RECEPTES DE CUINA Tornar pàgina inici\nCeba "fregà". (Recepta de Pasqua) Crosta. (Recepta de Pasqua)\nAnguiles i "molinaes" Pastissets de Nadal\nArròs caldós d'estiu. Palomes i canaris\nCoques escaldades Sardines Salades\nEls figatells de Paco Gostí Arròs al forn\nPaella d'abadejo i ceba Albergínies fregides\nOlives xacades Les sopes de malta\nEnsalada de tomaca\nCuina valenciana. Cuina catalana.\nCeba "fregà". (Recepta de Pasqua). (La Cisterna 1)\nIngredients: Tres cebes grosses, a ser possible noves, tonyina de sorra, Tàperes, oli d’oliva, vinagre i sal.\nTalleu fines les cebes. Poseu-les en un plat, saleu i afegiu el vinagre generosament. Comenceu a fregar la ceba entre les mans per a que vaja perdent l’aigua.\nDeixeu reposar. Repetiu aquesta operació vàries vegades, fins que la ceba es note blaneta. Convé macerar-la vàries hores, per això prepareu-la pel matí per a menjar a migdia, o a la vesprada si es menjara per la nit, però tenint compte que convé que estiga mínim de quatre hores per a que quede dolça.\nPassat aquest temps, renteu-la amb aigua, posant-la en un colador baix l’aixeta, i una volta eixuta, es prepara en un plat barrejant-la amb la tonyina a trocets, les tàperes i l’oli d’oliva, rectificant de sal si cal.\nCrosta. (Recepta de Pasqua) (La Cisterna 1)Anar al començament de la pàgina\nIngredients (per a quatre persones): Dotze grapats d’arròs, quatre gots de caldo de "putxero", sagí, quatre o cinc ous.\nPoseu el caldo en una cassola de porcellana, quan comence a bullir afegiu l’arròs, deixant-lo coure fins que es quede quasi sec. Aparteu del foc i unteu la superfície de l’arròs amb sagí. Bateu els ous, afegint un punt de sal, incorporeu-los a l’arròs procurant que queden al seu damunt. Poseu al forn calent fins que la crosta estufe i l’arròs s’acabe de coure.\nTambé es pot sofregir l’arròs amb tomaca i all, incorporant després el caldo i procedint d’igual manera.\nAnguiles i "molinaes". (La Cisterna 3) Anar al començament de la pàgina\nAnguiles, creïlles, alls, pebre roig, Ametlles, julivert, vitet, aigua, oli i sal.\nEn un calder sofregiu l'all tallat a làmines. Afegiu el pebre roig; per evitar que es creme doneu un parell de voltes i regueu amb aigua, però sense excés.\nAl moment, mentre l'aigua està gelada, incorporeu les anguiles netes i tallades a trossos d'uns cinc ó sis centímetres, també les creïlles tallades a daus.\nPiqueu en el morter les ametlles, el julivert i un all. Afegiu-ho al guisat. Agregeu el vitet, segons us agrade més o menys coent.\nDeixeu coure, fins que l'anguila quede tova, quan la carn comença a separar-se de l'espina. Cal que resulte un suc curt i melós.\nResulta un tant artificiós oferir un menjar que lligue de prop amb el barranc, i més quan el plat que presentarem es considera un tòpic de la gastronomia valenciana. És més, existixen a les terres del Delta de l'Ebre guisats que recorden l'allipebre, salsa mestra amb la que se solen condimentar les anguiles.\nL'explicació, la troben alguns, en l'aportació que a la gastronomia tarragonina van fer els jornalers valencians que seguint el rastre de l'arròs pujaven cap al nord per participar en la sega del gra.\nSi bé aquesta suposició pot resultar encertada, cap assenyalar que la causa primera d'eixa semblança culinària respon amb raó, a l'enquadrament geogràfic que convertix en veïns tots els pobles del litoral -no n'hi ha cap barrera aïllant- i per altra banda, aporta els ingredients d'una cuina que si no bessona, és germana.\nLa presència constant de zones inundades al llarg de tota la banda costanera abastia d'anguiles, antany més que ara, les cuines dels voltants. Al poble són la marjal, i fins i tot el barranc, que temps enrere presentaria una dinàmica diferent, els llocs on es pesca, o pescava, l'anguila.\nAquest peix és conegut també pel singular cicle que desenrotlla i que el fa viatjar fins uns cinc mil quilòmetres des de la mar dels Sargassos, on naix, fins els aiguamolls, prèvia metamorfosi de la larva en angula.\nSerà a l'aigua dolça, on es desenvoluparà fins la maduresa sexual, moment en el que tornarà altra vegada a l'Atlàntic per completar el cicle biològic.\nÉs per això que en algunes ocasions, les angules que entren de la mar han sigut capturades en nanses als mesos de novembre i desembre. Resultant unes vegades com esca per pescar, i les menys, com nodriment, ja que l'angula tradicionalment no ha tingut en aquestes terres la consideració d'àpat.\nS'ha fet més cas dels exemplars d'una certa grandària. És cert que amb relativa freqüència s'han pescat exemplars tan grossos com el puny i que han arribat a pesar els dos quilos. Correspondrien aquests, a femelles que en quedar aïllades en algun toll, han estat privades de la sortida cap al mar i per tant, de la capacitat reproductora, la qual cosa es traduix en un augment considerable de mida. Però el més habitual són les anguiles mitjanes, al voltant de 40 ó 50 cm.\nPer pescar l'anguila s'empra la nansa i el mornell, els quals caldrà situar en un lloc "de pas" perquè les peces entren en l'engany, i també la "molinà", potser més en desús. Aquesta última correspon a una tècnica simple en la que es fan servir uns guarniments del tot senzills.\nPer preparar la "molinà" cal proveir-se primer de cucs que es troben als llocs humits, i sabut és per tots que en les vores del barranc i a les Oliveres sempre se n'han trobat. Amb un fil d'empalomar, es passen longitudinalment els cucs, ajudats per una agulla, fins formar un rastre d'uns metres. Una vegada inserits els llambrics, es van formant diverses anelles amb el cordell i finalment es nua en un punt per compondre una mena de ramell. Aquest, unit per un altre fil a la punta de qualsevol canya resultarà l'arma adequada per enxampar l'esvarós peix.\nLa "molinà" es pesca de nit, ja que les anguiles tenen hàbits nocturns, i la plomada es para quasi al fons de la sèquia.\nEn notar la mossegada, cosa que s'aprecia amb les vibracions de la canya, es trau el fil de l'aigua, i l'anguila que no solta mos per ser molt voraç, es deixa caure sobre un paraigües obert de l'inrevés o en qualsevol altre receptacle emprat per l'ocasió.\nLes peces capturades es duen a casa per deixar-les en un viver, el qual podia ser des d'un bidó fins una pica plena d'aigua. Aquesta pràctica respon probablement a un mètode de conservació ideal: permet que el animals romanguen vius i aprovisiona de peix fresc segons la demanda i el moment.\nPerò també cal pensar en una mena de porga dels peixos, igual que es fa amb els caragols. Així, amb un dejuni prolongat i successius canvis d'aigua, s'espera que l'animal quede límpid de qualsevol impuresa que haja pogut menjar. Potser perquè aquests peixos s'alimenten pràcticament de tot, es creu convenient la seva escrupolosa neteja.\nEn l'actualitat les anguiles que es venen són quasi totes de piscifactoria, i això malauradament no deixa de ser una garantia pel consum. Donada la intensa contaminació de les nostres marjals de ben segur que quan les anguiles són "naturals" porten la seva dosi residual acumulada al greix de la pell. Però com sempre hi ha gustos per a tots.\nUna curiositat que el plat d'anguiles compartix amb altres menges un tant sectàries, és la recomanació popular del seua consum tan sols els mesos que porten "erra", evitant-se per tant la resta de l'any. La justificació es pot buscar en la coincidència dels mesos sense "erra", de pertànyer als de més xafogor maig, juny, juliol i agost- i sent l'anguila un peix greixós i alhora condimentat amb picant pot resultar indigest amanit amb la calor.\nL'anguila amb l'allipebre, és la forma més habitual de presentar-se a taula, i açò fa que se sobrentenga que són anguiles quan es parla d'aquesta salsa. Al poble, però, es nomena per l'ingredient principal, dient anguiles al suc cuinat.\nParent d'aquest guisat és "l'espardenyà" o espardenya, on està també present l'anguila però barrejada amb carn de pollastre. Aquest plat té poc renom ací, encara que per la contornada se sol guisar. Però, així mateix, ens recorden altres fórmules com era el costum d'afegir algun trocet d'anguila a "l'arròs caldós" o a la paella.\nTradicionalment es reconeix l'allipebre com un plat guisat per homes, i per menjar en companyia. Si bé resulta un plat senzill, diverses disquisicions culinàries l'han proveït de certs enigmes que escapen, afortunadament, de taula, quan aquesta està parada.\nSembla, al respecte, que resulta una pràctica herètica per alguns afegir creïlles al guisat, o un malson l'origen del mateix mot d'allipebre. Però el fogó diari poc entén d'ortodòxia i la creïlla és benvinguda si completa discretament el recapte. Per fortuna, les endevinalles queden resoltes davant del plat, doncs de l'allipebre mulla, fins i tot, qui no aprecia l'anguila.\nJoan L. Mollà\nHan contat coses: Sabina Cardona, Xelo Garcia, J. Mollà, Miguel Pellicer i José Maria "El Ferrer", al seu dia.\nPastissets de Nadal (La Cisterna 4) Anar al començament de la pàgina\nCom tot, també el que es menja té el seu moment i encara que es pot assaborir un patís de moniato al més de juliol, aquest dolç està més lligat a l'hivern que a la calor de l'estiu. Serà durant les festes de Nadal quan més profit se'n trau d'ells, però com que els ingredients emprats es troben a qualsevol estació, es preparen fàcilment tot l'any.\nEls pastissets conformen una rebosteria de festa que es fa per als de casa, però que també es presenta per acontentar les visites i compromisos, als que s'oferix tota una diversitat de gustos: moniato confitat, cabell d'àngel, cacauet, carabassa i ametlla.\nMolts mantenen que aquest dolç apareix com una creació dels àrabs, tantes vegades emprats als orígens incerts.\nSi bé aquesta provinença sembla conseqüent amb les aportacions que els musulmans van fer a la cuina del sucre, l'empanada i per extensió els pastissets eren d'us corrent en l'edat mitjana de caire cristià.\nEn aquesta època la tècnica d'empanar es feien servir per conservar alguns aliments dolços o salats, amb un recipient, la pasta, que també es podia manducar. Citats com habituals eren l'empanada de sucre fi (empanadilla dolça) i el pastís genovès compost per una mena d'empanada amb fruites com ara les panses, dàtils, ametlles, pomes, etc..\nEls ingredients emprats tradicionalment com el moniato, cacauet i algunes varietats de carabassa com la de cabell d'àngel, serien importacions americanes que es van popularitzar a Espanya entre els segles XVI i XVIII. Cal pensar que entre els anys 1609 i 1610 els moros van ser expulsat, per tant, poc de temps tingueren per adaptar els nous ingredients al seu fogó.\nPer tant, el que sembla més congruent, és que els àrabs aportaren un estil de cuina. Posteriorment, els gustos i imposicions de cada època modelarien els dolços tal com els coneguem hui, en una fosa de cultures que, com no, es reflectiria també a la taula.\nAra es pot seguir el rastre dels pastissets per terres que foren d'influència àrab com ara València i Catalunya i potser alguna altra, la qual cosa també apuntaria el seu origen.\nDeixant a banda tota elucubració que no aprofite per tastar la matèria de la que es parla, cal dir que els pastissos són un dolç de bona acceptació. La preparació dels quals identifica a la dona per "gaxonera", doncs, com la majoria de dolços són de preparació femenina ja que a més del sabor tenen que lluir per afinats, i les mans de les dones ho són més que les dels homes.\nLa base fonamental la compon la pasta que servirà per cobrir el farcit. Aquesta és una barreja de farina i ous, que s'aromatitza amb aiguardent, cacauet ("cacaua") o ametlla. Segons siga d'un tipus de pasta a d'altra el farcit pot ser de confit de moniato, per a la pasta d'aiguardent i la de cacauet i de cabell d'àngel o confit de carabassa per a la pasta d'ametlla.\nAquestes són les regles essencials per la seua elaboració però hi poden haver tantes variacions com cuineres. Algunes afegiran canella o corfa de llima, per aromar els confits. Elaboraran els pastissos amb una mida o altra, però sempre amb fidelitat al mode que aprengueren, perquè en realitat, es tracta d'un dolç clàssic de la nostra cuina mediterrània. Serà casualitat que en tastar-los mengem cada vegada mitja lluna?\nConfit de moniato\nIngredients: Moniato, sucre, llima, canella.\nBulliu el moniato sencer i sense pelar si és tendre. Abans que es gele, peleu i passeu-lo pel passa-puré.\nEn un perol, col·loqueu (en gelat) la carn del moniato, les corfes de llima, la canella i el sucre. Per cada quilo de moniato afegiu quarta i mitja de sucre. Hi ha qui posa un quilo per un quilo.\nJa al foc, remeneu a poc a poc però sense parar, fins que quede una massa homogènia. Aproximadament uns trenta minuts.\nQuan estiga al punt, transvaseu-ho a un plat i reserveu-ho fins que us calga.\nAls dos o tres dies de preparat és quan millor estarà.\nPasta per als pastissets d'aiguardent.\nIngredients: Farina, un gotet d'aiguardent, ou, sucre, oli.\nEn un vaixell barregeu dues parts d'oli per una d'aiguardent. Aneu-hi afegint tanta farina com bega. La pasta no ha de resultar ni dura ni blaneta.\nSobre un paper antiadherent feu una coqueta. Amb la vora d'un got o un motlle talleu en cercles uniformes.\nAmb una cullereta de cafè, fiqueu el confit en cada coca. Tanqueu el pastís ajudant-vos amb el paper i pressioneu les vores.\nBateu un ou amb un mica d'oli i pinteu els pastissos pel damunt. Empolsegueu amb sucre i canella. Arregleu els pastissos en una llauna i porteu-los al forn a mig foc, fins que agafen coloret.\nReceptes de Rafaela Sales Cardona\nPa, oli i sal. (La Cisterna 5)Anar al començament de la pàgina\nEl pa, ara per ara, ha deixat d'equivaler a subsistència, però malgrat això, guarda en la seua memòria farinera l'essència de la vitualla que va representar en el passat.\nHui menjar-lo resulta una laberíntica qüestió entre mantenir el forat del cinturó a ratlla i fugir de la química en la cuina.\nEl pa, abans, es pastava a casa, i en totes les llars hi havia el llibrell de fang per amassar i la post de fusta per dur-lo, envoltat de mantes com si fora un nadó, al forn. Allí, es donaria com a pagament per la cuita el pa de puja que després el forner vendria per traure benefici.\nPer això, el pa d'abans havia de ser un pa personal, fet amb llevat autèntic, a diferència de l'actual; amb l'excepció de les poques cases on aquest perdura.\nDurs varen ser els temps en els quals el pa faltava de taula, i s'inventaven fòrmules alternatives per pastar-lo ja que no sempre era fill de palla. Se'n feia de farina de blat -poc-, d'ordi i en alguns casos pa d'arròs -pa blanc- per als xiquets. Però en èpoques de penúria el pa fet amb farina de dacsa o minxo, que vol dir escàs, va tindre una especial rellevància; immenjable per a molts resultava suficient per enganyar la gana.\nEl pa, oli i sal ha sigut el berenar per excel·lència dels xiquets, ja que aprofitava per "empapussar" als desganats amb molletes que la mare o l'àvia modelaven amb els dits lluents per l'oli, o per preparar l'entrepà dels que en eixir de l'escola tenien pressa per anar a jugar al carrer.\nDe vegades s'empolsegava amb una mica de pebre roig; en altres ocasions es preparava amb sucre, oli i canella. En aquest cas si es torrava el pa amb tots els ingredients al forn resultava també un desdejuni deliciós. Alguna vegada el pa portava de comparsa un plàtan que es refregava ensucrat i amb canella.\nPoc a poc, tota aquesta llepoleria senzilla va ser desplaçada pel pa amb Nocilla, també recorreguda berena oferida a les criatures. Més endavant pa, companatge i paper d'estrassa serien reemplaçats, la majoria de les vegades, per tota una proposta de rebosteria prefabricada.\nAra, ens acostumem al forà baguette dels supermercats, mentre alguns restaurants ofereixen com a entrant un clàssic postmodernitzat: el pa torrat, sucat amb tomaca o amb tomaca i all, com se sol fer més cap al nord. Però en la majoria de casos no deixa de ser un pa anònim, sense substància, que serveix com excusa per entretenir la gana.\nJoan L. Mollà.\nArròs caldós d'estiu. (La Cisterna 6) Anar al començament de la pàgina\nQui sap si haurà sigut la constant presència d'aquest plat a la nostra cuina, un dels motius primers per acceptar el discutit adjectiu de caldós en l'escriptura normativa. Potser, no l'haguérem reconegut d'haver-lo presentat com un arròs sucós, més dogmàtic si cap, però amb un regust estrany que no ens seria gens familiar.\nCom en el cas de la "fideuà". Cada vegada que s'acompanya de cometes, sembla cuinada amb un marisc que porta tota l'arena de la platja. I quan es diu fideuada -ortogràficament correcte- els fideus semblen haver-se quedat crus del tot.\nÉs una benaurança poder escriure caldós sense el sotmetiment de les cometes. Perquè al nostre parer aquestes, als menjars, sempre hi sobren. Són com una mena de solatge que molesta mentre un s'imagina el mos a la boca.\nPerò, tot i que l'ortografia no es menja, aprofita també per escriure -acuradament, això sí- sobre art culinària, i cal ser submís amb les normes d'escriptura, encara que pequem de rèproba barbàrie amb les nostres cavil.lacions.\nD'arròs caldós se n'ha menjat tota la vida. Abans, tots els dies de l'any llevat d'alguns diumenges i festes de guardar. De fet, l'arròs amb bledes, fesols secs i naps guisat a l'hivern, es convertia en un arròs lleuger d'estiu que es cuinava amb les verdures primerenques acostades per la calor.\nPer això, res hi ha d'estrany en cuinejar un arròs caldós a l'estiu. La qüestió, si se'ns permet el suggeriment, rau en deixar-lo gelar en taula després d'haver escudellat. D'aquesta manera, donarem temps perquè es forme aquell tel pel damunt, senyal d'un plat cuinat com Déu mana.\nUn altra opció és la de servir-li'l a cada comensal en una fruitera ("fuitera"), per tal de facilitar que es refrede exagerant-li la superfície al recipient. Així, ens estalviarem bufar i rebufar escaldats, mentre portem el mos d'un lloc a altre de la boca per no saber on posar-lo.\nPerò, el més important d'aquest arròs és el caldo: l'arròs caldós ha de tindre caldo per a ser-ho. Això sí, el justet: ni molt ni poc. I que no ens passe com a aquella xiqueta, que portant-li la cassola del dinar a son pare al tros on treballava pràctica comuna abans-, el va convertir en sec amb les enjogassades cabrioles que feia per entretenir la passejada.\nEixut i cuinat en calderó, ve a ser la pròpia paella, doncs aquests dos arrossos són parents pròxims que alternen en la cuina per integrar les llegums tendres de la temporada. D'aquella no ha d'engelosir-se, ni tampoc de l'arròs amb fesols i naps, símbol d'una intel.lectualització aparent i de moda, que pretén beure del món rural en un rampell de patriotisme escarransit. Amb mèrit propi es guanya el dret d'estar en taula; encara que ja se sap que "l'arròs caldós fins les dos".\nIngredients: pollastre, conill, costelles de porc, fesols de trencar, fesols de desfer, fesols de la peladilla, un pebre roig, tomaca, alls, arròs, pebrebò, safrà, oli, sal, aigua\nEn una cassola sofregiu la carn trossejada. Saleu. Quan estiga rossejada, ajunteu el pebre tallat a tires i els fesols (han de ser tots tendres). Doneu unes voltes perquè també agafen color. (Quan estiga el pebre sofregit, es pot traure i reservar).\nAra, afegiu la tomaca a trocets -millor pelada- i l'all també molt menut. Sofregiu-ho de la mateixa manera. Empolsegueu una culleradeta de pebrebò i afegiu l'aigua, al moment, per evitar que aquest es creme.\nLa quantitat de líquid ha de permetre bullir el recapte, sense que s'eixugue, una hora com a mínim, i ha de ser també suficient per coure després l'arròs. Però teniu ull de no ficar-ne en excés i que resulte un plat "desllavassat".\nUna vegada cuit, agregueu l'arròs tres grapats per persona- també el safrà, el pebre -si l'heu tret abans- i rectifiqueu de sal.\nSi vegeu que es queda sec, podeu afegir-hi un poc més d'aigua en aquest moment. Però heu de tindre en compte que, quan arranque el bull de nou, cal que coga sense interrupcions.\nQuan l'arròs estiga cuit ha de quedar ben meloset i sucós.\nPalomes i Canaris. (La Cisterna 7) Anar al començament de la pàgina\nLa caçalla és una beguda d'hivern i d'estiu, de treball i de festa. La seua olor es deixa sentir pels voltants de qualsevol bar del poble, impregnant l'ambient d'un flaire dolç i familiar que sempre, això sí, anuncia gatzara.\nTota la vida ha sigut costum que els homes, en acabar de treballar a migdia, passaren a fer-se "la dinaora". Per això, en aquesta hora, es veuen ordenades les "mobilets" a les portes dels bars. Cosa pareguda, salvant les distàncies, als pacients cavalls que esperaven lligats mentre els vaquers cinematogràfics bevien el seu whisky al saloon de poble.\nTambé a poqueta nit, aquell olor de l'anís es despatxa com un recordatori de la fidel unió entre l'esbargiment i la feina, quan s'ix per pagar el jornal o per llogar-se. Esdevindrà un premi després d'una jornada suant, l'excusa per xerrar, fer un cigarret i preparar, si cal, la feina per demà.\nLes variants per a beure'n són poques: simplement s'acompanya d'aigua. D'ací li ve el nom de paloma, del color blanc que pren la mixtura en ser diluïda per aquella. Cadascú estableix al seu gust l'ordre i proporcions de la barreja que, com a molt, se servirà entre un grapat de tramussos i cacauets.\nOn hi ha diversitat, és en la forma d'empassar-se-la: d'un glop, de dos... a miquetes. Perquè es tracta d'un anís sec i fort d'alta graduació, i això fa que, si no s'està acostumat, es presente més d'una carassa a l'hora de tastar-la.\nLa manera d'afluixar-ho un poc, és barrejant-ho amb xarop de llima i aigua o sifó. D'ahí resultarà el canari, amb el color que incorpora el cítric que ensucrarà a saturació l'ímpetu del alcohol i acomodarà així el seu tast. Tant és, que resulta per una variant idònia per l'estiu.\nAbans, els bars més grans, tenien la seu pròpia màquina per fabricar la soda (dita també aigua amb gas o sifó), fins i tot, es podia comprar en botelles per si algú dels de casa estava enfitat. Però això, als bars grans o casinos, que es distingien en mida i oferta dels més menuts o anomenats tendes.\nHi ha que saber que els bars disposen normalment de dos tipus de caçalla: la "correnta" -més barata- i la bona. Aquesta última quasi sempre de la marca "Tenis", fabricada a les destil·\nleries del mateix nom a Monfort del Cid (Alacant).\nQuan es demana una o altra, és aquesta la que se serveix, ací no hi ha trampa. No es fa passar gat per llebre, perquè als pobles es coneixen tots.\nI, hauran de disculpar les lectores, cas d'haver-ne alguna, la constant menció que s'ha fet d'aquesta beguda i dels homes... poc o gens de les dones. Això és perquè la caçalla l'han beguda sempre aquells. Ara, ho fan sense cap reivindicació, -és cert- també les dones, però eixes són ja, altres circumstàncies.\nIngredients de la caçalla: Caçalla , Aigua fresca.\nEn una copa curta serviu la caçalla, i en un got distint en condició d'acompanyant- l'aigua fresca. En general, s'afegeix un rajolí d'aigua a la caçalla per tal de rebaixar-la. D'aquesta manera, en barrejar els dels líquids es formarà un núvol blanc, com a senyal de la imminent tronada.\nUna altra costum és la de beure's primer el licor, espentant-lo després cap avall amb un glop d'aigua. També hi ha qui ho fa al revés: es beu davant l'aigua, i després -en sec- la caçalla.\nIngredients del canari : Caçalla, Xarop de llima, Aigua fresca.\nEn una copa afegiu un dit de llima i ompliu la resta amb aigua. Remeneu amb una cullereta. Completeu el beuratge amb un raiget de caçalla.\nCoques escaldades. (La Cisterna 9) Anar al començament de la pàgina\nAquest és un d'aquells àpats que es menja en companyia, o almenys, és el més raonable després d'una preparació resulta un tant entretesa. A més, la forma de servir-se és una vertadera convocatòria al gregarisme: s'emplacen al bell mig de la taula coques i farcit, i cadascú munta el seu cadafal; part perfecta del sorollós espectacle del menjar junts. Això s'aprofitarà també, per fer comparances sobre la gana que porta cadascú, comptant, en veu alta, les coques que uns i altres va empassant-se.\nPer començar, se n’agafa una, es fica al plat i s'ompli amb unes cullerades de mescla. S'enrotlla i es porta a la boca com un caneló gegant, o es dobla a mode de crêpes -més modern- per després tallar-se amb ganivet i forqueta.\nTot i que no es tracta d'un plat de festa, és per cuinar-lo en ocasions especials: un dia que plou, que ja es divendres o santa gana. I pot servir amb igual efectivitat per dinar que per sopar, tot i que tradicionalment, s'han menjat sovint per esmorzar acompanyant-les d'una sardina salada.\nLes coques escaldades porten aquest renom pel procediment que es fa servir en coure la pasta. Aquesta sol ser de farina de dacsa, com abans, encara que igualment es poden pastar amb farina de blat o fent una barreja dels dos cereals.\nS'escaldarà breument la farina en afegir-la a l'aigua bullint per tal que quede cuita en un primer pas. Després, la cocció serà completada amb la calor de la paella, ja que en la memòria queden aquells temps en els que les coques es duien per coure a la calfó, caliu restant al forn de llenya després d'estar tota la nit coent pa.\nEl recapte o farcit pot ser, i és, variat, però amb l'ou dur i el pebre espencat com a preceptius. També ho és la tonyina en oli, però pot ser canviada per anxoves salades, tonyina de sorra i altres queviures per l'estil. També per mel, ja que sovint se sol guardar l'última, almenys així s'ha fet en ma casa, per a les postres.\nA tota La Safor n'hi ha de bars, barets i restaurants amb fama de fer-les bones. Però com sempre, de tot abunda i convindria, de vegades, que foren derrocats alguns que hi ha per ahí i s'han dit reis... de la coca.\nIngredients per la pasta: Farina de dacsa o blat, Oli, Aigua i Sal.\nProcediment per fer la pasta: En un perol afegiu un got d'aigua, un raget d'oli i sal. Quan comence a bullir incorporeu la farina, a poc a poc i sense deixar de remenar, fins que la massa es desenganxe del recipient. Aquesta operació cal fer-la al foc perquè la farina s'escalde.\nDeixeu que es refrede la massa.\nPer elaborar les coques, feu boletes amb la massa, després aplaneu-les amb les mans donant-li forma arrodonida. Podeu emprar algun paper antiadherent on treballar la pasta, o simplement enfarinant el banc perquè no s'enganxe.\nUna vegada confeccionades les coques, aneu torrant-les en una paella amb poc oli fins que queden rossejades per les dues cares.\nNota: hi ha qui afegeix una cullerada de farina de dacsa a la de blat per preparar-les.\nIngredients per fer el farcit: Tonyina en oli, Pebre torrat i "espencat",Ou bullit i Oli.\nProcediment per fer el farcit: Barregeu la tonyina amb el seu oli - si cal n'afegiu una mica més -, el pebre i els ous picats. Saleu i deixeu-ho reposar.\nHi ha qui substitueix o acompanya la tonyina per an-xoves salades.\nPer menjar, cada co-mensal se servix una coca, la farcix al moment amb la mescladissa, i l'enrotlla per facilitar-se el mos.\nNota: com a postres podeu fer servir les mateixes coques cobertes amb mel.\nSardines salades(La Cisterna 10) Anar al començament de la pàgina\nQuantes vegades s'ha dit que, abans, amb una sardina salada menjaven tots els de casa. Aixafada prèviament entre el marc i la porta, envoltada amb un paper d'estrassa, tal vegada per fer-la créixer o per a treure-li fàcilment la raspa.\nAmb el ritual de la partició per a molts una peça tan humil s'elevava -per obligació- a la categoria de banquet. I és que abans, a aquest curt peix, se li atribuïa la mateixa abundància que als repartits en el prodigi dels pans i els peixos, perquè potser també foren sardines el que es va repartir en aquell succeït. El cas és que aquest sempre assequible salaó ha arribat a la nostra taula, acompanyat com diguem, per alguna que altra història; cadascú la seua, o d'alguna que n'ha sentit parlar.\nTal vegada, com a reminiscència d'aquell temps de polseguera, i també per la salabrosa menja que resulta, continuen adquirint-se, normalment, d'una en una. Poques vegades se'n compraran per guardar en casa, ja que serà en la bóta primigènia, junt a les altres camarades de llitera, on millor es mantenen. Per això, se solen dir de bóta o de "casco" (que ve a ser el mateix), fent menció del lligam amb el recipient.\nEn altres llocs també se les coneix com arengades. La utilització d'aquest renom d'arengada no prové, com diuen alguns escriptors gastronòmics, del nom de l'espècie conservada: l'areng o Clupea harengus, si no de la similitud entre aquests dos peixos que comparteixen família zoològica (els Clupèids), i en mols casos, també, tècnica de conservació. La sardina salada, però, és això: sardina (Sardina Pilchardus per als amics científics), aquell peix que també es menja acabat de pescar, torrat o fregit amb una picada d'all i julivert , i que ja des d'antic ha sigut conservat, com molts altres peixos blaus, en sal.\nCom diem, antigament, menjar-les salades era un motiu imposat per les circumstàncies. Ara, la raó, és l'apetència. Això sí, amb més o menys enyorança. Per això també se sent dir: "aquestes sardines ja no són com les d'abans", perquè de gustos hi ha per a tots, i com sempre: "el que uns no volen els altres preguen". Però posats a parlar, potser que els sabors si que canvien amb els dies, tant per la inclinació del que tasta com per la condició del mos. Tanmateix, no s'ha modificat gaire la manera de preparar-les. Les sardines són sobretot bones acompanyats, això sí, de coses tan senzilles com el pa, les coques, l'ou o l'oli.\nPer això, resultaran molt saboroses torrades en un foc -millor que a la brasa- de petorrets i romer, i amanides després amb oli cru. O fregides, que és quan més gustoses esdevenen, regalant-li al mateix oli el flaire furtat a la mar salada. Així, el greix, estarà en bona disposició de rebre un ou caigut, o enrotllat, si es fa una truita amb la mateixa sardina sencera a dintre.\nPer ventura, menjar en aquests moments una sardina salada, podria ser -o és- cosa pareguda a un cerimonial, com el que es feia -i es fa- en altes llocs, quan es mengen aquelles herbes bíbliques i amargants per rememorar la peripècia propi poble.\nEls figatells de Paco Gostí (La Cisterna 11)Anar al començament de la pàgina\nPosar els figatells a la paella roent, és encetar un esclat de perfums. Primer sentireu els olors de la canella i de l'altiu all acompanyats de la nou moscada, i un tant més tímid a l'olfacte, del pebre negre. El crepitar del greix que la carn va deixant anar en daurar-se serà el murmuri d'aquest quefer, doncs poc o gens d'oli necessitaran per torrar-se.\nLlevat de les espècies que d'antic podien semblar aristocràtiques, els figatells es componen d'una carn tan humil com ho és part de la freixura o menuts del porc amb què s'elaboren: la cansalada magrosa i el fetge. Envoltats per la mantellina, randa o saginera que atorga a la carn picolada el sentit de la unitat i de la fàcil manipulació. També s'amanixen amb la frescor del julivert i dels pinyons; bons acompanyats de tota mena de mandonguilles i pilotes.\nSens dubte, hi ha tantes receptes com carnissers en fan. Hi ha qui afegeix els ronyons del porc i altres espècies com el pebre roig, el clau molt... però al nostre parer i conscients de no haver-los tastats tots, sinó tan sols els que dóna la dedicació acostumada de demanar-ne allà per on es va, dels millors que n'hem menjat són els que s'elaboren a Casa Paco "Gostí", carnisser de tradició i que amb la reduïda producció que en fa els atorga caire de delicadeses.\nClar està que l'anomenada que tenen els de l'altra banda del Serpis, diguem Oliva i Bellreguard, és una fama merescuda. Cal dir, però, que tot i la fastuosa reivindicació que en els últims anys fan alguns per tal d'atribuir-se el seu origen, és contradictòria amb el que es pot llegir en la bibliografia gastronòmica, ja que els figatells tenen una presència comuna a tot el Mediterrani, i han estat inspirats pels gustos dels clàssics, que per sort, els inventaren quan encara no existia el colesterol.\nPotser, aquests afanys de donar-li bressol a la cuina responga més bé a les proclames d'un turisme bastard i avariciós que no al naixement natural dels menjars en un si concret, que en els cas del nostre Mediterrani resultaria massa ample per establir falses propietats.\nAixí, els figatells de les festes fastuoses estan barallats amb els que tradicionalment es mengen als bars -de picadeta- també en entrepà o torrats a la brasa, a les xullades, perquè qui no vol xulles, pocs ois sol fer als figatells.\nCom a preferència personal, els figatells han de tindre un gust equilibrat, harmònic, doncs seria fàcil que en la baralla dels sabors, un tant autoritaris, algun ingredient resultés arraconat. També hi conta el presentar-los nets i amb la carn ben esmicolada, reconeixible tan sols al tast. Així mateix, la mida és important, doncs caldrà que siguen menuts perquè es puguen menjar en un parell de mossos, ja que és preferible servir-se'n més a canviar-los la grandària perquè cadellen.\nHi ha que dir que no es tracta d'hamburgueses, ni d'un simple farcit. Més bé els definiríem com a envolts o envoltats per una mantellina del tot mengívola. Una mena de coquetes de fetge com també se'ls coneix a la Vall d'Albaida.\nPer sort, però, no cal anar tan lluny per tastar-los, en aquest beneit poble en tenim dels millors que se'n puguen menjar: els de Casa Paco "Gostí", per a mi -sens dubte- els millors figatells del món. Un parell d'ells, una llesca de bon pa i un got de vi: menja dels déus.\nArròs al forn(La Cisterna 12)Anar al començament de la pàgina\nDe l'arròs al forn més senzill que n'he sentit parlar ha estat guisat amb poquíssims ingredients. Per no ser, no estava cuinat ni en cassola de test i ni molt menys al forn. Sembla, segons contaven, que solia preparar-se en un pis d'estudiants a València, conjugant allò de la praxis més modesta i simplificada amb unes reminiscències de cuina materna.\nEl procedir per tal de preparar aquest guisop era el següent: en un perol se sofregien una cabeça d'alls i una botifarra. S'afegia l'arròs i després de sofregir-lo li sumaven el doble d'aigua i ho pintaven amb una mica de safrà sintètic. Es coïa fins que s'eixugava completament. Els que en menjaren, després de molts anys, es mantenen en considerar-lo com a un insigne succedani de l'autèntic.\nA banda de les consideracions sentimentals que puga tindre aquesta recepta, aprofita per donar els trets més característics de l'arròs al forn: la botifarra, els alls i la justesa del caldo. La resta d'ingredients variarà segons les estacions i les circumstàncies. L'arròs al forn és el típic plat integrador com la paella i la resta dels arrossos autòctons, i per tant és un plat popular i apreciat. Se'n pot guisar de faves, de cigrons i naps, de fesols de careta, amb les sobres del putxero del diumenge. De fet és un arròs semblant -per no dir igual- a l'arròs caldós però amb una cuita distinta. La prova és que un dels arrossos al forn més popular com és el de cigrons i naps, troba una ressemblança perfecta amb estil i ordre amb l'esmentat arròs caldós amb fesols i naps.\nUna altra recepta que cal destacar és com hem dit abans la que aprofita les sobrances del putxero, tant la carn i pilotes com de les llegums i el caldo. En moltes cases s'ha utilitzat aquesta olla dels dies de festa per proveir el dinar de mitja setmana: putxero un, crosta dilluns, dimarts arròs al forn i fideus el dimecres, o en un altre ordre.\nCal esmentar la practiquesa de la seua preparació una vegada assolit l'art de les mesures, doncs, la proporció entre el caldo i l'arròs ha de ser tan perfecta que li permeta a aquest rossejar-se envoltant amb el calor uniforme del forn perquè resulte solt.\nEn la literatura gastronòmica d'ell es parla com un arròs arcaic, de pàtina digna. Fins i tot hi ha qui diu que era d'arròs al forn aquella cassola que bullia als versos d'Ausiàs March. No ho sabem. Ens conformem, però, en menjar sovint el que ens posen a taula, tot i que no siga un plat tan il·lustrat.\nArròs al forn amb cigrons\nArròs, naps, cigrons remullats, creïlles, tomaques, cansalada entrevirada, costelles de porc, un os del corbet, peuets de porc, botifarres de ceba, una cabeça d'alls, pebre roig, oli i sal\nEn un perol sofregiu la carn amb suficient oli. Després afegiu el nap tallat a trossos ben evidents, doneu unes voltes i incorporeu el pebre roig que tan sols es fregirà una mica. Agregeu l'aigua i quan arranque el bull, sumeu-li els cigrons remullats des de la nit abans. Deixeu-ho bullir una hora com a mínim.\nDesprés, en una cassola de test poseu l'arròs en cru (dos o tres grapats per persona), arregleu-hi també les botifarres i la creïlla tallada a làmines. Incorporeu el recapte que ha bullit al perol. Quant al caldo que afegireu a de ser ben curt, el doble que d'arròs en volum, com a màxim. Homogeneititzeu el contingut de la cassola, arregleu les botifarres, les creïlles, la cansalada, les tomaques tallades en dues planes i la cabeça d'all que sol presidir el bell mig del conjunt. Porteu la cassola al forn que ha d'estar ben calent perquè l'arròs bullga el més aviat possible, fins quedar\nPaella d'abadejo i ceba(La Cisterna 13)Anar al començament de la pàgina\nHaver de parlar de paelles ho suposem una tasca difícil, arriscada i compromesa. Cosa pareguda a l'intèrpret que ha de cantar davant d'una concurrència que sap ben bé per on va la tonada. Per això hi ha qui, curant-se en salut, escriu d'ella explicant, fins i tot, com, quan i on menjar-la. Gràcies a aquesta estricta ortodòxia, mantinguda per alguns, es pot conservar el seny d'un plat que sovint esdevé, a casa nostra i a la dels altres, un bordenc desgavell quan parlem d'hoteleria.\nNo ens referim a les sanes disputes que es plantegen en la colla que va de paella i discuteix sobre la conveniència de sofregir o no les mandonguilles, el tipus de safrà o de la quantitat d'aigua que s'ha d'afegir, sinó dels disbarats que amb el nom comú de paella s'escampen, amb la mateixa alegria que la pólvora valenciana, per tot arreu.\nÉs més, ens atrevirem a dir que potser la mala pràctica d'aquesta recepta és més metòdica que no la fidelitat a una fórmula digna, per no dir autèntica. Al darrere d'això, hi ha de tot: indiferència, pressa, incultura i poca vergonya.\nPer fortuna, la paella que mengem a casa poc té de plat universal. Encara que el valencià sempre pica quan demana aquest plat en qualsevol restaurat de Madrid o d'Andorra, per queixar-se després, potser, d'aquella cosa tan roïn que li han servit. Açò ho devem fer per mantindre el vincle arrosser quan s'està fora de casa i no per un desafiament audaç a la ventura.\nI posats a parlar de la paella, parlem-ne d'aquella que és real. D'aquella que ens fa declarar entre amics, que la guisada per la mare d'u és la millor de totes. Perquè aquest és el veritable secret de la paella, el que ens fa somoure l'ànima quan descobrim alguna recepta que incorpora el xoriço, per posar un exemple.\nLa paella perquè siga autèntica s'ha de reconèixer des de l'experiència del que n'ha menjat tota la vida a sa casa. Per això res ens estranya la paella negra (amb faves i carxofes), la de floricol, la de ceba, la de cigrons, la de rabo -dita així perquè es guisa en una paella menuda amb mànec-, o la de mareny. I tampoc ens sorprèn que porte algun caragol o xoneta, mandonguilles o costelles de porc o que s'adjunten musclos i gambes el diumenge o quan l'ocasió ho demana.\nCom vegeu, no hi ha res més variable que la paella. Per canviar, canvia amb cada estació de l'any, amb cada dia de la setmana, i com no, d'una casa a un altra. Perquè també és cert que cadascú, per fortuna, guisa d'una manera, i això ha de ser benvingut quan tots entenem i parlem del mateix. Si n'hi han secrets per tal de guisar-la entre ells estaran cuinar-la per a més de dos, fer servir les verdures de temporada, emprar un aigua del País, que l'arròs siga justet i fer un sofregit pacient.\nLes millors paelles, com veureu, són les que tenen nom propi: la de cigrons que fa la mare d'un amic meu, la de floricol que fa la meua, les de mon tio guisades amb llenya.\nAquesta, però, no és una competició oberta. Ningú no es baralla per dir o fer-les millor. Perquè cadascú se sap les seues de memòria: la que va menjar un dia o un altre, amb fulanet o sotanet, de lo crua o empastrada que va quedar. I a partir d'ahí, sorgeix la seua paella com un icona màgic que porta arrelat en la convivència harmoniosa.\nCaldrà això sí, que en cas de no posar-se d'acord a l'hora de guisar-la, si n'hi ha molts cuiners, que se li done el mandat a un, i els altre confien en la seua obra, perquè de clavar tots la cullerada les sobres estan garantides.\nDeixem-nos, doncs, de l'arròs dels falleros incrèduls, de sobrevalorar el socarrat i de tanta traca, i estimem -això sí- els nostres plats, els que hem menjat tota la vida a casa.\nEn una paella sofregiu la ceba tallada en juliana i la creïlla en rodanxes. Quan esdevinguen transparents, sofregiu un poc l'arròs (tres grapats per persona). Després empolsegueu el pebre roig i, tot seguit, sumeu l'aigua que caldrà siga el doble de volum que l'arròs. Quan arranque el bull incorporeu l'abadejo dessalat. Aquest també es pot sofregir prèviament i reservar-lo per aquest moment. Rectifiqueu de sal i doneu-li color amb el safrà. Deixar eixugar el caldo fins que l'arròs quede sec.\nAlbergínies fregides(La Cisterna 14) Anar al començament de la pàgina\nL'albergínia és una hortalissa d'estiu. Junt al pebre composen una parella gastronòmica que arriba amb una cronologia exacta. És clar que ara hom pot abastir-se d'aquestes verdures durant tot l'any, igual que de tomaques, bajoques o de cebes tendres. Però fins no fa massa trobar l'albergínia a taula era una senyal ben inequívoca que el temps de la calor era ja arribat. Ens referim, potser, a les que hui se sembren al bancalet per tal de proveir tan sols la requesta de casa i regalar, si la collita és bona, a les amistats que s'ho valguen.\nEls llauradors que, amb el sentit pràctic desenvolupat al llarg del temps, tot ho simplifiquen diuen que n'hi ha vàries classes: l'albergínia blanca i la negra; i de cadascuna d'aquestes pot ser de bola o allargada. Sembla que la varietat més vella és la llarga negra que es conreava abans. Es tracta, doncs, d'una menja antiga més que clàssica.\nÉs justament amb el pebre torrat que forma un duet tan suculent com l'espencat, que és una mena d'ensalada amb les dues hortalisses torrades al forn, pelades, esqueixades a tires i amanides amb all, oli cru i sal. Aquest plat ara per ara és una mostra emblemàtica d'aquell invent forà que en diuen cuina mediterrània, poblada sovint d'ingredients, com en aquest cas, que tenen una bressol ben llunyà.\nL'albergínia se sol preparar de diverses formes. En cara que es tracta més d'un procediment ja que n'hi ha moltes formes de guarir-la. Potser una de les més senzilles és tallar cada peça en dues meitats, fer uns talls en la carn perquè coga per tot igual i condimentar-la amb oli, sal i pebre roig i coure-la al forn. També al forn es prepara farcida amb un sofregit de carn picada o tonyineta incorporant la pròpia polpa en la fregida.\nLa que descrivim hui és simplement l'albergínia fregida, al nostre entendre una de les formes més aromàtiques i encertades, alhora que senzilla. D'aquesta forma acompanya qualsevol vianda o companatge. I també serveix per tal de farcir els entrepans que a l'estiu solen menjar-se en companyia de la festa de carrer i la calor. A més, a mitja tarda, perfuma els carrers estrets quan la mestressa prepara el sopar de la nit Deixa, doncs, de ser una menja humil per convertir-se en excel·lent\nPeleu l'albergínia i talleu-la a planes fines. Hi ha qui té costum de remullar-la una estona en aigua salada perquè perda l'amargor, si és que ta té. Si ho heu fet així, assequeu-les, saleu-les i després enfarineu-les. En una paella afegiu oli abundant i quan siga roent aneu fregint les llesques d'albergínia fins que agafen color per les dues cares. A mesura que les traieu del foc podeu posar-les en un altre plat que no siga el de servir-les a fi que s'escórrega l'oli sobrant.\nJoan Ll. Mollà\nOlives xacades (La Cisterna 15) Anar al començament de la pàgina\nCap a final de setembre, principis d'octubre, les olives comencen a estar llestes per collir-se. Ens referim a aquelles que es posen en salmorra ja que les que s'utilitzen per treure'n l'oli es deixen acolorir a l'arbre fins que agafen -com deia magníficament Pla- un "resplendor episcopal". Les destinades a les almàsseres necessiten madurar perquè es concentre el suc que una vegada premsat, filtrat i decantat esdevindrà oli.\nDoncs bé, el dia que comença -o començava- l'arreplegada de les olives, es requeria tota la família per fer la feina més lleugera. Les dones normalment collien les branques més baixes, els xiquets atrevits s'enfilaven per dalt dels arbres més per jugar que per ajudar, i els homes traginaven d'ací allà, escampaven la lona i batien les canyes entre el fullam per tombar les olives que queien al terra com una pluja sòlida.\nAl nostre entorn el conreu de l'olivera pertany a allò que s'ha batejat com a agricultura de subsistència, és a dir, aquella que ha fet servir els fruits per a utilitat domèstica, i n'ha venut o canviat els pocs excedents de les collites per tal d'aconseguir altres productes de primera necessitat. Aleshores les oliveres formaven parella de paisatge amb els garrofers. Tots dos arbres presenten un posat noble, pausat, fins i tot reflexiu.\nAlgunes de les oliveres dels nostres pobles tenen més d'un miler anys i presenten unes soques que són autèntics monuments de fusta vivent. En els manuals de ciències l'olivera apareix com un dels arbres que millor resisteix l'envelliment dels dies, comparable al sequoia o al drac canari. Per fer-nos una idea, les més velles que ara vegem ja existien durant el temps dels àrabs, que probablement foren qui les plantaren.\nRespecte a les olives es poden adobar de diverses maneres. Possiblement una de les més antigues és la de preparar-les xacades. Per a tal fi s'usa una pedra i paciència per anar esclafant-les d'una en una. Així, una vegada s'han xafat es posen a remulla perquè perden l'amargor. Després d'unes setmanes de canviant-los sovint l'aigua -el número depèn de la dolçor de l'oliva- aquestes perden gran part de l'amarguesa i en conserven la justeta per fer-les mengívoles. Qui estima aquest sabor amargant de l'oliva, durant aquest procés de neteja, trau de quan en quan un platet, els afegeix un polsim de sal i se les menja abans de què estiguen totalment dolces.\nPassat el període de remulla ja es poden adobar amb una salmorra d'aigua, sal i pebrella. Als llocs que hi falta aquesta herba s'empra la sajolida, dita també herba d'olives, la qual no és massa popular al nostre poble. En altres ocasions s'aromatitzen també amb llima, fenoll, timonet, romaní, alls, etcètera.\nLes olives es presenten com a part fonamental de les amanida mediterrànies. Altres vegades, s'ofereixen totes soles com a aperitiu o com a acompanyants d'esmorzars o àpats diversos. Fins i tot, si són caseres i bones, es poden menjar com a companatge d'un atàvic entrepà com el que componen el pa, les mateixes olives i oli, que esdevé, en més d'una ocasió, tan sant i beneït com l'aigua.\nOlives xacades (recepta)\nIngredients: Olives, Aigua, Sal, Pebrella.\nEn primer lloc cal que xafeu les olives i les deixeu a remulla fins que perden l'amargor, per a la qual cosa s'ha de canviar sovint l'aigua durant quinze dies. Quan ja siguen dolces, prepareu una salmorra amb sal i aigua. Convé que l'aigua no porte clor ja que sol fer molla la salmorra. Hi ha qui fa la proporció a ull, altres agafen un ou i van afegint sal a l'aigua fins que l'ou comença a surar pel canvi de concentració. Un bon mètode es afegir un got de sal per cada nou d'aigua.\nEn una gerra o altre recipient amb bona cabuda alterneu una capa d'olives amb una altra de pebrella prèviament rentada. Quan el vaixell quede ple afegiu la salmorra i deixeu-les reposar uns dies perquè les olives prenguen el gust de la sal i la pebrella. També se sol afegir algun trocet de llima.\nJ. Ll. Mollà\nLes sopes de malta (La Cisterna 16) Anar al començament de la pàgina\nLes sopes de malta tenen poc de misteri. Durant molt de temps han resultat un desdejuni reconfortant per a moltes famílies. Si bé, ara la malta no s'usa tant com abans, encara es pot trobar a les prestatgeries de qualsevol ultramarins. Tradicionalment s'ha emprat com a succedani del café ja que la diferència de preus era -i és- abismal. També és cert que el sabor resulta ben diferent. La malta és menys aromàtica i més dolça. Així, a fi de disfressar una mica aquest sabor, hi ha qui afegeix unes cullerades de xicoira per donar-li a la malta un sabor més amargant.\nLa malta té l'avantatge que no conté cap excitant, condició que la fa apta per la xicalla. D’altra banda, sembla tindre altres profits nutricionals front al café que és merament fruïtiu. Açò és perquè la malta s'obté de l’ordi torrefacte i molt, i aquest cereal posseeix algunes propietats dietètiques. L’ordi s'empra també en begudes fermentades com la cervesa, o destil·lades com els whisky.\nLa forma de preparar-la consisteix en bullir-la directament amb la quantitat adient d'aigua. Deixar que alce el bull unes quantes vegades i després colar-la per obtindre un líquid negre i flairant. El mode tradicional de prendre la malta ha sigut amb pa remullat per fer una mena de sopa ben apetitosa que es menja amb cullera. No cal dir que convé que el pa siga de bona classe. Millor tendre que sec, el qual és més adient per preparar sopes salades. Aquesta disposició bàsica d'ingredients admet variacions com afegir llet, o galetes en compte del pa. Fins i tot, és pot canviar la malta pel cafè o per la xocolata en pols, perquè encara que siguen unes altres sopes totes venen a tindre el mateix acabament.\nEn un cassó poseu tanta aigua a bullir com beuratge vulgueu preparar. Afegiu la malta, dos o tres culleradetes per tassa. Deixeu que coga uns minuts i teniu cura perquè no se'n isca del recipient quan alce el bull. Després, deixeu reposar fora del foc durant el mateix temps. Filtreu-la, preferiblement amb un colador de tela.\nEsmicoleu el pa en un tassó, remulleu-lo amb la malta i empolsegueu pel damunt el sucre.\nEnsalada de tomaca (La Cisterna 19) Anar al començament de la pàgina\nAmb aquesta amanida passa el mateix que amb la resta d’ensalades senzilles que hem menjat a casa nostra: la justesa d’ingredients implica que hagen de ser d’una qualitat absoluta. La millor època per a prepa-rar-la serà l’estiuenca ja que és quan es cullen les tomaques de temporada.\nTot i existir centenars de varietats de tomaca, la coneguda com a tomaca valenciana ha sigut la que ha estat conreada a les nostres contrades. Aquesta és una tomaca de bona mida, de forma un tant irregular amb plecs a mode de gallons que ixen radialment des del centre. La preparació del tomacar sempre s’ha fet amb molta cura i tot triant bé les varietats més preuades. La llavor es guardava d’una any per l’altre i quan es componia el planter a principis d’any calia protegir-lo del vent del nord amb arrasers de palla d’arròs o de fenàs. Hui el conreu de la tomaca autòctona és gairebé anecdòtic i està relegat al bancal del que hom podia dir l’últim llaurador romàntic.\nTomaques, alls, oli vinagre i sal\nLleveu la part central de les tomaques. Talleu-les bé a rodanxes, bé a gallons, com més s’estimeu. Arregleu-les en una font. Escampeu-li pel damunt l’all picat, la sal i el vinagre –si en poseu, perquè hi ha qui considera que el vinagre no lliga bé amb la tomaca crua. Després regueu-ho amb oli.\nAnar al començament de la pàgina


Les Gimnastes del club Roquette de Benifaió aconsegueixen dos ors i tres plates al Torneig Nacional Balearia – tucomarca.com\nInicioLa Ribera AltaBenifaióLes Gimnastes del club Roquette de Benifaió aconsegueixen dos ors i tres plates al Torneig Nacional Balearia\nGimnastes del Club Roquette de Benifaió. tc.c\nEl Club Gimnàstica Rítmica Roquette Benifaió va participar amb èxit diumenge passat al Torneig Nacional Balearia en la ciutat de Dénia.\nDesprés de disputar una excel·lent competició per part de tots els equips, el club es va alçar amb dos ors a càrrec del conjunt Benjamin i Senior, mentres que el conjunt Prebenjamin, Infantil i Júnior aconseguiren tres plates.\nD’esta forma es va aconseguir podium en totes les categories on van participar.\nEl pròxim cap de setmana el club Roquette Benifaió participara amb un total de cinc conjunts en la fase autonòmica del campionat d’Espanya absolut de conjunts que se celebrara en la Nucia (Alacant), sent el club amb mes participació de tota la comunitat.\nTornaig nacional Balearia\nEl Ayuntamiento de Benifaió repara el ventanal del colegio Trullás\n6 octubre, 2015 redacción tucomarca.com Benifaió, La Comarca, La Ribera Alta, Política, Sección 0\n12 diciembre, 2013 redacción tucomarca.com Benifaió, La Comarca, La Ribera Alta, Sección 0\nJa es pot disfrutar la decoració nadalenca que ha realitzat l’Ajuntament de Benifaió a la Plaça Major. De nou el naixement i l’arbre de nadal presidixen el centre urbà en estos dies de festa.


≫ Comprar Llibre Filosofia 2N Batxillerat Descartes > Mejor Precio 2022\nHola al nostre web de llibre en català. Aquí podràs trobar diferents llibres de Amazon relacionats amb el llibre en català de la categoría Batxillerat. La lectura és una de les pedres angulars per aconseguir coneixement. Llegir, la lectura, és una de les millors habilitats que podem conseguir. Ella ens acompanyarà al llarg de les nostres vides i permetrà que adquirim coneixement, i que entenguem el món i tot allò que ens envolta. També que puguem anar a qualsevol espai sense desplaçar-nos enlloc o que puguem ser la persona que vulguem ser per un moment. I és que llegir ens obre les portes del coneixement i dóna ales a la nostra inspiració i imaginació. Aquí pots trobar Llibre Filosofia 2N Batxillerat Descartes\n1 ≫ Comprar: Llibre Filosofia 2N Batxillerat Descartes\n2 ➤ Información sobre Llibre Filosofia 2N Batxillerat Descartes\n≫ Comprar: Llibre Filosofia 2N Batxillerat Descartes\n➤ Información sobre Llibre Filosofia 2N Batxillerat Descartes\nPrecio y opinión de Llibre Filosofia 2N Batxillerat Descartes


Doble concentració pel 8-M a la plaça del Consell General - Altaveu el diari digital d'Andorra\nAcció Feminista llegirà un manifest a la 1 del migdia i el col·lectiu juvenil Contracorrent promou un altre acte amb l’eslògan ‘Les ideologies imposades són la veritable pandèmia’ a les 7 de la tarda de dilluns\n04/03/2021 (13:36 CET)\nEl 'cartell' que serveix per promocionar l'acte.\nSi no hi ha canvis de darrera hora, el 8-M andorrà tindrà, a priori, una doble concentració. El col·lectiu juvenil Contracorrent promou a través de les xarxes socials una trobada dilluns vinent a la plaça del Consell General. L’acte serà a les 7 de la tarda i tindria com a reclama l’eslògan ‘Les ideologies imposades són la veritable pandèmia’. Acció Feminista també té previst fer la lectura d’un manifest. Al mateix lloc però unes hores abans: a la 1 del migdia.\nEn principi, una organització com Stop Violències donaria suport a l’acte de Contracorrent, que més enllà de les xarxes, per ara no ha estat oficialment anunciat. Els joves de Contracorrent, anteriorment denominats Extinction Rebellion Youth Andorra, es defineixen com un grup ecologista, antiracista, feminista i defensor dels grups LGTBIQ+, i el seu objectiu és “promoure la llibertat i la diversitat així com els drets col·lectius” de la societat.\nEn canvi, Acció Feminista, com a col·lectiu, no acudiria a la concentració de les 7 de la tarda oficialment, com a col·lectiu. Això no vol dir, però, que algunes de les seves integrants ni puguin participar a títol individual en l’acte. En canvi, com han fet altres anys, sí que tenen previst llegir un manifest a les 13 hores també a la plaça del Consell. El manifest en qüestió s’estaria acabant d’elaborar i seria l’acte central d’Acció Feminista.\nDe fet, totes aquestes associacions estan acabant de definir les seves activitats emmarcades en el Dia internacional de la Dona Treballadora. Fonts de col·lectius feministes han recordat que “pel 8-M es fan moltíssims actes: Govern, comuns, entitats” i que no hi ha d’haver cap inconvenient amb el fet que hi hagi multiplicitat d’actes d’una suposada mateixa naturalesa. Primer perquè “com més actes més presència al llarg del dia al carrer” i després perquè “enguany s’ha d'evitar concentrar molta gent pel tema Covid i, per tant, s’ha evitat ajuntar els efectes crida de diverses entitats”.


Els nanos i la senyora Junyent - cosir i repuntejar\nEls nanos i la senyora Junyent\n5 de julio de 2011 1 Cristina Junyent Coses que passen Todos los posts\nUn cop vaig ser vocal de programació, vam començar a pensar i parlar que el ritme de vida actual no se sosté i que hauriem de canviar-lo. En Joan Cabrera va proposar de convidar a un cafè al director de l’empresa on treballava aleshores, n’Ignasi Cubinà, perquè ens parlés del moviment Cradle to cradle i de les iniciatives de transició.\nÒbviament vam creure que Sarrià podia tendir a convertir-se en un barri de transició. I per això ens vam trobar algun cop en Marcel Oliveres, en Joan Cabrera, en Rai Carreras, en Gerard Sardà, en Xavi Teis i jo. Per a mi encara és un privilegi poder parlar amb ells. Rient de la situació, un dia en Marcel va dir: «som i els nanos i la senyora Junyent». No cal dir que em va afalagar, ni que des d’aleshores quan els veig, junts o per separat, penso: «mira un dels meus nanos».\nL’altre dia, al tanatori, vaig entrar per acomiadar-me d’en Marcel. Li havien posat una cistella als peus amb dues flors de carbassó, dues mongetes, uns pebrots i alguna altra verdura que no recordo, però que sé que éren del seu hort. I vaig sortir a la gespa on, sota uns pins, els nombrosos amics que compartien aquells dies complexos, escrivien les darreres paraules que li adreçarien.\nI veig que se m’acosten els altres quatre. Ens vam abraçar amb molt d’afecte, al menys per part meva, i vam estar una estona recordant en Marcel. Jo els vaig recordar l’anècdota. Vam convenir que hem fet poca de la feina que ens hem anat proposant reunió rere reunió. I que ara no podem defallir. En Marcel ens ha deixat molts deures!\nMolta feina per fer, molta emprempta, i amb 28 anys més com seran els nanos?


Plàstics alimentaris, quins són segurs? Per Raúl Martínez - Bio Eco Actual\nHome Cura Personal Plàstics alimentaris, quins són segurs? Per Raúl Martínez\nPlàstics alimentaris, quins són segurs? Per Raúl Martínez\nHi ha una creixent evidència de que els aliments envasats en plàstic poden estar contaminats per substàncies químiques perjudicials procedents dels productes químics que en ells es troben.\nMolts dels aliments que consumim s’envasen en plàstics que comporten riscos, menjar i beguda, tant processada industrialment com en aliments orgànics saludables.\nEl plàstic en sí mateix no és un problema ja que les molècules del polímer són massa grans per migrar de l’envàs a l’aliment. Però juntament amb les molècules polimèriques del plàstic es troben molècules molt més petites que sí que poden migrar al menjar amb el que està en contacte. És el cas del policarbonat i la resina epoxi, que s’utilitza en recipients d’emmagatzematge i ampolles, que poden contenir bisfenol A, un producte químic que causa seriosos problemes de salut. O bé el PVC que s’usa per fer ampolles i film transparent, presenta productes químics plastificants que se li afegeixen perquè sigui flexible i poden arribar a ser el 40% del material plàstic. Són els ftalats i l’oli de soja epoxidat què intervenen negativament en la salut.\nEl bisfenol A i ftalats actuen sobre l’organisme produint una desregulació del sistema endocrí i la producció d’hormones corresponent pel que causen una sèrie de problemes com alteracions en l’aparell reproductor masculí i femení, en el cervell i en el comportament, el metabolisme i el sistema cardiovascular, la tiroide, el sistema immunitari, l’intestí i efectes carcinogènics.\nEls nadons i els joves són els més vulnerables a l’exposició ja que el seu creixement i desenvolupament estan fortament influenciats per les hormones. Per això són molt vulnerables a l’acció dels disruptors endocrins fins i tot a nivells molt baixos d’exposició.\nLa legislació espanyola en matèria d’envasos de plàstic d’ús alimentari queda regulada pel Reial Decret 211/92 i 2207/1994, pel qual s’aprova la llista de substàncies permeses per a la fabricació de materials i objectes plàstics destinats a entrar en contacte amb els aliments i es regulen determinades condicions d’assaig. Per realitzar la determinació de la migració de substàncies tòxiques als aliments s’utilitza el mètode d’assaig que estableix la norma UNE 53-330. Determina la migració global dels materials plàstics en contacte amb aliments simulats.\nEls fabricants d’aliments envasen la beguda i menjar en recipients fets de plàstic. Per saber quins recipients són segurs i quins hem d’evitar s’estableix un símbol de reciclatge a la part inferior de l’envàs. El número es troba estampat amb valor de l’1 al 7. Els números de plàstics segurs per a la salut són l’1, 2, 4 i 5, tot i que les ampolles fabricades amb aquests components no poden ser reutilitzades. Els envasos que presenten els números 3, 6 i 7 cal evitar-los a totes totes ja que contenen compostos nocius per a la salut.\nEntre els plàstics acceptats com a segurs per evidències científiques de que no mobilitzen substàncies químiques capaces de causar càncer o la interrupció de les hormones tenim el marcat amb el número 1, el tereftalat de polietilè (PET o PETE), i s’utilitza en envasos de refrescos i begudes carbonatades, aigua mineral, oli i conserves.\nEl 2 es correspon amb el polietilè d’alta densitat (HDPE). S’usa en les ampolles de llet, aigua, sucs i bosses de tancament hermètic. És el millor plàstic per emmagatzemar aliments a llarg termini per ser un dels plàstics més estables i inerts i és segur perquè no desprèn toxines. El número 4 és el polietilè de baixa densitat (LDPE) que s’usa en bosses d’aliments congelats. Per últim tenim el 5, polipropilè (PP), que trobem en ampolles plàstiques i envasos per contenir aliments.\nEls plàstics que hem d’evitar són aquells sobre els que hi ha prou evidències de que mobilitzen cap als aliments bisfenol A i ftalats amb risc per a la salut. El plàstic etiquetat amb el 3 és el clorur de polivinil (PVC), que allibera al medi el Di (2-etilhexil) ftalat que és un carcinogen per a l’ésser humà, i que s’usa per fabricar film transparent que té contacte amb els aliments frescos , fruites, verdures i carns. El marcat amb el número 6 és el poliestirè (PS), present en ampolles, gots de iogurts i recobriments, que pot desprendre substàncies cancerígenes i bisfenol A. El número 7 es correspon amb els policarbonats. Plàstic rígid de color transparent o blanc que s’empra en la fabricació d’envasos plàstics de sucs, llet i aigua, de biberons, vaixella de microones i estris per menjar. El procés de rentat d’ampolles i el revestiment interior de les llaunes de conserves augmenta la quantitat de bisfenol A lliure que pot entrar en contacte amb els aliments.\nCom a mesura de precaució no hem de comprar cap envàs de plàstic on no figuri la composició, i si pot ser, emmagatzemar el menjar en envasos de vidre o de plàstic segur com el polietilè d’alta densitat. A causa de les evidències científiques sobre la mobilitat de substàncies tòxiques als aliments s’han d’evitar els plàstics marcats amb els números 3, 6 i 7. Una mesura de precaució en l’ús dels recipients plàstics és no escalfar al microones menjar ni beguda, ni biberons ni recipients plàstics susceptibles de mobilitzar substàncies tòxiques.


Ainhoa Cañibano, or en el Campionat d'Espanya Individual Base de Gimnàstica Rítmica de Gijón | Ajuntament d'Almussafes\nLes set participants en el Provincial de Burjassot aconsegueixen passe per al Campionat d’Espanya Individual i Clubs de Guadalajara\nEl Club de Gimnàstica Rítmica d’Almussafes, CEGA, continua recollint èxits. En aquesta recta final de la temporada, les joves integrants de l’entitat estan arreplegant els fruits dels intensos entrenaments dels últims mesos. Ainhoa Cañibano va aconseguir el passat diumenge 24 d’abril l’or en el Campionat d’Espanya Individual Base de Gimnàstica Rítmica celebrat a Gijón. A més, les set participants del club en la fase provincial del Campionat d’Espanya que es va disputar el 30 d’abril a Burjassot van tornar a casa classificades per a la final nacional que acollirà la ciutat de Guadalajara.\nEl passat diumenge passat 24 d’abril, Ainhoa Cañibano, gimnasta del Club de Gimnàstica Rítmica d’Almussafes, es va alçar amb l’or en la categoria Prebenjamí en el Campionat d’Espanya Individual Base celebrat a Gijón. Els assistents al torneig, celebrat en el Palau d’Esports de la ciutat asturiana, van gaudir amb l’impecable exercici desenvolupat per la jove. Al costat d’ella, van participar altres quatre esportistes de l’entitat almussafenya.\nEn categoria Benjamí, Neus Saiz va quedar en el lloc 16 i Greta Toledà en el 30. En la sessió matinal del divendres 22, categoria juvenil, en la qual es van enfrontar 178 gimnastes de tot el territori nacional, Ainoa Vila va ser la número 30 i Nuria Moncho la número 42. “L’altíssim nivell de totes les gimnastes és prova evident que en aquest esport es treballa cada dia més i millor”, assenyalen els responsables de CEGA.\nEl següent cap de setmana, concretament el dissabte 30 d’abril, van continuar les competicions de gimnàstica rítmica. El Pavelló de Burjassot va acollir la fase autonòmica i provincial de les diferents categories per al Campionat d’Espanya Individual i de Clubs. En ella, van participar set integrants del club almussafense, aconseguint excel•lents resultats.\nDe fet, totes es van classificar per al Campionat d’Espanya que es disputarà pròximament a Guadalajara. Arianna Luz i Ainhoa Hurtado, que van ser cinquenes, ja tenen la seua plaça per a l’esperada final. El tercer lloc obtingut per Clara Martínez, Patricia Pérez i Valeria Trijueque les classifica també a elles. Durant la mateixa jornada però en sessió de vesprada, Mireia Simón i Carmen Navarro van aconseguir el subcampionat provincial en la categoria Junior.\nDansaires del Tramusser d’Almussafes proclama la seua Reina de maig\nAinhoa Cañibano, or en...


WONNOW: premis per a les millors alumnes de graus universitaris tècnics\nCaixaBank i Microsoft Ibérica impulsen la diversitat i la presència de dones en l’àmbit de la tecnologia i les ciències\n4 min. 03/06/2019 20:08\n651x366 Les guanyadores de la primera edició dels premis WONNOW. / CAIXABANK Les guanyadores de la primera edició dels premis WONNOW. / CAIXABANK\nArriba la segona edició dels Premis WONNOW de CaixaBank i Microsoft Ibérica, que premien les millors alumnes de graus STEM (ciències, tecnologia, enginyeria i matemàtiques) de 79 universitats espanyoles. Fins al 16 de juny s’hi pot participar presentant una candidatura a través de la pàgina web www.wonnowawards.com.\nSón uns premis d’àmbit estatal que neixen amb la voluntat de promoure, posar en valor i estimular l’excel·lència acadèmica i personal de les estudiants universitàries de les àrees STEM, per donar visibilitat social a l’esforç, la tenacitat i la capacitat femenina en els camps de les ciències, la tecnologia, l’enginyeria i les matemàtiques. I és que malgrat els avenços de les últimes dècades, a Espanya encara hi ha nínxols laborals i professionals on la participació femenina és proporcionalment escassa. Segons l’informe 'The 2018 women in tech index', tot i situar Espanya a la novena posició dels països que ofereixen millors oportunitats per a les estudiants STEM, tan sols el 35% de les persones matriculades en educació superior en àrees relacionades amb STEM són dones, només el 28% dels investigadors al món són dones, i les dones només representen el 37,4 % dels professionals del sector tecnològic.\nA l’edició anterior dels premis WONNOW hi van participar 260 alumnes procedents de 59 universitats espanyoles. Per triar les premiades es té en compte l’expedient acadèmic -han d’adjuntar el currículum i la nota mitjana dels 180 primers crèdits superats- i es valora l’experiència personal. Han d’omplir un formulari amb preguntes per conèixer els mèrits i el seu perfil. A més de l’expedient es té en compte el seu projecte personal -que pot ser tant de formació de caràcter acadèmic com empresarial i que l’alumna desenvoluparà si obté el premi-, i la trajectòria personal i social de la concursant. Entre totes les participants es premien 10 estudiants amb l’accés a una beca remunerada per treballar a CaixaBank, i el millor expedient acadèmic rep una dotació econòmica de 10.000 euros. Totes les guanyadores participen en un programa de mentoria de Microsoft Ibérica.\n651x366 El conseller delegat de Caixabank, Gonzalo Gortázar, i la presidenta de Microsoft Ibérica, Pilar López / CAIXABANK El conseller delegat de Caixabank, Gonzalo Gortázar, i la presidenta de Microsoft Ibérica, Pilar López / CAIXABANK\nPer al conseller delegat de CaixaBank, Gonzalo Gortázar, la importància dels premis rau en el fet que donen suport a la presència i el desenvolupament professional de les dones en l’àmbit tecnològic: “Per al desenvolupament de la nostra societat necessitem ajudar les dones perquè apostin per les professions del futur”. Per la seva banda, Pilar López, presidenta de Microsoft Ibérica, destaca que “cal desterrar estereotips i animar les noies joves a ser protagonistes de tots els canvis que han d’arribar en la societat digital”.\nTant CaixaBank com Microsoft Ibérica creuen que és important que hi hagi una presència femenina igualitària amb la masculina a tots els àmbits de la societat, i esperen que aquesta iniciativa permeti avançar en la igualtat de gènere al país.\nUn dels valors de CaixaBank és el compromís social, per contribuir al desenvolupament d’una societat més justa i amb més igualtat d’oportunitats. Per aconseguir-ho fomenta i participa en diverses iniciatives, com aquests premis; la iniciativa Women’s Empowerment Principles, impulsada per les Nacions Unides; l’acord 'Més dones, millors empreses', per fer créixer la representativitat de la dona en posicions directives, o l’Observatori Generació i Talent, amb l’objectiu de promoure la gestió de la diversitat generacional. L’entitat també demostra aquest compromís en el seu funcionament -ho avala el fet d’estar inclosa a l’índex d’igualtat de gènere de Bloomberg per la seva implicació en la promoció de les dones-: té un pla d’igualtat per contribuir a la igualtat efectiva entre homes i dones, el 40,1 % dels càrrecs directius són dones i té una línia específica d’actuació per fomentar la diversitat de gènere. Per la seva banda, Microsoft és una empresa diversa en tots els sentits, conscient que un entorn divers i inclusiu condueix a millors idees, millors productes i millors resultats per als clients.\nLes empreses impulsores confien que aquests guardons a més de premiar l’excel·lència de dones estudiants de graus STEM donin més visibilitat a les dones amb vocació STEM. Així, es vol contribuir al foment de les vocacions científiques i tecnològiques de nenes i adolescents, cosa que suposa un impuls de la igualtat de gènere i alhora incideix en la manca general de vocacions científiques i tecnològiques.


Instal•lacions per esdeveniments esportius: recursos audiovisuals per a una fanzone - EIKONOS Servicios Audiovisuales\nAra que estem veient la febre de l’Eurocopa i a punt de començar els Jocs Olímpics 2016 a Rio, molts aficionats han pensat en ACUDIR a animar als seus equips, seleccions o països. Tot i així, molts no tindran la sort d’aconseguir l’entrada pel camp o estadi.\nEls organitzadors d’aquestes competicions, així com patrocinadors i institucions, són conscients d’això i per això cada cop més es recórrer al muntatge de fanzones en les ciutats, tan les que acullen el torneig com les de l’origen de l’equip. En el vídeo d’encapçalaments pots veure la fanzone que vam dissenyar des d’Eikonos a Barcelona en motiu de la celebració del Mundobasket 2014 Mundial de Baloncesto. Una fanzone a la mesura d’una competició d’aquest calibre.\nAquestes fanzones són espais condicionats per a la reunió d’aficionats a un equip o competició i seguir el torneig, traslladant l’ambient de l’estadi i oferint una sèrie de serveis que fan que es visqui tota l’emoció de l’esport. A més a més, els patrocinadors poden reforçar les seves campanyes publicitàries en aquestes instal·lacions, convertint les fanzones en espais d’oci i també promocionals.\nA EIKONOS, que treballem des de Barcelona oferint els nostres serveis a nivell nacional i internacional, hem col·laborat amb els equips i en tot tipus de competicions en la preparació, coordinació i condicionament audiovisual de les Fanzones.\nEn el disseny d’unes instal·lacions d’aquestes característiques, quins són els recursos audiovisuals per a una fanzone que no pugui faltar?\nPantalles gegants, l’epicentre de la Fanzone\nNo existeix una fanzone sense pantalles LED gegants, que ofereixen gran quantitat d’avantatges. La primera és que suporta molt bé les condicions adverses sobre tot en quant a climatologia. Els panels LED es poden col·locar perfectament en exteriors i aguanten tan un dia solejat com nuvolat o amb vent. Aquesta resistència les converteix en el complement perfecte per exteriors i un dels recursos audiovisuals per a una fanzone imprescindibles.\nPer altra banda, ofereixen un ampli camp de visió i el fet de ser modulars permet que es puguin adaptar a qualsevol espai, podent aconseguir una superfície de fins a 100m2. La densitat de LED és la que marca la definició de la imatge, tot i que al estar dissenyada per veure’s a una distància considerable, la qualitat sempre serà perfecta des de qualsevol angle i a qualsevol distància de la pantalla.\nAquesta avantatge és important per seguir el torneig, però també per als anunciants i patrocinadors que vulguin aprofitar l’espai per promocionar els seus productes i serveis. Una pantalla LED gegant és el suport perfecte també per a tot tipus d’accions publicitàries.\nA més a més, el LED ofereix molts avantatges en quan a l’estalvi energètic, sent una tecnologia de molt baix consum.\nLa pantalla és el centre de la fanzone però el so i la il·luminació juguen un paper fonamental per crear i mantenir l’ambient i també per animar a les aficions. La combinació d’aquests 3 equips audiovisuals són els que asseguren l’èxit d’una fanzone, oferint el que els aficionats necessiten.\nHem parlat dels aspectes audiovisuals que necessita una fanzone, però els organitzador han de tenir en compte altres com instal·lar espais de restauració, venta de menjar i beguda, lavabos… Si necessites material audiovisual per a una fanzone, a EIKONOS podem ajudar-te. Parlem!


Patrick Radden Keefe: “A Irlanda del Nord, el preu per arribar a la pau ha sigut deixar de buscar la veritat” (Jordi Nopca)\nAmés de ser redactor de la revista The New Yorker, Patrick Radden Keefe (Dorchester, 1976) ha publicat tres investigacions periodístiques en format llibre. L’última és No diguis res -traduïda al català per Ricard Gil i publicada a Periscopi-, en què analitza el conflicte nord-irlandès a partir de dos antics membres de l’IRA (Exèrcit Republicà Irlandès), d’una víctima de l’organització paramilitar i d’un dels noms clau en la mediació política per arribar a la pau entre els partidaris de la unificació d’Irlanda i dels lleialistes al Regne Unit. És un assaig rigorós escrit amb estratègies dignes de la millor narrativa d’intriga. Llegir-lo fa trontollar les conviccions que es puguin tenir sobre la lluita armada i la repressió policial a l’Ulster.\nNo diguis res és el primer llibre seu que podem llegir en català. N’ha escrit dos abans, Chatter ( Rumors, 2005) i The snakehead ( La cap de la màfia, 2009). ¿Tots tres tenen en comú l’aproximació a aspectes amagats de les nostres societats?\nLa connexió és que tots tres miren de fer aflorar mons secrets. Com a periodista, sempre he tingut curiositat per saber què s’amaga rere les portes a les quals no tenim accés. El primer llibre se centrava en l’Agència de Seguretat Nacional nord-americana i en la xarxa de confidents que tenia per informar el govern de tota mena d’activitats, entre les quals hi ha la prevenció d’atacs terroristes. The snakehead es fixava en la vida dels immigrants a Nova York a través d’una màfia xinesa que introduïa persones al país de manera il·legal i que acabava construint una economia paral·lela. No diguis res, la història del conflicte nord-irlandès durant les últimes cinc dècades, arrenca a l’arxiu de la Biblioteca Burns de Boston: si no hagués pogut consultar els documents confidencials que hi ha en relació amb Irlanda, el llibre no hauria sigut possible.\nAl primer capítol explica el segrest de Jean McConville, una viuda de 38 anys amb deu fills a càrrec seu. No és fins moltes pàgines després que sabrem que el cas amaga revelacions relacionades amb uns altres protagonistes del llibre, com ara l’exlíder del Sinn Féin, Gerry Adams. L’arrencada permet fixar-nos en la dimensió humana d’un conflicte que va causar 4.000 morts entre el 1969 i el 1998.\nJustament volia començar amb una història personal que exemplifiqués el preu que cal pagar per la violència, no només de manera immediata sinó també al cap dels anys. No he pretès escriure la història dels Troubles (disturbis) que Irlanda del Nord va viure del 1969 al 1998, l’any de l’Acord de Pau de Belfast. Preferia centrar-me en una de les històries personals que em permetés mostrar l’abast de l’ona expansiva d’un sol acte de violència: el que va fer desaparèixer Jean McConville.\nÉs un llibre on abunden les víctimes. Hi veiem també com els botxins arrosseguen traumes.\nEra una manera poc habitual d’aproximar-se a aquella realitat, però No diguis res vol defugir la mirada maniqueista. La meva obsessió era intentar entendre tots els punts de vista, des del de Jean McConville al de Brendan Hughes, que molt després de sortir de la presó per alguns dels crims que va cometre amb l’IRA va continuar rumiant sobre el seu passat, torturat, fins a morir alcoholitzat amb 59 anys. Volia demostrar-me si era capaç d’aproximar-me prou a tots ells.\nDesprés de cinc anys de feina, ¿se sent més a prop o més lluny de la causa republicana irlandesa?\nEn alguns punts m’hi sento més a prop i en uns altres no. Quan a finals dels 60 van començar els Troubles, la societat nord-irlandesa es basava en la injustícia. El Regne Unit havia aconseguit un pacte colonial per quedar-se aquells territoris. Hi havia una gran discriminació contra els catòlics per part dels protestants. Ara bé, si observes els mitjans que els partidaris de la unificació de l’illa van fer servir, i em refereixo a l’ús de la violència a través de les diverses faccions de l’IRA, no hi puc estar d’acord.\nEl llibre defuig l’èpica. És cert?\nAquí, als Estats Units, la gent coneix sobretot figures com Michael Collins, Martin McGuiness i Gerry Adams. L’espurna que em va portar a investigar què passava a Irlanda del Nord va ser la mort de Dolours Price el 2013: als anys 70, ella i la seva germana Marian havien format part de l’IRA Provisional [una de les faccions de l’IRA]. Les germanes permetien abordar una noció clau per a una causa com la irlandesa: ¿què estàs disposat a sacrificar de la teva vida pel teu compromís amb una idea que consideres correcta? ¿I què estàs disposat a fer als altres per defensar els teus ideals?\nDesprés de llegir No diguis res, he tingut la sensació que no era un llibre sobre com se solucionava un conflicte, sinó sobre com aquest conflicte perviu tot i que s’arribi a un acord de pau.\nLa ferida continua oberta perquè les ombres del passat són molt allargades. Això no vol dir que la lluita armada persisteixi, encara que hi hagi revifalles puntuals. El preu per arribar a la pau ha sigut deixar de buscar la veritat.\nÉs un dels aspectes que es relacionen amb la cultura del silenci de la societat irlandesa. Encara perviu.\nFins i tot després de l’Acord de Belfast del 1998 hi ha molta gent partidària de mantenir aquest silenci. Accedir a l’arxiu de Boston i divulgar-lo és vist com una provocació.\nHa presentat el llibre a Belfast?\nTenia una presentació prevista la primavera passada, però no hi vaig poder anar a causa de la crisi sanitària. Sí que havia anat a Dublín abans.\n¿Ha rebut pressions per no publicar la vinculació, directa o no, de Gerry Adams amb l’assassinat de Jean McConville?\nHe sabut de gent que no volia que escrigués el llibre. I tinc amics d’Irlanda del Nord que no el volen llegir perquè els fa reviure moments complicats.\nAdams, un dels personatges fonamentals del procés de pau, és present al llibre des del començament. Va rebutjar que vostè l’entrevistés.\nPenso que si hagués accedit a l’entrevista no s’hauria mogut ni una mica de les seves conviccions. I no crec que m’hagués aclarit quin va ser el seu paper en la desaparició de McConville. Ell ho nega tot, esclar.\nEl vincula amb l’IRA Provisional a principis dels 70.\nEl 1972 Dolours Price, Brendan Hughes i Gerry Adams tenien vincles molt estrets. Quan passen els anys, Hughes, que hauria sigut capaç de matar per Adams, deia que ara el que faria seria matar-lo a ell. Adams és, probablement, el personatge més complex de No diguis res. És com un secret amb potes. Per als altres, però també per a si mateix. A Irlanda del Nord n’hi ha que el consideren un sant, i per a alguns altres és el pitjor dels pecadors. La veritat és entre els dos extrems.\nÉs un llibre ple d’espies i agents dobles i fins i tot triples.\nEm vaig criar llegint les novel·les de John le Carré. Una bona història d’espies sempre crida l’atenció. Al mateix temps, els espies i contraespies d’Irlanda del Nord et mostren quina bogeria i quina pèrdua de temps van arribar a ser els Troubles.\nDos mesos després de publicar No diguis res en anglès, la jove periodista Lyra McKee va ser assassinada en una nit d’aldarulls a Derry a mans del Nou IRA.\nEm vaig preocupar molt quan ho vaig saber. Tot i que no coneixia la Lyra personalment, formava part d’una generació molt jove que es va interessar pels efectes dels traumes de la violència dels anys 70 i 80. L’Ulster continua sent un lloc on hi pot haver esclats de violència. Les tensions hi són i el Brexit les ha fet créixer. Però no crec que l’època dels Troubles torni: per sort hi ha una gran majoria de la població que no vol recular-hi.\nCinc mirades al conflicte\n‘Milkman’, d’Anna Burns (Edicions de 1984 / Alianza)\nGuanyadora del premi Man Booker 2018, la novel·la d’Anna Burns és protagonitzada per una noia que voldria fugir del clima angoixant d’assassinats, confidents i acusacions de traïció que es donen en una ciutat que, tot i no identificar-se, s’ha comparat amb el Belfast dels anys 70. El seu futur començarà a enfosquir-se quan un dirigent de l’IRA, el lleter (‘ milkman ’), s’hi obsessioni i la comenci a assetjar.\n‘El gran salt’, de Jonathan Lee (Periscopi / Libros del Asteroide)\nDesprés d’anys d’escalada de la tensió entre l’IRA i el Regne Unit, l’organització paramilitar va col·locar una bomba a l’Hotel Grand de Brighton amb la intenció de matar la primera ministra britànica, Margaret Thatcher, durant la convenció anual del partit. La novel·la de Jonathan Lee es fixa en tres personatges ficticis que per culpa d’aquest atemptat fracassat del 12 d’octubre del 1984 veuen com la seva vida queda tocada.\n‘Where they were missed’, de Lucy Caldwell (Faber)\nUna de les joves veus més destacades de la literatura escrita des d’Irlanda del Nord és la de Lucy Caldwell, de qui Univers acaba de publicar els relats de Matant el temps. Nascuda a Belfast el 1981, dona la seva visió, lírica i íntima, dels Troubles a Where they were missed, novel·la amb què va debutar el 2005 i que explica la història de la filla d’un policia de la RUC, la força encarregada de reprimir l’expansió de l’IRA.\n‘Berta Isla’, de Javier Marías (Alfaguara)\nEn un dels diàlegs de l’última novel·la de Javier Marías, publicada el 2017, la protagonista diu al seu marit, Thomas Nevinson: “L’espionatge és en si mateix un acte vil. El fet de guanyar-se la confiança de l’enemic per acabar amb ell és una traïció”. L’última filigrana narrativa de l’autor madrileny ressegueix la vida de Nevinson, que treballa per als serveis secrets de l’Imperi Britànic i acabarà tenint un paper en el conflicte nord-irlandès.\n‘Angels with blue faces’, de Lyra McKee (Excalibur Press)\nQuan va ser assassinada el 18 d’abril del 2019 a Derry, durant una nit d’enfrontaments entre policia i manifestants, Lyra McKee tenia 29 anys, però s’havia fet un nom escrivint articles i reportatges sobre les conseqüències dels Troubles a Irlanda del Nord. Angels with blue faces, aparegut pòstumament, investiga la mort a Belfast el 1981 de Robert Bradford, reverend i membre del Partit Unionista de l’Ulster.


S'amplia el CEIP Costa i Llobera • Som Pollença\nDivendres, 21 de gener, 2022\nVerificacions dels vehicles de la pujada de Formentor\nPerruqueria Fina, la teva imatge personal en bones mans\nSegona pujada a Formentor\nReconeixement a Margalida Femenia de l’Obreria de Sant Sebastià\nProcessó dels Cavallets 2022\nInici/Municipi/Educació/S’amplia el CEIP Costa i Llobera\nS’amplia el CEIP Costa i Llobera\nEs construirà un menjador amb cabuda per a 50 alumnes\nRoser Bauzàoctubre 29, 2021\n0 554 Un minut llegit\nEl Consell de Govern ha aprovat declarar inversió d’interès autonòmic el projecte d’ampliació del Col·legi Públic Costa i Llobera de Pollença, amb la consideració d’equipament públic educatiu en sòl urbà, lo qual implica un impuls preferent i ràpid en els tràmits administratius davant les administracions de les Balears.\nDins l’ampliació es contempla la construcció d’un nou menjador, a la vegada que servirà també com a sala polivalent, amb cabuda per a 50 alumnes del col·legi, amb banys i les instal·lacions necessàries per a garantir la prestació del servei de forma correcta. Ja s’ha redactat l’avantprojecte per part dels tècnics de l’Ajuntament i s’ha presentat a la Conselleria d’Educació i Formació Professional, el qual planteja la creació d’un nou edifici de 181 m2 dins la parcel·la actual.\nEl nou edifici estarà adossat al carrer que limita el centre pel nord, entre les pistes del pati i el carrer lateral de l’escola, de manera que no redueixi l’espai del pati existent i a la vegada que assegura una connexió interior amb l’edifici i una relació amb el pati i el carrer.\nAixò suposarà una millora dels serveis del centre a la vegada que benificiarà als 206 alumnes actuals i als futurs.\nHem aconseguit arreglar la situació actual del centre i que es pugui materialitzar una nova infraestructura per a aquest col·legi del nostre municipi”.\nEl batle del municipi ha explicat que “aquest centre es va construir en sòl rústic i estava en una situació d’alegalitat. Amb la declaració d’inversió d’interès autonòmic, se’ns permet que es pugui ampliar la infraestructura educativa de l’escola i, per altra banda, donar legalitat al CEIP, el qual fa més de 20 anys que es va construir i no s’havia tramitat en el seu moment ni la declaració d’interès general ni la corresponent modificació del planejament”.\nampliació CEIP Costa i Llobera Consell de gover Educació escola menjador nou edifici\nTardeo per La Fira a Can Escarrintxo\nLliuren una creu al mèrit policial pel programa Policia Tutor a l'exdirector de l'IES Guillem Cifre\nSaps on era l’antic prostíbul de Pollença?


Can Carrasca - Animafesta: Així que Ina Martí ja ha tret el disc...\nAixí que Ina Martí ja ha tret el disc...\nOntinyent, a dijous nou de novembre de 2017\nEn el transcurs dels darrers mesos, Ina Martí ha estat acompanyant Paco Muñoz en els concerts d'aquesta gira tan curiosa que du d'ací a enllà el senyorhome i tota la seua cort celestial, entre la qual m'incloc a tall d'angelot barroc... Ell diu que Ina, i també el gran Apa, l'ajuden a dur ben dut cada recital per tal d'acabar-lo amb salut: ells canten i Paco no es cansa tant... Doncs mira, la pensada no va ser cap caprici, i resulta del tot enriquidora, perquè la diversitat de veus i la seua vàlua, com també la dels músics que hi participen és tan alta que la cosa resulta sorprenent i tot. I jo no ho repetiré prou vegades. Un conjunt de qualitats que mereixerien una atenció mediàtica ben alta en un país normal. Ací, dissortadament, els interesos polítics i les venjances personals van per damunt de qualsevol raó ni mèrit, bé que ho saps... Per això em fa cert neguit que del disc que Ina acaba de treure no se'n parle com caldria. No és cosa que circule sense pena ni cap glòria; cap primer treball discogràfic ho mereix, i menys si està tan ben construït i és tan net com aquest.\nDoncs sí, per fi Ina ha tret el disc, que ja era hora xe...\nJo, mig de conya, insistia a cada concert munyossià. I ella que prompte estaria, fins que el dia del concert de Paterna, se'ns presenta a la platea buida encara d'entre els assaigs, i ens en fa entrega, a Pepa i a mi... Quina alegria vam tindre! Per fi està "Així" a les nostres mans, i prompte als nostres oïts i sentiments...!\nM'ha costat, però, escriure res de trellat perquè unes coses han dut a les altres i la salut i el treball, i la poca salut laboral... Però m'ha acompanyat aquest cd en bastants dels viatges cap a la feina, entre tant bancalat com travesse i boira i oblit, alegrant-me l'anada, refrenant-me la tornada... I et diré que m'agrada, i que m'agrada molt. Em recorda a ritmes i melodies i maneres de fer-les i dir-les que vulgues o no, em són ja ben familiars, i que ara es renovellen i amplien. I això es deu al compositor-arranjador-teclista-acordionista i factotum del tot plegat: el senyor Enric Murillo. I va a permetre el senyor Murillo, Enric, que isca res de mitjana qualitat de les seues possibilitats? I amb el nom i el treball de la seua Ina? Per res del món i mai de la vida! Factura elegant, fórmules polides, idees claríssimes i per suposat, resultat repreciós... Grans col·laboracions (Hugo Iglesias a les cordes, Dani Fernández al violí, Patxi Albero Pastor a les percussions, Alberto Tarín a la guitarra elèctrica i, lamarequevà, Salva Ortíz a la bateria i Apa fent alguna que altra de les seues veus... ) i la producció i la tècnica d'Hugo Iglesias i les mescles i la masterització encarregades a José Ángel Murillo. Què pot eixir mal? Doncs això mateix, res... Si fins i tot el disseny gràvic (a càrrec d'Eikon, amb portada de Dolores Martínez) són just l'intimista blanc, lluminós d'aigua, que la feina demana...\nHa tingut molta sort Ina amb tal estol d'artistes pel seu primer treball. Ja n'espere un altre proper perquè jo sóc així i m'agrada que la gent que paga la pena ens meravelle amb el seu quefer esforçat, sempre pensant en la propera..., per més que, primer, caldrà vendre aquest...!Jo, li'n pense comprar uns quants per tal de regalar-los a les amistats més amistats, perquè sé que encertaré... Em diran, segur, que la tria de versos és interessant, no podré dir-los que no perquè hi ha molt i bo d'Estellés, hi ha Cernuda, Miguel Hernández, Salvador Ortells amb un preciós escrit que dóna nom al disc, però el Vicente Aleixandre em raspa, i...\nI res, que només puc que desitjar-li sort a Ina i aplaudir-la com l'aplaudisc sempre i la seguiré aplaudint per transmetre-li un ànim merescut, agraït i amable. Que aquesta gràcia novençana en el matí de la seua vida d'artista siga per a ella una experiència d'allò més sumadora i feliç. Que la vida aquesta d'artista, i més a les nostres contrades injustes, és certament costeruda. Sort també que s'acompanya de tan bones veles i timó al vaixell. Que les més de les onades que afronte siguen aplaudiments...\nI com a tast, que agrairàs, aquest cant hernandià...