida pels caçadors furtius. Els rinoceronts blancs es distingeixen dels negres perquè tenen el morro més ample i quadriculat. També tenen una petita gepa sobre la nuca.\nRinoceront al llac Nakuru.\n-Admirar la girafa Rothschild\nCom els rinoceronts, la girafa Rothschild és una espècie en perill d’extinció. Es pot trobar al llac Nakuru i a algun parc natural d’Uganda.\nGirafa Rothschild al llac Nakuru.\nLes girafes de Rothschild es distingeixen fàcilment d’altres subespècies pel color del seu pèl. A més, la girafa de Rothschild no mostra les marques a la cama, donant la impressió que està utilitzant unes mitges blanques. Una altra característica distintiva de la girafa Rothschild, encara més difícil de detectar, és el nombre de banyes al cap. Aquesta és l’única subespècie amb cinc ossicons.\n– Gaudir d’un paisatge únic amb molts altres animals\nPerò no tot són ocells i rinoceronts. Podem trobar-hi grans mamífers com hipopòtams, antílops, lleons, hienes, lleopards, serps pitó de grans dimensions, búfals… Nosaltres no vam trobar lleons com tampoc serps, lleopards o hienes, però el parc ens va regalar imatges úniques d’animals al voltant de l’aigua que en molts altres parcs no es té l’ocasió de veure’ls.\nHipopòtam al llac Nakuru.\n– Visitar les cascades Thompson\nLes cascades Thompson són unes cascades que es troben situades de camí al parc del llac Nakuru, a la població de Nyahururu. Cobren 125 Ksh/pers per veure-les. Pots decidir veure-les des del mirador o baixar fins al peu de la cascada. Perfectes per a fer una parada al teu camí direcció al parc. Nosaltres, finalment, no les vam visitar.\n– Wildlife club of Kenya Guesthouse: Aquest allotjament forma part del Wildlife clubs of Kenya (WCK) que és una organització sense ànim de lucre creada el 1968. WCK te com a objectiu l’educació per a la conservació de la vida salvatge i del medi ambient, i empoderar els joves i les comunitats a participar de manera proactiva en la vida salvatge i el seu entorn. Disposen de bandes totalment equipades amb cuina i lavabo amb dutxa. Està situat a 5 minuts de la porta est del parc, la Lanet gate. Dormiràs ben bé al mig del parc rodejat de vida salvatge. El preu per persona són 1250 Ksh/nit. Podeu contactar amb l’Eston al telèfon: +254 0720456546 o al correu wcknakuru@gmail.com\nLes bandes del WCK situades davant el llac Nakuru.\nMenjador d’una de les bandes, amb cuina i nevera.\n– Sarova lion hill lodge: És un allotjament d’alta qualitat i preu que es troba situat a la muntanya del parc Nakuru. Disposa de xalets totalment decorats i moblats, restaurant, piscina, internet… Totes les facilitats que et puguis imaginar en un ambient de luxe. Els preus de l’habitació per nit van al voltant dels 100/150€ la més bàsica. Podeu consultar el seu web aquí.\nDIA 1: Vam arribar al llac Nakuru amb moltes ganes de veure un parc amb un paisatge diferent, i aquest no ens va decepcionar. Ens vam instal·lar a la banda del WCK que estava situada al mig del parc encarada al llac.\nDurant aquella tarda vam poder gaudir de manades de zebres, de pilons de búfals menjant herba fresca i monos enfilant-se per les branques dels arbres. També vam poder gaudir dels diferents ocells que hi ha al llac, com descansaven a la riba i aprofitaven per a menjar. Vam arribar fins al Pellican Point on vam poder baixar i fer fotografies dels flamencs i pelicans que descansaven en el llac. Vam preguntar a algun altre conductor de safari si havia vist algun animal més, i ens va indicar una zona que es trobava a uns centenars de metres on hi havia dos rinoceronts camuflats. Vam anar cap allà, i entre grups de zebres i impales, hi havia dos rinoceronts (una mare i el seu fill) que s’anaven allunyant cap al bosc. Quan ja anàvem a deixar el llac enrere, uns hipopòtams van treure el cap de l’aigua amb alguna imatge molt bonica de com obrien la boca ben extensament. Era hora d’anar cap a l’allotjament abans que tanquessin la porta (al estar a dins el parc nacional tancaven 30 minuts més tard que la porta principal d’entrada) i descansar per l’endemà.\nLa Laia al Pellican Point.\nDIA 2: Aquest dia ens vam llevar ben d’hora per anar a veure els animals del llac Nakuru. Penseu que aquesta és una de les millors hores per observar els animals en activitat. Nosaltres al cap de poc vam veure una manada de búfals menjant vora la riba del llac, i al mig camuflat un rinoceront que també estava menjant. Estàvem sols observant com aquest animal en perill d’extinció s’alimentava tranquil·lament, fins que un búfal ens va mirar fixament i ens va aixecar la pota en to amenaçador. Era el moment de marxar. Vam decidir anar a veure la zona on el dia anterior havíem vist els rinoceronts, i vam tenir la gran sort de veure’n 5 de diferents en el mateix moment que creuaven la carretera. Entre aquests, hi havia una cria petita. Vam apagar el motor del cotxe i ens vam quedar una estona gaudint d’un dels animals més difícils de trobar. Després d’aquesta estampa vam seguir avançant cap a la part oest del parc, on en principi es troben els lleons i els lleopards amagats entre els arbres dels penya-segats. Nosaltres no vam tenir sort de veure’ls però, en canvi, de camí sí que vam veure per primera vegada un grup de girafes Rothschild que menjaven relaxadament les fulles de la part alta de les acàcies.\nDos rinoceronts creuant la carretera al llac Nakuru.\nEra hora ja de tornar i fer camí cap a Kericho, la nostra següent parada. Per acomiadar-nos, un grup de búfals travessaven una part del llac per l’aigua mentre unes zebres descansaven just al costat de la carretera. Malgrat no veure els grans depredadors, el Nakuru NP ens va agradar pel seu llac, des d’on podies obtenir un paisatge preciós dels animals, les aus i l’aigua.\nBúfals en el llac Nakuru.


Una Fàbrica dels Reis més reflexiva descobreix als petits la màgia de les joguines i el reciclatge - Regió7\nUna Fàbrica dels Reis més reflexiva descobreix als petits la màgia de les joguines i el reciclatge\nEl recinte de la Fabra i Coats acull altra vegada una activitat que atreu centenars de nens i nenes fins el 4 de gener\n28·12·19 | 20:15\nFaçana de la Fabra i Coats il·luminada amb la 'producció' dels regals, per la Fàbrica dels Reis | Pau Cortina\nLa Fàbrica dels Reis treballa a ple rendiment un any més al recinte de la Fabra i Coats, a Sant Andreu, i enguany amb un accent més reflexiu. Del 27 de desembre i fins el 4 de gener centenars de nens i nenes participen d'aquesta instal·lació que els mostra el procés de fabricació de les joguines i els demana la seva energia i il·lusió per fer-les possibles. Els petits poden lliurar les seves cartes als patges reials i fins i tot veuen les caixes on ja s'amaguen algunes de les seves peticions. Tot plegat, abans que se'ls mostrin els finestrals des dels quals es veu la producció i també una instal·lació final per prendre consciència de la importància del reciclatge, amb una maquinària que converteix materials de rebuig en nous regals.\nDes de divendres passat i fins al 4 de gener (excepte el 31 de desembre i l'1 de gener) obre les portes la Fàbrica dels Reis d'Orient 2019 al recinte de la Fabra i Coats, a Sant Andreu. Totes les joguines que es construeixen a la fàbrica es fan a partir de peces màgiques molt diverses, que encaixen gràcies a l'energia de la imaginació dels infants i les seves ganes de jugar. Així els ho explicaven els patges i col·laboradors reials als centenars de nens i nenes que aquesta tarda de dissabte han passat per l'antiga fàbrica barcelonina després d'esperar pacientment fent cua.\nEls petits 'validen' les seves cartes en accedir al recinte i tot seguit són atesos per una desena de patges, que recullen les missives i els pregunten què demanen als Reis. La màgia fa que en una sala annexa els nens i nenes fantasiegin amb algun d'aquests regals, ocults i ja preparats en caixes que identifiquen amb la lletra inicial del seu nom. Com a novetat, els qui ho vulguin poden portar joguines velles o que ja no utilitzin perquè els Reis les pugin dur a noves llars.\nArriba aleshores el torn de la Inventora de Joguines, que és la cap de la Fàbrica dels Reis i que dona la benvinguda als infants quan accedeixen a la zona del finestral des del qual es veu la producció. Ella s'encarrega d'explicar als assistents el procés de fabricació de les joguines. Un procés que es basa en la il·lusió i l'energia dels infants, i per això la Inventora de Joguines els demana aquesta força perquè la fàbrica funcioni. Com? Cridant i aplaudint. La potència d'aquesta energia infantil es veu reflectida en "l'energiòmetre", que il·lumina la torre del costat de la façana. Amb l'ajuda de la Volt i el Wat, la Inventora ajuda a canalitzar l'energia dels nens i nenes cap a l'energiòmetre.\nReciclatge, recuperació i reutilització de joguines\nEl reciclatge, la recuperació i la reutilització de joguines s'incorporen enguany a la Fàbrica dels Reis d'Orient de Barcelona. Per això, es fa una crida a tots els infants que tenen joguines a casa que ja no fan servir perquè les portin a la fàbrica i allà, es puguin recuperar i donar-los una segona vida per a altres infants. Diverses entitats i organitzacions col·laboren amb la Fàbrica per poder dur a terme aquest projecte, que també compta amb la participació d'entitats que treballen amb persones en risc d'exclusió social.\nD'altra banda, al final del recorregut per la fàbrica els assistents són acomiadats amb una instal·lació que il·lustra els petits sobre la importància del reciclatge, i sobre les possibilitats que aquest ofereix. També per crear noves joguines a partir d'una senzilla ampolla de plàstic, un tros de cartró o uns vidres.


Hotel Steffner-Wallner Mauterndorf Àustria - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMarkt 90, Mauterndorf, Mauterndorf, Àustria - Veure al mapa\nDissenyat tant per oci com per negoci, Hotel Steffner-Wallner està situat idealment a Mauterndorf; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nHotel Steffner-Wallner ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. L'hotel ofereix express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, restaurant, premsa, bar per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nL'ambient de Hotel Steffner-Wallner es reflexa en cada habitació. calefacció, servei de despertador, escriptori, telèfon, aparell de televisió són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com sauna, camp de golf (a 3 km), esquí, massatge, solàrium. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Mauterndorf, faci de Hotel Steffner-Wallner la vostra llar.\nTots els tipus de viatgers (71) Parelles (30) Viatgers en solitari (17) Famílies amb infants petits (6) Famílies amb infants grans (4) Grups (13)


Què són els queratinòcits?\nEls queratinòcits són les cèl·lules més abundants de d'epidermis. El seu nom fa referència al fet que són cèl·lules que es van carregant progressivament de queratina fins arribar a perdre tots els orgànuls cel·lulars al final de la seva diferenciació.\nTots els queratinòcits de l'epidermis són iguals?\nEn un secció transversal de la pell es pot observar que l'aspecte dels queratinòcits és molt diferent en cadascuna de les capes i que aquests s'acostumen a anomenar pel nom de la capa on estan ubicats.\nAquesta diversitat de formes cel·lulars no es correspon amb els diferent tipus de cèl·lules, sinó que, en realitat reflecteix les diferents fases que travessa un queratinòcit en el seu procés de diferenciació de cèl.lula basal a corneòcit. Aquest és un tipus de cèl·lula, ubicada a la capa còrnia, que no té nucli i que està completament queratinizada; són un tipus de cèl.lules que contínuament es van alliberant per descamació. Es calcula que un queratinòcit triga uns 2 dies des que es comença a diferenciar fins que es perd per descamació. Això vol dir que canviem la nostra epidermis cada uns 20 dies.\nEls queratinòcits de la capa basal són cèl·lules en forma de cub que tenen un nucli molt gran. El seu citoplasma és basòfil i tenen filaments de queratina que connecten amb els desmosomes i hemidesmosomes.\nA la capa espinosa els queratinòcits tenen una forma polièdrica aplanada i són menys basòfils que els anteriors. A nivell perifèric presenten nombroses expansions citoplasmàtiques amb les quals contacten amb les cèl·lules veïnes mitjançant desmosomes. Aquestes extensions citoplasmàtiques donen un aspecte espinós a aquests tipus de cèl·lules .\nA l'observar aquestes espines amb el microscopi electrònic es comprova que estan plenes de feixos de fibres de queratina que contacten amb els desmosomes.\nEl conjunt forma unes estructures que són vitals per mantenir la cohesió entre las cèl·lules i per conferir resistència mecànica a d'epidermis. La seva alteració és la causa de diverses malalties ampul·làcies.\nEn el citoplasma de les cèl·lules espinoses hi ha uns orgànuls ovalats delimitats per membranes d'un 120nm que s'anomenen grànuls laminats. Aquests grànuls estan envoltats per una membrana i contenen en el seu interior, una sèrie de discos (rics en lípids) apilats, el quals donen un aspecte laminat a l'estructura.\nLes cèl·lules de la capa granulosa són més aplanades que les de l'espinosa. Aquestes cèl.lules contenen abundants feixos de queratina molt densos. En el seu citoplasma tenen, a més de gànuls laminats, un nou tipus de grànuls, els de ceratohialina: Aquests grànuls a diferencia dels laminats no estan envoltats per membranes.\nEls grànuls laminats es col·loquen a la superfície i les cèl.lules exociten el seu contingut a l'espai extracel·lular on els seus lípids del grànuls laminats formen una capa amorfa que impermeabilitza la capa granulosa.\nEls grànuls ceratohialina són irregulars, electrodensos i contenen la profilagrina (proteïna rica en sofre), la qual a l'arribar a la capa còrnia es converteix amb filagrina. Aquesta proteïna es col·loca entre els filaments de queratina i els empaqueta formant feixos densos de queratina\nLes cèl·lules de la capa còrnia són aplanades, estan completament queratinitzades i no tenen nucli (anuclears) ni orgànuls cel·lulars. Al voltant d'aquestes cèl·lules es va dipositant un macroagregat d'origen lipoproteic altament impermeable a l'aigua que forma l'embocall cel.lular cornificat (ECC)\nA les cèl·lules de les capes inferiors de la capa còrnia, els desmosomes experimenten canvis i progressivament van perdent la seva funcionalitat, de manera que a les capes superiors les cèl·lules perden les seves interaccions amb les veïnes i es desprenen (descamació).


Poder reductor - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nEl poder reductor és un terme que es refereix a la capacitat de certes biomolècules d'actuar com donadores d'electrons (i protons) en reaccions metabòliques d'òxido-reducció.\nDurant el catabolisme, les reaccions d'oxidació arrenquen electrons i protons dels substrats, que van a parar a certs coenzims que es "carreguen" (es redueixen) amb ells. Aquests coenzims reduïts tenen ara poder reductor, ja que acabaran cedint els seus electrons i protons, procés imprescindible per a generar energia o per a les reaccions anabòliques; és a dir, els electrons i protons transportats pels coenzims poden cedir-se:\na la cadena respiratòria, amb la qual cosa es generarà energia (ATP)\na un altre substrat que es reduirà (anabolisme)\nLes reaccions del catabolisme són fonamentalment reaccions d'oxidació. Tanmateix, els processos d'oxidació i de reducció són conjugats i no es donen per separat. Perquè un substrat s'oxidi ha d'haver alguna molècula que es redueixi.\nAquestes molècules són anomenades molècules de poder reductor, actuen com conjugat del substrat per a formar un parell redox. Acostumen a ser derivats vitamines, i els més usuals són el NADH, el NADPH, el FMNH2 i el FADH2 (derivats de la vitamina B).\nAquestes molècules tenen gran importància en la respiració cel·lular, ja que les seves formes reduïdes aportaran els electrons per a aconseguir ATP (hipòtesi quimiosmòtica de Mitchell), així com altres processos, com la formació de gliceraldehid-3-fosfat en el cicle de Calvin.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Poder_reductor&oldid=16341037»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 21 gen 2016 a les 21:39.


L’home-llop i altres relats – Boris Vian | ePubGratis\nL’amor és cec, ja ho sabem, i per això l’únic possible és amb una desconeguda amb qui heu ensopegat enmig d’una boira on no es clissa res. Veure el rostre d’una cantant —si l’haguéssiu vist!— us durà a la cadira elèctrica, i veure les meravelles de la dona somiada entre les urpes del Major de maligne ull de vidre us farà ser un sant Jordi de diumenge a la tarda. Què feu tocant la trompeta tota la nit amb dos bordegassos amb qui no teniu res a dir-vos i per a una colla d’enzes d’uniforme que només volen fer el fatxenda? No diuen res de les tres esquiadores que ni us passen el pa a taula i xerra que xerra la noia suïcida que heu salvat. París és ple de paranys per a paraules i màquines d’or. A muntanya, un vailet esdevé pensador d’un cop d’esclop i ve a París. A Ville D’Avray, al bosc dels Falsos Reposos, un jove llop és mossegat per un violent Mag, i també fa cap a París. El Major emprèn el seu viatge al Sud…\nTretze relats patafísics de Boris Vian, on la imaginació i la transgressió narrativa hi juguen un paper destacat.


Sultan Ahmad Tambal - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nSultan Ahmad Tambal\nSultan Ahmad Tambal, apareix també com Tambol, Tanbal o Tanbol, (? - 1504) fou un noble mongol, governant d'Andijan primer per compte de Jahangir Mirza (1500-1501) i (1502) i després (1502-1504) en nom propi.\nA la mort d'Umar Shaykh II (Umar Shaykh Mirza) i l'ascens al tron de Baber (juny de 1495) va començar a destacar sent un dels homes de confiança del jove príncep. El 1497 Baber va anar a conquerir Samarcanda on va entrar a la ciutat (en una data no precisada de novembre (després d'un setge de set mesos). Baysunkur Mirza, amb 200 o 300 homes, va fugir cap a la ciutat de Turkestan (Yasi) i després cap a Kunduz amb Khusraw Shah. A finals de novembre Baber entrava a la ciutadella de Samarcanda on estaven els nobles locals. Per manca de botí els seus homes se'n tornaren aviat a casa a Andijan o altres pobles de la Vall de Ferganà; un dels caps militars principals era Sultan Ahmad Tambal, darrerament situat a una mena d'estat major de Baber. Retornat a la vall de Ferganà, Tambal va conspirar amb Awzun o Auzun Hasan, que Baber havia deixat encarregat del govern (junt amb Ali Dost Taghai) en la seva absència. Els dos homes van intentar convèncer a Baber de donar el govern d'Andijan i Akhsi al seu germà Jahangir Mirza, un noi jove amb una personalitat més dèbil, que podrien dominar fàcilment. Quan Baber va refusar la petició dels dos homes, aquests van aixecar un exèrcit que va anar d'Akhsi, on era Tambal, fins a Andijan, i van assetjar la fortalesa on Ali Dost Taghai estava disposat a resistir. La mare i l'àvia de Baber, i diversos caps religiosos, eren a la ciutadella. Just en aquell moment Baber es va posar malalt i durant 4 dies no va poder ni parlar; mentre estava així va arribar un missatger dels rebels que va veure com estava de malalt Baber, i al retorn a Andijan va informar de la situació, però al mateix temps també ho va fer saber a Ali Dost Taghai amb el qual a aquest només li quedava l'opció de rendir-se; al mateix moment que passava això Baber ja s'estava recuperant i al cap de poc més de tres mesos de la conquesta de Samarcanda fou forçat a abandonar-la el febrer de 1498 per anar a Andidjan a salvar el tron. Quan va arribar a Khudjand es va assabentar que la fortalesa s'havia rendit i d'altra part els pocs homes que havia deixat a Samarcanda havien perdut el control davant d'Ali Sultan Mirza. El poder efectiu a Samarcanda de fet va quedar en mans de Khoja Yahya (o Khoja Muhammad Yahya), fill d'Hodji Ahrar (Khwaja Ubaydallah), els ancestres del qual ja exercien el càrrec de Shaykh al-Islam a la ciutat feia quatre-cents anys. El poder nominal a Andijan havia passat a Jahangir Mirza però de fet a Auzun Hasan i Ahmad Tambal. Baber va romandre a Khudjand; el khan de Mogulistan Mahmud Khan va acceptar atacar Andijan i va envair el territori, però fou frenat per la resistència a Akhsi. Sultan Muhammad Khanika (fill de Mahmud) i el seu guardià Ahmad Beg, foren enviats a Baber amb 5.000 homes però quan anava a atacar, els uzbeks van atacar el khanat de Mogulistan i les forces de Mahmud es van haver de retirar. Baber va tornar a demanar ajut i el Khan va nomenar a Sayyid Muhammad Husain (Doghlat), Ayub Bogchik i Jan-Hasan Barm per reunir-se amb Baber amb uns 7.500 homes. Amb aquest suport va intentar ocupar Andijan però els mongols van abandonar l'exèrcit perquè era el temps de la recollida de melons.\nBaber va estar 18 mesos a Khudjand; va fer un intent cap a Samarcanda i un cap a Andijan, que no van reeixir. Però sembla que el govern d'Auzun Hasan i Ahmad Tambal no agradava als habitants; la ciutat de Marghilan, on tenia molta influència Muhammad Dost Taghai (fill d'Ali Dost Taghai), es va sotmetre a Baber i li va jurar fidelitat. Hasan i Tambal van atacar Marghilan però llavors es va revoltar Hasan Dikcha a Akhsi i va cridar a les forces de Baber. Aquest a més va rebre llavors el suport d'alguns homes enviats per Mahmud Khan i alguns que abandonaven el servei d'Auzun Hasan i després d'una derrota parcial prop de Marghilan, Hasan i Tambal es van retirar en desorde cap a Andijan on havien deixat al front dels afers a Nasir Beg, marit de la germana d'Auzun Hasan. Al final de la primavera del 1499 Baber es va presentar a Andijan i Auzun Hasan va fugir a l'oest mentre Ahmad Tambal es va retirar a l'est a la fortalesa d'Auzkint. Baber va entrar a Andijan el juny de 1499; Auzun es va rendir a Akhsi i després de portar-lo amb la seva gent a Andijan se li va permetre marxar a Karatigin, però Tambal resistia i recollia a tots els malcontents amb Baber i aquest diu que els mongols que el servei eren addictes a la seva pròpia mare (germana de Yunas Khan) o bé eren del clan Doghlat d'Hisor o dels clients i servidors d'aquest clan. Baber va exigir als soldats d'Auzun Hasan que havien passat al seu servei, retornar alguns objectes que havien confiscat a seguidors de Baber i els soldats llavors es van negar i es van passar a Tambal. Aquest, així reforçat, va avançar llavors cap a Andijan, fin que va trobar un exèrcit dirigit per un oficial de Baber al riu Ailaish, a un dia a l'est d'Andijan, al que va derrotar. Llavors va avançar acompanyat de Jahangir Mirza i va agafar posicions a 3 km a l'est de'Andijan; va fer alguns atacs però sense establir un setge regular; en tres ocasions va atacar la ciutat però no va poder passar dels suburbis i al cap d'un mes es va retirar i es va dirigir a Osh que estava fortament defensada, i llavors cap al nord. Va establir una guarnició a Madu (moderna Mady, a la ruta entre Osh cap a Kaixgar), de la que va donar el comandament al seu germà amb una guarnició de 250 homes; Madu fou atacada per Baber també amb 250 homes (les forces totals de Baber eren de 400) i va tenir l'habilitat de tallar el subministrament d'aigua i la fortalesa es va haver de rendir i els 250 soldats de guarnició foren portats encadenats a Andijan; Babur pretenia ocupar Osh i Uzgend (al sud-est i est respectivament d'Andijan); els dos exèrcits es van posar un enfront l'altra a Ab-i Khan bastant a prop d'Osh i es van produir algunes escaramusses. Tambal va fer un simulacre de tornar a atacar Andijan però Baber que havia agafat posicions en que no podia ser vist el va sorprendre i el va derrotar a Khuban a finals de 1499 i Tambal va abandonar el camp; els presoners de l'exèrcit de Tambal foren executats, però Baber, sense subministraments, es va haver de retirar a Andijan, acampant a les muntanyes de la zona on hi havia cacera.\nSultan Ahmad Tambal va demanar ajut a la cort del khan Mahmud Khan de Mogulistan (oncle matern de Baber), on tenia un germà de nom Beg Tilbah que era el "Senyor de la Porta del Khan", i tutor (atabeg) del fill preferit del khan; Beg Tilbah va demanar permís al khan per anar a la vall de Ferganà amb cinc mil homes, sota el comandament (nominal) del fill preferit del khan (el nom del qual no s'esmenta). Els mongols van entrar a la vall i van assetjar Kasan; quan van aparèixer uns 200 homes de Baber que venien d'Uzgend, els mongols (uns cinc mil) es van retirar de manera inexplicable sense esperar a les forces de Tambal que estaven arribant. Tambal no obstant va reagrupar als seus i part dels fugits i es van produir algunes lluites menors amb les forces de Babur sense cap gran combat, fins que el front va quedar estabilitzat a la fortalesa de Pishkaran a l'est de Kasan; la lluita va durar uns dos mesos; el febrer de 1500. El febrer de 1500 els dos grans begs del país, Qambar Ali i Ali Dost Taghai van imposar una treva i un acord: Ferganà es dividia entre Baber i Jahangir Mirza (i el seu beg Tambal). Tambal i Jahangir residirien a Akhsi (van rebre també Kasan al nord i alguna ciutat de l'oest) i Baber a Andijan. Els dos germans ferien un atac conjunt a Samarcanda i si era conquerida seria per Baber que llavors deixaria Ferganà. Els presoners encara vius foren bescanviats. Jahangir Mirza i Tambal es van traslladar a Akhsi i Baber va retornar a Andijan.\nAllí es va trobar en que gairebé no tenia poder. El control del govern el tenia Ali Dost Taghai que tenia tanta influència sobre les personalitats locals que Baber no podia fer res sense comptar amb la seva aprovació. Muhammad Dost Taghai, fill d'Ali Dost, es donava aires de reialesa i Baber sospitava que era així perquè comptaven amb el suport secret de Tambal. Fos com fos, Baber es va trobar com a sobirà a Andijan, amb menys poder efectiu que a un racó de les muntanyes.\nAixí el juny de 1500 va decidir sortir cap a Samarcanda per conquerir la ciutat. Poc després de sortir va saber que un germà de Tambal havia trencat la treva, negant-se a evacuar Uzgend (que segons el pacte havia de passar a Baber) i ocupant la principal fortalesa d'Osh. Sens dubte comptava amb l'aprovació i suport del seu germà Sultan Ahmad Tambal. També de camí va saber que Muhammad Shaybani havia ocupat Samarcanda. Llavors es va retirar a Hisor, on s'havien acollit els tarkhans (el clan dels que tenien el títol genguiskhànida de Tarkhan, influents a Bukharà i Samarcanda); va fer un pacte amb els tarkhans però aquests el van trencar al cap de poc aliant-se amb Khusraw Shah que dominava el nord-est de l'Oxus (Hisor, Khuttal, Kunduz i Badakhxan). Mentre Ali Dost Taghai i el seu fill Muhammad Dost Taghai havien capgirat la seva lleialtat i es van passar a Tambal al que van entregar el poder a Andijan on Tambal va anar des d'Akhsi amb Jahangir Mirza. Perduda Andijan, sense aliats i sense forces per recuperar Samarcanda, Baber es va veure en la necessitat de decidir entre passar al servei dels uzbeks o al del seu oncle matern Ahmad Khan (al que anomena Kichik Khan, el Jove Khan); finalment va decidir anar al sud i est a través de terres de Khusraw Shah; va anar pel riu Kamrud i després cap al nord i va perdre molts homes a causa de desercions; tenia 240 homes i els uzbeks eren uns 4.000. Baber a més havia de comptar amb la mare, l'esposa i alguns parents que havien fugit d'Andijan per temor de Tambal i s'havien instal·lat a Ura-Tepe, no lluny d'on ara era Baber. En situació desesperada Baber va optar per fer un cop de mà contra Samarcanda i sorprenentment la va ocupar; la data no se sap però fou el desembre de 1500 o gener de 1501. Baber va demanar ajut a caps i sultans i als senyors locals (begs o amirs) de la zona, però només va rebre menys de mil homes, la major part del seu germà Jahangir Mirza, autoritzats segurament per Tambal que tenia interès en que Baber romangués a Samarcanda i el deixés lliure a ell a Andijan; aquests homes anaven dirigits per un germà de Tambal, de nom Sultan Khalil Tambal.\nL'abril o maig del 1501 les forces shibànides (uzbeks) el van atacar; Baber estava a punt de rebre reforços (1.500 homes de Mahmud Khan i mil o dos mil homes dels tarkhans) que estaven a un o dos dies marxa; però per una qüestió astrològica Baber va lliurar batalla abans d'hora i fou derrotar a Sar-i Pol a pocs quilòmetres al nord-est de Samarcanda al sud del riu Zarafshan; Khalil Sultan, el germà de Tambal, va estar entre els morts; els que es van salvar van fugir a Ura-Tepe o a Kunduz o Hisor (en el territori de Khusraw Shah). Baber amb uns quants fidels va poder tornar a Samarcanda on va quedar assetjat. Com que no va rebre cap ajut, va haver de fer un pacte secret amb Muhammad Shaybani pel qual aquest el deixava fugir a canvi de la seva germana amb la qual es casaria. Baber va haver de fugir una nit de setembre deixant a Samarcanda a la seva germana Khanzada Begum amb la qual Shaybanai efectivament es va casar.\nBaber va passar un durissim hivern a les muntanyes. A la primavera del 1502 va anar a Taixkent amb el seu oncle (matern) el khan Mahmud Khan de Mogulistan que en una entrevista va prometre concedir-li el govern d'Ura-Tepe, que estava sent amenaçada per Tambal. Però el governador d'aquesta, Muhammad Husayn Mirza Doghlat, que la governava des de 1495 per nomenament del mateix Mahmud Khan, no li va voler entregar (no se sap si per iniciativa pròpia o per orde del mateix khan, que estava cansat dels fracassos dels seu nebot); Baber va romandre a Dihkat o Dehkat, als districtes muntanyosos d'Ura-Tepe, i mentre era allí Muhammad Shaybani va atacar territori de Mahmud Khan i Baber va anar a defensar al seu oncle; un vent glaçat anomenat haderwish va matar part de la seva gent de fred; quan va arribar a Beshkent (zona de Taixkent) va trobar que Shaybani ja s'havia retirat (1502). Davant de l'amenaça uzbeka Mahmud va cridar a Taixkent al seu germà Ahmad Khan (Kichik Khan) que hi va arribar poc després quan Baber encara era allí. Tambal i Mahmud Khan, abans amics i aliats, s'havien distanciat segurament pels intents d'expansió de Tambal que s'havien de fer a costa del Mogulistan, i va decidir que convenia dominar Ferganà com a primera defensa contra els uzbeks. Ahmad Khan fou enviat a la vall de Ferganà amb un contingent important d'homes, i Baber es va allistar al seu exèrcit, i va rebre el comandament d'un dels cossos principals. La força de Baber es va dirigir a Osh que fou ocupada i algunes fortaleses van abandonar a Tambal i van prestar lleialtat a Baber. Aquest va atacar llavors Andijan però fou poc acurat es va deixar sorprendre al seu campament per un atac sorpresa de Tambal. Els mateixos Baber i Tambal van a lluitar home a home; Tambal va ferir a Baber que a més va rebre una segona ferida d'una fletxa. Baber va perdre el combat personal i la batalla, en al que foren eliminades una part de les tropes mogoles que manava. Quan Mahmud Khan ho va saber li va retirar el comandament que va passar a Ahmad Khan i va sotmetre a l'autoritat d'aquest tots els forts dominats a la vall de Ferganà, deixant a Baber Akhsi i Kasan com a feus propis, sense res més que el dret de conquesta de Samarcanda, hipotètic. Baber fou curat de les ferides per un metge del campament d'Ahmad Khan. Qambar Ali li va aconsellar conservar Osh, Uzgend i Marghilan (que li eren lleials) i pactar el repartiment de Ferganà amb Tambal (i el seu germà Jahangir Mirza) el qual disposava ara de més recursos que ell i a més l'havia derrotat; però Baber va refusar el pacte i llavors Qambar Ali el va abandonar i va entrar al servei de Tambal.\nUna vegada recuperat de les ferides, Baber va enviar dos mil homes a ocupar Akhsi que el khan li havia assignat mentre Ahmad Khan seguia les operacions contra Tambal. Akhsi estava governada pel germà de Tambal, que va acceptar l'entrada de Baber a la ciutat, conservant el comandament d'una de les fortaleses i establint-se Baber a una altra una mica allunyada de la ciutat. Jahangir Mirza va aprofitar aquell moment per fugir de la tutela de Tambal i es va presentar al campament del seu germà i es va posar a les seves ordes (1502). Tambal, amenaçat per Ahmad Khan i sense Jahangir que era la font de legalitat, estava massa pressionat i es va aliar als shibànides als que va convidar a Ferganà oferint a canvi d'ajuda, el governar a la vall de Ferganà sota sobirania del khan uzbek; Ahmad Khan estava assetjant Andijan però sembla que el setge no avançava.\nA la primavera del 1503 Shaybani va fer una incursió a Ura-Tepe; Mahmud Khan va reunir un exèrcit de 30.000 homes per atacar als uzbeks, ordenant a Baber de fer una distracció per Akhsi però Tambol, va enviar reforços a Akhsi que mercès a la complicitat del seu germà que romania al govern i controlava una fortalesa va poder dominar la ciutat; Baber el va enfrontar i es va lliurar la batalla d'Akhsi en la qual Tambal va triomfar i Baber va haver de fugir a les muntanyes amb els seus germans Jahangir Mirza i Nasir Mirza perseguits per Tambal que va estar a punt de fer presoner als dos germans (Jahangir i Nasir); a Baber només li quedaven 8 homes. Ahmed Khan mentre va abandonar el setge d'Andijan i es va retirar cap a l'est, però els dos khans germans no van tenir temps de reunir els seus contingents, i els 15.000 homes que estaven amb Ahmad es van retirar. Van travessar el riu Khudjand i estaven arribant a Akhsi, quan es va presentar Xibani, amb 30.000 homes, que havia evitat els dos exèrcits mongols que havien de cobrir el gruix principal (un a Taixkent a un a Ura-Tepe). Acompanyaven al khan uzbek els seus parents Kotxkunju Sultan, Siyunish Sultan (oncles de Shaybani), Janibeg Sultan (cosí germà), i altres. Els mongols no es van poder organitzar pel combat i foren completament derrotats (juny de 1503) i els dos khans fets presoners. . Quan la notícia es va saber a Taixkent, la guarnició manada per Muhammad Sultan Khanika, fill de Mahmud Khan, va córrer a retirar-se cap al Mogulistan propi, mentre Muhammad Husayn Mirza Doghlat es va retirar d'Ura Tepe cap a Karatigin.\nShaybani va tractar amb generositat als seus il·lustres presoners i va insistir en tres matrimonis amb la seva família com a preu per l'alliberament: el seu fill Muhammad Timur es casaria amb Dughlat Sultan Khanum, germana dels dos khans; ell mateix es casaria amb Anba Sultan Khanum; i Janibeg Sultan es casaria amb Kuruz Khanum; a més 30.000 soldats dels khans serien incorporats a l'exèrcit uzbek. Taixkent i Shahrukhia havien de ser cedides (la primera ja havia estat evacuada però a la segona la mare dels dos khans dirigia la guarnició); aquestes negociacions es van fer el juny de 1503. No és clar el resultat: segons uns els dos khans foren executats o enverinats a Arčiyan el juny del 1503; segons altres Ahmed Khan, el més jove dels dos, va tornar a Mogolistan però va morir al poc d'arribar pels efectes del verí. El presoner que fou pitjor tractat fou Khoja Abul Mokaram, un amic de Baber. Shaybani va establir guarnicions a les principals poblacions de Ferganà. deixant Andijan a Tambal, Ashki al seu germà Sultan Bayazid i Marghilan a l'altra germà Beg Tilbah, i va tornar a Samarcanda.\nCom que Tambal, només marxar Shaybani, es va voler apoderar de Taixkent (sense aconseguir-ho), el cap uzbek va retornar (1504) i va atacar la vall de Ferganà. Quan Shaybani va arribar a Marghinan, Tambol es va retirar cap a Andijan amb dos mil homes. El setge d'aquesta va durar 40 dies; llavors se li va unir Muhammed Husayn Mirza Doghlat de Ura Tepe, el pare de l'historiador Haydar, que era el seu germà de llet. Khosraw Shah va recomanar a Tambal de rendir-se; aquest va acceptar i es va rendir amb els seus germans i només sortir foren executats pels uzbeks. Andijan no obstant no fou saquejada per orde de Shayibani, que tot seguit es va establir a Samarcanda. Taixkent fou cedida als seus oncles paterns Kotxkunju i Siyunish i el seu cosí Janibeg Sultan fou nomenat governador d'Andijan. Mahmud Sultan, germà de Shaybani, va rebre el govern de Bukharà, i l'amir Yakub fou nomenat darugha (governador) de Shahrukhia. Baber, Jahangir i Nasir van passar l'hivern del 1503 al 1504 amagats amb pocs homes a Sukh al sud d'Isfara, i a l'inici de l'estiu de 1504 van sortir i van marxar cap al Khurasan.\nStephen Frederic Dale, The garden of the eight paradises: Bābur and the culture of Empire in Central Asia, Afghanistan and India (1583-1530).\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Sultan_Ahmad_Tambal&oldid=26943625»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 10 abr 2021 a les 23:00.