Mesures i Protocols Temporada 2020 - Camping Laguna Mesures i Protocols Temporada 2020 - Camping Laguna\nCamping Laguna > Noticies > Mesures i Protocols Temporada 2020\nHem creat un pla que inclou mesures amb protocols de neteja i, per descomptat, seguint per complet les normes i recomanacions de les autoritats sanitàries, pergarantir que puguis gaudir de les teves pròximes vacances al Càmping Laguna amb total tranquil·litat.\nEs tracta d’una informació canvianti en constant evolució. Per tant, les mesures s’adequaran a les actualitzacions normatives.\nPosem a disposició de tots els nostres clients diversos punts de desinfecció amb dispensadors de gel hidroalcohòlic, especialment en les zones comunes.\nHem instal·lat cartells amb instruccions específiques per al correcte compliment de les especificacions sanitàries, perquè a simple vista, qualsevol client sàpiga com actuar.\nS’han implantat protocols concrets de neteja i desinfecció, d’acord amb el que disposa la normativa nacional vigent, i d’acord amb homologació basada en les recomanacions donades pel ministeri de Turismei el ministeri de Sanitat.\nAls sanitaris hi haurà dosificadors de solució hidroalcohòlica i/o gel desinfectant ies realitzarà el sistema de neteja contínua habitual més un sistema de desinfecció especial.\nHi ha la possibilitat d’inutilitzar algun equipament per assegurar la distància mínima entre persones. Així mateix, recomanem en la mesura del possible, evitar les hores d’ús més habitual per evitar aglomeracions i esperes innecessàries.\nA l’igual dels Sanitaris, s’han establert protocols especials de netejai desinfecció d’acord amb el que disposa la normativa nacional vigent i l’homologació basada en les recomanacions donades pel ministeri de Turismei el ministeri de Sanitat.\nEs realitzarà una neteja especial d’aires condicionats, superfícies i tèxtils emprant productes especials homologats.\nEls llençols s’entregaran en bosses individuals.\nSempre que es pugui deixarem el bungalou desocupat 48h entre reserves.\nCom en temporades anteriors es podrà accedir a la platja lliurement.\nLa nostra platja té una amplitud enorme iaixò facilita que es puguin establir les distàncies de seguretat sense problemes. Es recomana als clients que les respectin.\nD’altrabanda, us demanem que utilitzeu les papereres per mantenir la platja tan neta com es pugui entre tots.\nTotes les nostres piscines estaran obertes.\nEls socorristes s’encarregaran de controlar l’aforament dins del’aigua així com la distància de seguretat. Invitarem tots els nostres clients a respectar la distància de seguretat en les zones comunes.\nS’establirà un circuit d’entrada i sortida, de manera que hi haurà una única entrada i una única sortida.\nLes zones comunes i les hamaques seran desinfectades amb productes especials homologats.\nEl nostre restaurant i chiringuitos operaran en base a la normativa vigent, es garantirà la distància de seguretat entre comensals tant en l’interior com en les terrasses.\nHi haurà disponibles dosificadors de solució hidroalcohòlica a l’entrada.\nLes cartes estaran disponibles mitjançant codi QR.\nRecordeu que també teniu disponibles altres opcions com el nostre TakeAway.\nSerà obligatori l’ús de la mascareta protectora.\nHi haurà disponibles dosificadors de solució hidroalcohòlica a l’entrada iés obligatori usar guants per accedir-hi, els quals es facilitaran a l’entrada.\nDemanem als clients que respectin les distàncies de seguretat entre ells.\nLes activitats d’animació es portaran a terme, però s’adaptaran segons l’evolució de la situació.\nEs prioritzaran les realitzades al’aire lliure ies redissenyaran aquelles que congreguin un major nombre de persones.\nTindreu a la vostra disposició dosificadors de solució hidroalcohòlica a l’entrada de la recepció. Amés, hem instal·lat pantalles protectores per protegir tant a clients com a treballadors.\nHem implementat el ‘check in express’ online pera la vostra reserva per estalviar-vos tràmits i esperes a recepció a l’arribada al càmping i, d’altrabanda, minimitzar la possibilitat que es formin aglomeracions.


Torna el Festival de Jazz de Barcelona (lpc3.com)\nTorna el Festival de Jazz de Barcelona\nLa Porta Clàssica 18-09-2010\nEl passat dimecres es va presentar la 42ª edició del Voll-Damm Festival Internacional de Jazz de Barcelona, la primera després que l'organització rebés a principis d'any la Medalla d'Or de l'Ajuntament de Barcelona. Tindrà lloc entre el 3 de novembre i el 2 de desembre i, segons el seu director, Tito Ramoneda, ha mantingut el pressupost de l'any anterior així com els preus de les entrades. Això no ha impedit diversificar l'oferta, ja que en aquesta edició s'hi incorporen espais nous, com l'Hotel Havana o els Jardinets de Gràcia i cicles nous, com el Veus de Barcelona al Harlem Jazz club o Saxologies, amb un abonament específic.\nDins la programació destaquen noms com Sonny Rollins -que rebrà la medalla del Festival-, Chick Corea, Omar Sosa amb Jaques Morelenbaum, Jamie Cullum, Kenny Garrett, Fanfarlo, el projecte Afro-Cubism, amb Eliades Ochoa al capdavant i Chucho Valdés, entre d'altres.\nEl jazz s'alia amb el bon vivant i seran múltiples les possibilitats de compartir amb els seus protagonistes un bon àpat, un cocktail, un ressopó o un maridatge de vins.\nUn pròleg del Festival seran els concerts gratuïts del primer i últim cap de setmana d'octubre, amb Street Parade dalt d'un bus turístic inclòs.


Ràdio Altea » Arxiu » El PP presenta als seus candidats\nInici » Eleccions, Política\nEl PP presenta als seus candidats\nEl Partit Popular d’Altea va congregar este passat dissabte prop de 1.500 persones, segons dades de l’organització, en el sopar de presentació de la seua candidatura per a les pròximes eleccions municipals del 22 de maig, que va tindre lloc en el Palau d’Esports. L’acte va comptar amb la presència de destacats dirigents de la direcció regional del Partit Popular, com el secretari general del PPCV, Antonio Clemente, i el vicesecretari general del PPCV, José Císcar. També va assistir a la trobada la presidenta del Comité Electoral del Partit Popular d’Alacant, Macarena Montesinos, així com senadors, diputats nacionals, diputats autonòmics, i un nombrós grup d’alcaldes del PP de la Marina Baixa i de la resta de la província d’Alacant.\nDurant l’acte, el candidat del Partit Popular d’Altea, Miguel Ortiz, va assegurar que el pròxim 22 de maig “s’inicia un nou començament, perquè significa una segona oportunitat per a tornar a començar i per a escoltar els nostres veïns i presentar-los els nostres projectes”. Ortiz va fer insistència en la composició de la candidatura del PP, al destacar que “es tracta d’hòmens i dones que no es resignen i que han acceptat el repte de posar en marxa Altea, i ara ha arribat eixe moment”. En este sentit, el candidat del PP va manifestar que “no vull guanyar les eleccions només perquè el PSOE i Andrés Ripoll ho hagen fet malament, sinó perquè els ciutadans estiguen convençuts de que el PP és la solució que Altea necessita per a tornar a la senda del progrés i del benestar”.\nAixí mateix, Miguel Ortiz va ressaltar que “el PP és el que Altea necessita per a eixir avant i que siguem els protagonistes del nostre propi futur, per això hem de lluitar dia a dia, i persona a persona per a aconseguir la confiança que necessitem”. “Des d’ací vull llançar un missatge d’il·lusió, de confiança, de tranquil·litat perquè, a partir del pròxim 22 de maig, eixirem de la crisi”, va afegir el candidat del PP, qui també va reiterar que “Andrés Ripoll té el dubtós mèrit d’haver aconseguit que Altea siga el quart municipi de la província d’Alacant que més desocupació ha generat, al multiplicar per quatre la taxa de desocupació i és responsable d’esta situació per les polítiques equivocades que ha fet, i per les que ha deixat de fer”.\nPer la seua banda, el secretari general del PPCV, Antonio Clemente, va coincidir amb Ortiz al manifestar que “actualment a Espanya hi ha cinc milions de parats i Zapatero i Andrés Ripoll són còmplices de la mateixa política”. Per això, es va mostrar convençut de que “Miguel Ortiz serà el pròxim alcalde d’Altea, amb majoria absoluta”. La presidenta del Comité Electoral del PP d’Alacant, Macarena Montesinos, també va assegurar que “Altea necessita a Miguel Ortiz perquè és un valor segur, una persona lleial als seus principis, sincer i honest amb si mateix”.\nNota de Premsa Partido Popular.


Tbilisi Tower Guest House Tbilisi Geòrgia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nKumisi Street 18, Tbilisi Centre, Tbilisi, Geòrgia, 102 - Veure al mapa\n"Amazing view over the city! The owners were very helpful and..."\nOferint allotjaments de qualitat al la cultura, els paisatges, els restaurants districte de Tbilisi, Tbilisi Tower Guest House és una selecció popular tant per oci com per negoci. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. No és menys excepcional el fàcil accés que té l'hotel a les incontables atraccions i llocs d'interès de la ciutat com Wild Georgia, Palau Presidencial, Catedral Tsminda Sameba (Santa Trinitat).\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Tbilisi Tower Guest House és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, transport hotel/aeroport, bar, cuina compartida.\nL'ambient de Tbilisi Tower Guest House es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, mini bar, balcó/terrassa, insonorització són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Tbilisi Tower Guest House no troba competidors en cap categoria.\nTots els tipus de viatgers (247) Parelles (104) Viatgers en solitari (33) Famílies amb infants petits (16) Famílies amb infants grans (12) Grups (80)


El conseller Josep Grau visita la Fira de la Perdiu de Vilanova de Meià (La Noguera)\nquery_builder 8 novembre 2002 14:34\nEn el marc d’aquesta fira, també es lliuraran els trofeus de l’exposició i la mostra canina DESFILCAN/2002\nEl conseller d’Agricultura, Ramaderia i Pesca, Josep Grau, visitarà el proper diumenge dia 10 de novembre la Fira de la Perdiu de Vilanova de Meià (La Noguera).\nA les 11:00 hores Josep Grau arribarà a l’Ajuntament de Vilanova de Meià on serà rebut per Joan Serra, alcalde d’aquesta localitat, Josep Vilajoliu, gerent del consorci del Montsec, i la resta d’autoritats. Després de signar en el llibre d’Honor iniciaran la visita a peu per la vila i posteriorment la visita al recinte firal.\nLa fira de la Perdiu de Vilanova de Meià se celebra des de temps immemorials, possiblement el seu origen es remunta al 1374 en temps del rei Pere III tot i que des d’ aleshores ha sofert alguns canvis. Actualment, la fira l’organitza l’Ajuntament i se celebra cada any el segon diumenge de novembre. La fira té lloc al carrer de la Perdiu amb l’exposició de les perdius i les aus, les parades dels productes del camp i els seus derivats, formatges, mels, olis, embotits, entre altres productes. Cada any la fira compta entre 9.000 i 12.000 visitants i el promig d’expositors en els últims anys és de : 55 expositors de perdius i aus cada any, 60 de productes del camp i derivats i 30 de productes artesans.\nA més a més, des de fa treta anys la fira compta amb una mostra canina i enguany a més es farà una mostra gastronòmica de la perdiu.\nDesprés de la visita al recinte firal les autoritats lliuraran els trofeus de l’exposició i la mostra canina DESFILCAN/2002 amb parlaments a càrrec de Joan Serra, alcalde de Vilanova de Meià i de Josep Grau conseller d’Agricultura, Ramaderia i Pesca.\nActe: Visita de la Fira de la Perdiu de Vilanova de Meià\nDia: Diumenge, 10 de novembre de 2002\nLloc: Ajuntament de Vilanova de Meià\nC/ Església, 1\nBarcelona, 8 de novembre de 2002


Ja no ens alimenten molles: 2015\nEls esdeveniments se succeeixen a una velocitat vertiginosa. Un comentari d’avui, ja no val res quan surt publicat, depassat pel curs frenètic de la nostra història. Malgrat tot, una cosa ha quedat clara en aquests darrers dies: res, en aquest país, no tornarà a ser com abans. Han caigut les màscares al vell oasi català que ara espeternega sota un bat de sol de justícia. Per fi ha quedat clara quina és la posició dels nostres principals partits pel que fa a la llibertat de la nació. Per ser que aquestes eleccions no havien de ser plebiscitàries, segons alguns, trobo que tothom s’ha posicionat veloçment a una o altra banda.\nPerquè això havia d’acabar així. Tard o d’hora la trencadissa era ineludible. Hem passat massa temps, uns i altres, fent malabarismes amb els ous però, arribat el moment de fer la truita, no hi ha altra remei que trencar-los.\nAlguns, que s’ho miren amb les ulleres del 20-D, forçaran el frontisme fins a la caricatura. Només cal fixar-se en la imatge de l’Arrimadas, braços plegats, desafiant i menystenint l’himne nacional, ells que són tant de respectar els símbols legals. Però, és clar, Ciudadanos, que aspira al sorpasso a les espanyes, sap que del seu espanyolisme aquí en depèn la seva credibilitat allà.\nI després, un PSC de vergonya aliena que hi competeix, conscient de qui els ha pispat el cinturó, embogit per la reconquesta a qualsevol preu, encara que aquest preu sigui el de la llibertat nacional. I encara una Iniciativa, o el-que-sigui-que-es-pot-en-comú, que com el boxador sonat, etziba mastegots a l’aire, amb la insistència d’un venedor d’assegurances. I això tot sabent que el que propugnen des de la prepotència de l’ungit que gasten certes esquerres, no és possible en aquesta Espanya de la fraternitat de pobles ibèrics que ningú no els ha comprat mai. Tot és pura impostura.\nAra veurem com tots els devots de la legalitat a ultrança fan mans i mànigues per entrabancar, per la via del filibusterisme parlamentari, allò que les urnes han legitimat de forma clara i inequívoca. Un esforç espuri des del biaix nacional i la transversalitat ideològica que ens demostra que el respecte a la voluntat popular està supeditat, per aquesta gent, al nacionalisme espanyol, el seu valor suprem.\nNo hauríem de caure en la trampa d’entrebancar-nos en un legalisme moribund. Construïm el nostre amb passa ferma i, via fora!\nBona part de la ciutadania catalana viu encara amb perplexitat l’èxit indiscutible de Ciudadanos. Una formació que tothom intueix com la renovació generacional d’un PP que encara es passeja amb la cabra, però que viu de la bisexualitat política més descarada. El seu predicament, a banda de tots els interessos econòmics i mediàtics invertits en presentar-los com l’alternativa neta i jove, és deu a ser un invent eminentment marxista, sector Groucho: “tenim aquests principis, però si no els agraden, en tenim d’altres”. Ja no és l’efecte de viure en uns temps líquids, que diu Bauman, sinó la capacitat de fer política-xiclet, on poden estirar els arguments fins a l’extenuació sense immutar-se per contradiccions, demagògies i populismes. És aquest no saber ben bé què s’és, si de dretes o d’esquerres, que els ha permès caçar vots de tot arreu, tant del PSC com del PP. Perquè una cosa sí que ha quedat clara en el seu ideari: Ciudadanos és una formació desacomplexadament, bel·ligerantment espanyolista.\nI aquí és on es posa de manifest la candidesa del moviment independentista. Durant dècades hem estat repetint fins a l’extenuació que els catalans som un sol poble, que hem estat capaços d’integrar una immigració, la dels anys 50-70 del segle passat, que va doblar la població catalana en pocs anys. I si bé és cert que ens n'hem sortit força bé de conviure amb una certa harmonia, sense problemes identitaris, també ho és que sovint això ha estat així perquè hem actuat amb aquell autoodi tan nostre que ens feia canviar de llengua o callar certes opinions per por d'ofendre. Inqüestionablement també és cert que molts d’aquests nouvinguts i, sobretot, els seus fills, s’han integrat plenament a la nostra societat i participen en el ric moviment associatiu del país. Però, per exemplificar-ho, Súmate, malauradament, no és majoria en molts barris de les nostres viles i ciutats i això ho hem comprovat, amargament, en la primera ocasió en què unes eleccions han estat plantejades en clau nacional.\nNo sabria dir-vos per què molta d’aquesta gent ha acabat votant el lerrouxisme més descarnat de Ciudadanos, però sí que evidencia que hi ha un gruix important de catalans que se senten espanyols i senten Catalunya com una part d’aquesta pàtria que els venen dia sí dia també als mitjans espanyols, tan equànims ells. N'està ple d'estudis sociològics que evidencien com aquesta realitat política se sobreposa mimèticament a una realitat geogràfica i lingüística. Tancar els ulls com qui no veu res, no ens ajudarà a encarar-ho.\nPer tant, si volem aixamplar el suport a la independència, faríem bé de no perdre el temps intentant convèncer qui no està disposat a escoltar i, alhora, assumir que potser no som “un sol poble”, sinó que aquí hi conviu més d'un sentiment nacional. Plantejant-ho en termes de nació, no soldarem les fissures. Cal avançar decididament en el camí cap a la independència amb la consciència de construir, a banda de realitats nacionals, una república catalana que interpel·li tothom i que, més enllà dels sentiments patriòtics, compti amb tothom i on tothom pugui sentir-s'hi còmode i il·lusionat pel nou futur que estem a punt de dibuixar.\nAquests dies ha quedat ben clar quines seran les propostes que ens trobarem el proper 27 de setembre. D’una banda hi haurà el futur, la il·lusió, la dignitat i la unitat. De l’altra la Guàrdia Civil, l’ús immoral del poder judicial, la desqualificació gratuïta i permanent, la indignitat. La desesperació d’allò que anomenem “les clavegueres de l’Estat” es fa evident amb episodis com els que hem vist recentment on la maquinària governamental espanyola traspassa impúnement tots els llindars de la decència política i democràtica. Però ells segueixen, impertèrrits, esperant que els torni a funcionar. Sempre hi ha un percentatge indeterminat de la població susceptible de deixar-se entabanar, de dubtar. Haurien de pensar, tanmateix, quines garanties els ofereix el partit amb més casos de corrupció per metre quadrat de la història recent. Haurien de veure, en canvi, que fer-nos un país nou és l’única garantia de radicalitat democràtica, l’única oportunitat de desterrar corruptors i corruptes per sempre. Com en tota la resta, és qüestió de dotar-nos de les eines d’un estat. Unes eines que no estiguin al servei del partit en el poder, sinó al servei dels ciutadans. D’això va aquesta batalla. D’això va el 27-S.\nEl món de la política ha sofert un deteriorament impensable en els darrers anys. La liquidesa de les concepcions ideològiques no disculpa la immoralitat de l’atac permanent. En la darrera legislatura la CUP s’ha guanyat el dret a aparèixer gairebé com l’única formació on les idees i la coherència hi marquen la línia política. Ho hem tornat a veure: sense deixar de condemnar la corrupció, ha denunciat clarament la maniobra unionista. Que el PSOE local, abans anomenat PSC, i encara més PP i C’s s’hagin abraonat sobre Mas i, hipòcritament, sobre Romeva, no ens venia de nou. El lamentable paperot de “Catalunya Sí que es Pot”, en canvi, ens demostra fins a quin punt la seva política és tan rància com els eslògans que l’acompanyen.\nTot plegat ve a demostrar que l’únic canvi possible és enfilar les naus, desplegar les veles i salpar sense recança. Ens amenacen que ens quedarem aturats al mig de la travesia, les veles esllanguides, sense vent. L’11 de setembre a la Meridiana i la vigília en les més de 100 Marxes de Torxes, podrem comprovar com n’és de prop Ítaca perquè, com va dir en Romeva, nosaltres som el vent.\nAnem a totes! Aquest ha estat el crit de guerra que ha llençat en Raül Romeva, en una intervenció memorable, i que ha engegat aquesta, altra cop, llarga campanya electoral. Aquesta vegada, tanmateix, ens hi ho juguem tot. Fins i tot aquells que asseguren que la independència no els fa ni fred ni calor, han d’acceptar la importància històrica –aquest cop sí– de la cita electoral del 27s. Ja fa força temps que vam enlairar el vol cap a la llibertat i que vam superar, com els avions, el punt de no retorn. Res, per tant, no tornarà a ser com abans: si guanyem, perquè serem lliures en un país que es vol més just; si perdem, perquè l’estat espanyol ens passarà per sobre com una piconadora i el nostre migrat nivell d’autonomia quedarà reduït al “sí bwana” colonial que anhelen. Que ningú no s’enganyi, doncs. La victòria és pura supervivència. Segurament la llibertat tindrà el preu de la incertesa, del neguit, de remar en aigües inexplorades. De segur que hi haurà dificultats, moments d’angoixa; no oblidem que tindrem davant una Espanya que, com el marit que se sent afrontat, exclamarà amb ira aquell “antes muerta” tan castís que condensa les essències pàtries del pensament castellà. L’alternativa, però, és desaparèixer com a poble. Desaparèixer en la nostra cosmogonia particular, en la nostra manera d’entendre el món, en el nostre model estroncat de justícia social, de ciutadania, de república.\nNo cal dir que, de vegades, ens mereixeríem perdre, com aquell equip que, guanyant 1-0 s’entretén a especular. Les dificultats, l’agonia que ha representat el part de Junts pel Sí és de vergonya aliena. Ja sé que em direu que, al final, els hem fet una sotana i ens hem plantat a porta amb un Raül Romeva de cap de llista que ha descol·locat tothom. En Raül, excel·lent polític i millor persona –o a l’inrevés– representa aquella transversalitat que sempre hem defensat, però sobretot la consciència de moment excepcional que no hem sabut inculcar a les altres forces polítiques. Però si al moment de gestar un nou estat no som capaços d’anar plegats, és que no entenem el què ens hi juguem. Potser que la CUP vagi sola serveixi per disputar-li el terreny a la reencarnació amb cua del “apoyaré”, però jo, que sóc un sentimental, hagués preferit que el partit fos clarament: independència o reforma del Senado.\nEn marxa, novament\nS’han porduït aquesta darrera setmana dues bones notícies dins d’aquest magma sobiranista que s’escampa pel país. Després de mesos de relacions autodestructives, finalment sembla que els partits polítics involucrats en la independència de la nostra nació han entès que el joc de bufetejar-se mútuament, és un joc que suma zero. Els ha costat, a fe de déu. Novament ha estat la gent qui ha pres les regnes del procés i ha forçat uns acords, dèbils encara, però que ens han de dur a la victòria que és als carrers de fa mesos. Dues bones notícies, dèia: l’aclaparadora majoria tant a Òmnium com a l’ANC en favor d’un procés civil que culmini el desig de tanta gent, i els resultats excepcionals que una llista unitària aconseguiria a les urnes (segons enquesta d’Òmnium).\nEls independentistes que no estem sota disciplina partidista, fa mesos que reclamem la unitat com a l’eina més poderosa de què disposa qualsevol moviment d’alliberament nacional. Semblava debades. Els partits, en una baralla d’un infantilisme esfereïdor, s’han dedicat a disputar-se el lideratge del procés sense adonar-se que la independència de Catalunya l’ha liderat des de sempre la societat, la gent. No els demanem que es disolguin. No els demanem que se’n vagin a casa. Els demanem que, o ajuden, o al menys no facin nosa. Ens hem cansat de repetir que el moment històric que viu Catalunya és excepcional, doncs és precisament aquesta excepcionalitat la que ha de dur a solucions que trenquin l’esquema establert. M’he passat els darrers mesos discutint amb amics militants, tant dels uns com dels altres, que era impossible calibrar l’eufòria electoral que podria provocar una llista unitària, tant si era civil com si hagués estat política i que, per tant, les enquestes que cuinaven La Vanguàrdia o El Periódico no es podien prendre com a base de treball. Amb excuses de tota mena em justificaven el que, en el fons, és no voler donar ales a l’adversari. Però és que l’adversari no pot ser mai un altre independentista quan parlem d’alliberament nacional.\nFinalment, l’enquesta que ens mostra Òmnium ho deixa clar: una llista unitària arrasaria. La unitat arrasa sobretot si és inclusiva i constructiva.\nAra, cal donar forma a aquesta il·lusió col·lectiva i que la llista sigui encara més espectacular de la que ens imaginem. I, sisplau, fem-ho ràpid i bé. Ei, si no és demanar massa.\nPublicat a: El 3 de Vuit, 10-juliol-2015\nAmorrats a la paret\nLes moltes anàlisis dels resultats electorals del passat diumenge no deixen de sorprendre’m per aquell aire de descoberta històrica que destil·len. La gent tenim poca memòria històrica, els més grans, i una gran dosi d’innocència els no tan grans. Que els resultats produeixin canvis no vol dir que siguin sorprenents. No cal recular fins els temps de la república per comprovar-ho. Es parla de la fragmentació com de la revolució democràtica que ha dinamitat el bipartidisme, però només cal fer una ullada a les municipals del 1979 per veure que, si fa no fa, el nombre de formacions era com el d’ara. La sensació de dejà-vu va encara més enllà i, si no aprenem de la història, ens ha de dur a preveure com acostumen a acabar aquests escenaris: amb noves majories que piconen durant anys. És cert que el factor nacional ha afegit vectors a les equacions municipals però aquest, si Déu vol, el resoldrem aviat per bé o per mal.\nTampoc no ens ha de sorprendre massa l’èxit de formacions que, recollint l’esclerosi dels partits tradicionals que no han sabut moure’s amb prou agilitat, reprenen el populisme panxacontent conscients que, en el fons, és el que la gent vol sentir. Aquesta mena de promesa del paradís social no deixa de ser la variant laica de qui demana creure en miracles. El mannà és ara l’Estat, però també caurà del cel perquè “sí se puede”. Que Podemos es mengi el PSC i Ciudadanos el PP, no fa més que demostrar que no estem parlant tant de canvi com de substitució. Entre el Felipe del 82 i Pablo Iglesias hi ha la mateixa distància que entre el Suàrez del 79 i l’Albert Rivera. No hi veig, doncs, tanta sorpresa sinó el cansament recurrent i aquesta actitud displicent de donar per fet que l’Estat ja em resoldrà els problemes.\nNo es podia esperar massa més d’un grapat de polítòlegs dissenyant una operació d’assalt al poder a tota costa. Resseguiu Lakoff i hi trobareu, fil per randa, com Iglesias i Colau han implantat un elefant a la ment de molts catalans. Contruir marcs mentals de la força de “casta” o “decidir-ho tot” els fa gairebé imbatibles. Són marcs cosmogònics, que ho expliquen absolutament tot, sense fissures. Aferrats al marc, ingènuament, els ciutadans creuen mirar per la finestra mentre continuen, amb un somriure babau, amorrats a la paret. Aquest és, de fet, encara el gran miracle.\nHi ha hagut a la Gran Bretanya unes eleccions apassionants, tant pels que ens delectem contemplant això de la cosa pública, com pels que tenim una debilitat especial pel país del fish&chips. Malgrat la distància cultural, política i, sobretot, de sistema electoral que ens separen, certs elements en aquesta contesa ens poden ajudar a emmarcar la situació excepcional que viu Catalunya.\nUn dels fets més rellevants, especialment dedicat als apòstols de la demoscòpia, ha estat l’estrepitós fracàs, un cop més, de totes les enquestes publicades fins el mateix dia abans de les eleccions. Tots els sondejos pronosticaven un frec a frec entre laboristes i conservadors però finalment les urnes han donat una còmoda majoria absoluta a Cameron i han deixat els laboristes a un centenar d’escons de distància. La volatilitat en moments excepcionals fa difícil de predir els resultats. No ens deixem abatre, doncs, per projeccions que tenen més de cuina que de ciència. Ni tampoc ho donguem tot per guanyat.\nUn aspecte cabdal que pot explicar la victòria tory –i que hauríem de començar a imitar– ha estat el to positiu de la seva campanya. A diferència de l’oposició, sempre rondinant, sempre queixosa, sempre predint desastres, Cameron ha proposat un futur millor, un futur on la Gran Bretanya vol recuperar part de la seva esplendor. La independència del nostre país també ha de bastir aquest marc de referència en positiu, aquest futur millor que ens espera. Deixem-nos doncs de pessimismes i de mostrar aquest decaïment de poble subjugat que no convida a afegir-se a aquest projecte enorme i únic que hauria d’engrescar. Quantes nacions, quantes persones, tenen l'oportunitat de construir un país de zero?\nTambé ens ha de servir d’alerta l'espectacular però agredolça victòria del SNP escocès. La temptació al putaramonisme a l’escocesa els ha sortit cara. El SNP fiava gran part del seu programa de millores al fet que, en l’escenari d’empat que pronosticaven les enquestes, els seus diputats serien decisius per a formar govern a Westminster. No era ara, quan havien d'haver guanyat, sinó fa vuit mesos. Nosaltres ja hi hem passat durant trenta anys per aquest escenari i tots en sabem el resultat, per això és sorprenent que encara hi hagi qui vulgui vendre federalismes i terceres vies que ningú no es creu. Cal aprofitar les oportunitats per no haver-se’n de penedir després. Aviat, els catalans, tindrem una ocasió única que pot marcar el futur de tota una nació durant generacions. No podem equivocar-nos i, com van fer els escocesos el 18S2014, descobrir-ho l’endemà d’haver votat.\nUn altre aspecte significatiu ha estat la teòrica derrota del populisme anglès encarnat en l’UKIP. En temps convulsos i de descrèdit tant polític com ideològic, els populismes hi troben el mitjà adequat per créixer exponencialment sense haver de resoldre res. No ens deixem enganyar pel sistema electoral britànic, però. L'UKIP ha aconseguit un sol diputat, però el 13% de vots. Amb prop de quatre milions de britànics que creuen que la xenofòbia es la solució, han esdevingut la tercera força política a la Gran Bretanya. El perill de la demagògia fàcil , que tanta presència té a casa nostra des de fa un parell d’anys, segueix ben viu. Tinguem-ho present per exigir realitats i no promeses miraculoses.\nFinalment, no em puc estar de remarcar la maduresa democràtica britànica. Malgrat tot, sense la retòrica habitual a casa nostra, allà no tothom ha guanyat i els tres perdedors dimitien just l’endemà de les eleccions. Tota una lliçó d’un verb que aquí mai no hem après a conjugar.\nEls que fa temps que ens belluguem en el moviment independentista, hem hagut de prendre paciència durant anys davant la quasi confidència que ens acostumava a fer gent de tota mena, gairebé un xiuxiueig, tot confesssant-nos que a ells ja els agradaria, això de la independència, però que no podia ser, que mai no ens deixarien. Ei, però que per independentistes, ells. Independentistes d’armari, de fet.\nLes consultes, les diades, les vies i les be baixa, l’ANC, el 9N, l’espoli, Espanya i l’eterna cabra que mai no ens falla… tot plegat han aconseguit que la independència sigui vista finalment com una cosa possible, com l’oportunitat històrica que hem esperat durant segles. Tot d’independentistes van anar sortint de l’armari sobiranista on s’arreceraven prudentment i, per primer cop, les enquestes ens ho posaven a tocar dels dits, només calia un darrer esforç, un darrer pas. Un pas, això sí, valent, agosarat, intrèpid. Un pas que havíem de fer units, alegres i combatius, que vaticinà l'Estellés.\nPerò heus aquí que allò que havia de ser un camí que havíem de fer arraconant interessos, ha esdevingut una olla de grills, l’enèssima expressió de la pussil·lanimitat de bona part de la nostra classe política. Ningú no s’ho explica. Ningú no ho entén. Però mentre en busquem les raons i, ai las, els culpables, els armaris tornen a anar plens, no fos cas que la cabra se’ns emprenyi.\nI aquí ens trobem, amb la versió actualitzada del “a mi ja m’agradaria”. Ara que ja tant ens feia si ens deixaven o no, ara que ja havíem decidit que això és cosa nostra, que què s’han cregut aquests, que ja fa massa anys que munyen la mamella, que farem un país millor, un país just, solidari, transparent, net, noble, culte, ric, lliure, desvetllat i feliç… Doncs, mira, potser serà que no. Era massa fàcil, tu. Ja va dir aquell que als catalans ens perd l’estètica… i a alguns les ganes de tocar allò que no sona!\nHauríem de tenir clar que només arribarem a la independència amb la unitat del sobiranisme, el nou i el vell, el de dretes i el d’esquerres, el d’aquí de tota la vida i l’acabat d’arribar. La unitat segurament no és la llista única, però tampoc no ho són les excuses per no fer-la. La unitat és generositat, empassar-se el que calgui, estar disposat a perdre-hi per guanyar. La unitat és la força.\nA mi, què voleu que us digui, m’agradaria veure-ho.\nAra fa vuit anys la Comissió 11 de setembre del Penedès presentava el document “Compromís per Vilafranca”. Un decàleg que proposàvem als partits polítics que es presentaven a les eleccions municipals, per tal de saber amb claredat quin era el seu grau de compromís amb una nova Vilafranca quer aleshores somniàvem: una vila arrelada al país, hereva d’una història i d’un llegat que la defineix i la projecta, capdavantera en la defensa de la nostra realitat territorial; una vila acollidora i sostenible, que fes de la catalanitat i de la qualitat de vida, els eixos bàsics per construir una ciutat conscient de la seva capitalitat comarcal. Aleshores s’hi van comprometre CiU, CUP, ERC i ICV.\nLes eleccions van anar com van anar i una part del canvi que molts crèiem necessari va tardar encara dos anys a arribar. Un canvi amb moltes marxes, marxa enrere inclosa. Un canvi que, al final, ens ha deixat boi on érem.\nVuit anys després, rellegir el document ens dóna la mesura justa del camí que ha fet el país i del que ha fet Vilafranca. Perquè, tristament, la majoria dels compromisos adquirits segueixen al calaix dels bons desitjos. La vegueria Penedès està tan empantanegada com aleshores, o més encara, i si el creixement desbridat que vivia la vila s’ha aturat ha estat més a causa de la crisi econòmica i immobiliària que no pas per mor d’unes polítiques municipals de redisseny estructural basades en una idea concreta de comarca. Encara més, vuit anys després seguim sense saber què voldrem ser quan siguem grans. I això és descoratjador.\nMai no s’ha obert seriosament un debat honest per acordar entre tots quina és la Vilafranca que volem d’aquí a vint anys. No és tot culpa només de l’equip de govern. Ja sé que em direu que les majories precàries que han donat suport al consistori no donaven per gaire més, però és precisament quan no hi ha majories clares quan cal encetar els debats en profunditat. Vilafranca segueix sent una ciutat més aviat grisa, sense un projecte clar que ens engresqui. Una ciutat que es debat sovint entre la modernitat i el provicialisme. I, siguem honestos, això és culpa de tots plegats.\nTenir l’ajuntament al costat del procés i la vila plena d’estelades és molt gratificant, però el canvi havia de ser de projecte, també. O, més ben dit, el canvi havia de ser el projecte.\nLa desafecció política ha arribat a uns extrems probablement mai vistos. Ha anat creixent en proporció a com ho feia la crisi que ha desmantellat l’oasi català, però també arrecerada a l’ombra de populismes i demagògies sovint massa simplistes. La indignació epidèrmica mai no ha estat motor de grans canvis sinó de desballestaments ingenus i, finalment, inútils.\nLa caça al polític ha esdevingut el recurs fàcil de qui cerca un culpable que expliqui la debacle. En un món cada dia més complex, paradoxalment, les solucions que se’ns proposen són d’una ingenuïtat entendridora. La simplificació innocent dels arguments aboca també al broc gros, a la generalització i al negativisme.\nNo vull pas dir que no hi hagi un gruix important de gent dedicada a la política que n’han fet un modus vivendi, prebendes incloses, des d’on la corrupció, l’amiguisme i la opacitat n’han estat la norma. Però al seu costat, sovint d’una manera molt més anònima, hi ha un immens gruix de gent, molt més gran, que han dedicat esforços, temps i recursos a intentar millorar la societat que els envolta. Això és especialment cert en el món municipal, on ser regidor de qualsevol poble és més una molèstia que no pas una alegria. Hi pensava especialment ara que comencen a eclosionar les candidatures per a les properes eleccions municipals. La dificultat de confegir qualsevol llista només s’explica per aquesta liquidesa moral que ha impregnat la nostra societat. Ho volem tot, ho critiquem tot, però no estem disposats a col·laborar a fer-ho possible. Ni a interessar-nos-en. Sincerament, quants de nosaltres acceptaríem de formar part d’una llista electoral? Quants sabríem dir el nom dels regidors del nostre ajuntament? Ens queixem sovint que la democràcia ha esdevingut un “vota’m cada quatre anys i deixa’m fer la resta”, però ¿no hem abaixat escandalosament el nostre nivell d’autoexigència? Honestament, quants seguim habitualment els plens i el que s’hi debat? Quants cops hem col·laborat en processos participatius? Quants sabríem dir quines prioritats té la nostra ciutat en els propers anys sense caure en el recurs fàcil del contenidor de sota casa, les caques de gos o les dificultats d'aparcament?\nÉs molt fàcil teoritzar sobre la política, però fer coses de veritat és només per a herois.\nCondescendència i renúncia\nHo deia fa poc esplèndidament en Vicent Partal en un dels seus editorials a Vilaweb: “Em demane per què nosaltres d'entrada ja hem de renunciar a tot.” I ho reblava el Pere Cardús en un Mail Obert memorable. Ho deien a rel de la lectura del projecte de Constitució elaborat per l’equip del jutge Santiago Vidal i del tracte que hi preveu per la llengua castellana o els límits geogràfics de la nova república. Podria ser, tanmateix, el cas també de qualsevol de les altres propostes constitucionals –amb comptades excepcions– que han anat apareixent en les darreres setmanes. Els catalans som així, no ens hi posem per poc. Que no quedi per Constitucions, encara que ningú no ens les ha demanades, encara. Sembla que ens costa entendre que hi ha una diferència substancial entre la participació i el campi qui pugui. Entre fer feina i gesticular. Entre ser l'estrella i estrellar-se. Però aquest és un altre debat. Parlàvem de llengua i país.\nLa perpetuació del bilingüisme, amb la cooficialitat del castellà, no prové pas d’una proposta meditada de país, sinó del maniqueisme condescendent amb què, porucs i estabornits, els catalans hem tractat els compatriotes que tenen el castellà com a llengua materna. No pot provenir tampoc d’una estratègia nacional perquè manta sociolingüistes, amb la gran Carme Junyent al capdavant, s’han afartat a recordar-nos que el bilingüisme és un estadi intermig cap a la desaparició del català per assimilació de la llengua dominant. I, a casa nostra, aquesta llengua dominant és el castellà. Si això és així, la raó perquè els catalans ja renunciem d’entrada a la normalització d’un dels nostres trets diferencials, d’una de les nostres aportacions més destacades a la cultura universal, és aquest paternalisme farisaic amb què sovint tractem els castellanoparlants, com si fossin incapaços de viure en un país on el català fos l’única llengua oficial, com si no hi visquessin sense cap problema de fa anys, com si no entenguessin que el català és la llengua de Catalunya. La trampa de la cooficialitat no ens farà guanyar ni un vot, però ens pot fer perdre la llengua.\nEl castellà és la llengua de molts catalans, una llengua potent i amb un impacte mediàtic inqüestionable. No cal patir perquè la seva presència a la Catalunya independent estigui en perill. Cap castellanoparlant no haurà de renunciar a la seva llengua com, estic segur, cap d’ells no pretén que nosaltres hàgim de renunciar a la nostra.\nEl nou estat català ha de parlar en català, com ho ha de fer l’escola, la justícia, els mitjans públics… Després, al carrer, a casa, que cadascú parli el que bonament li plagui.\nLa irrupció de Podemos al panorama polític espanyol i, de retruc, al català, ha generat tota mena de comentaris, atacs furibunds o displicències condescendents. La història, aquell artilugi del qual tant ens costa d’aprendre’n les lliçons, ens ha demostrat que en moments de crisi econòmica i social creixen els populismes arrecerats en el malestar ciutadà. El segle XX n’és ple d’exemples poc afortunats. No ens hauria d’estranyar, doncs, que en aquests moments de crisi global del model occidental hi hagi qui aprofiti per abonar-se a la demagògia fàcil. Des del Podemos espanyol al Front Nacional francès o l’UKIP anglès, hi trobarem tota la gamma de matisos d’uns moviments politics que tenen com a denominador comú la identificació simplista dels mals del món en una única causa (sigui la “casta” o siguin els immigrants) i la promesa seràfica d’una solució miraculosa.\nAls qui ja tenim una edat i som descreguts de mena, els miracles se’ns fan difícils d’empassar però sembla que, en una societat aparentment escèptica, la necessitat d’actes de fe és proporcional al desengany polític que vivim. Sí que encara em sorprèn la innocència –o la poca exigència democràtica– d’una societat que ha viscut enredades monumentals, des de Felipe Gonzàlez a Zapatero, passant per Obames i altres messies reencarnats. A la xarxa corre una comparativa de les propostes de Podemos ara i sis mesos enrere i, la veritat, fa feredat la velocitat d’adaptació d’un programa pensat exclusivament per guanyar a tota costa.\nNo podem menystenir, però, l’efecte que Podemos i la seva sucursal catalana, poden tenir en el pocés sobiranista que estem malvivint. No és accidental l’aposta decidida d’alguns grups mediàtics oposats al sobiranisme per Podemos. És la versió actual del ”antes roja que rota” guerracivilista. Més enllà de la redistribució del vot unionista, però, l’únic perill evident de l’ambigüitat calculada de Podemos pel que fa al “problema catalán”, és la il·lusió tercerviista que pot acabar creant entre els qui encara aspiren a fer la truita sense trencar cap ou. Un cert unionisme ha entès que funciona millor la pastanaga que el pal. Ens caldrà recordar que mai no podrem fer la truita que vulguem mentre la paella estigui a Madrid i, a sobre, en tinguin el mànec.


Josep Francesc Nogués i Quijal, nou jutge de pau d’Alginet – La Veu d'Alginet\nJosep Francesc Nogués i Quijal, nou jutge de pau d’Alginet\nEl ple municipal del 30 de juliol va elegir Josep Francesc Nogués Quijal com a jutge de pau de la localitat d’Alginet.\nActualment Nogués era el jutge substitut i ara, aquest alginetí de 63 anys assessor lingüístic a la Generalitat Valenciana, és el nou jutge de pau. Al mateix ple municipal es va elegir com a jutgessa substituta de pau a Yolanda Bueno Soriano.\nLa Veu d’Alginet ha conversat amb aquest alginetí per a conéixer un poc més la seua trajectòria professional i personal i les motivacions per a presentar-se com a jutge de pau.\nQuants anys estàs de jutge de pau substitut?\nDes de l’any 2012, he estat el jutge de pau substitut d’Alginet.\nQuina és la teua trajectòria professional?\nVaig començar a treballar en l’edició del DOGV. Després (1987), em vaig incorporar a l’equip que preparava la posada en marxa de l’extinta RTVV, en el departament de traducció/adaptació de textos per al doblatge de pel·lícules i sèries de dibuixos animats. De 1990 a 1994, a l’Institut Valencià d’Administració Pública. I a hores d’ara treballe a la Conselleria d’Educació i Cultura, en la traducció/correcció de textos oficials.\nDe 1992 a 1999, vaig formar part de l’ajuntament com a regidor (primer en la recollida i reciclatge del fem urbà i residus, i després en l’apartat de Sanitat). I vaig tindre l’honor i el plaer de coordinar la XIII trobada d’escoles en valencià de la Ribera (1997). Des de la seua creació en 1991, membre del jurat del premi 25 d’abril de narrativa curta, dirigit a la població escolar.\nQuè et va motivar per a presentar-te a jutge de pau?\nEn els jutjats de Pau és on hi ha els jutges llecs, és a dir, persones que no pertanyen a la carrera judicial, a diferència de la resta dels òrgans judicials. El contacte directe amb la gent i els seus problemes és, probablement, el millor argument per a exercir les funcions de jutge de pau, i el que em va decidir a presentar-m’hi.\nHas estat 8 anys com a jutge de pau substitut. Quines eren les teues funcions?\nEl jutge de pau substitut actua en absència del titular, òbviament, amb les mateixes funcions. Les seues competències afecten la pràctica de l’auxili jurisdiccional, mitjançant la gestió d’exhorts, manaments que reben d’altres òrgans judicials. També tenen atribuïdes competències en matèria de registre civil, com a delegats del cap del partit judicial.\nQuina és la millor experiència de desenvolupar aquest càrrec?\nCom he dit adés, la millor satisfacció és el tracte directe amb les persones i la possibilitat d’alleugerir el seu contacte amb l’administració, per tal de fer-lo més eficaç. Tot això, dins de la més estricta confidencialitat.\nQuè esperes poder oferir aquests 4 anys?\nLa professionalitat d’una persona que ha dedicat tota la seua vida laboral al servei públic. Els Jutjats de Pau, en localitats com la nostra (menys de 15.000 habitants), han d’estar a l’altura de les demandes de la ciutadania, en temes tan diversos i d’actualitat com la mediació judicial, la violència de gènere, la justícia gratuïta, etc. I hem d’estar al costat de la ciutadania per tal d’aclarir dubtes i donar solucions.\nVull agrair a la corporació municipal el seu suport, i fer patent el meu compromís de treball a favor dels interessos del nostre poble.


'The Sun' afirma que Rakitic vol marxar del Barça per culpa de Luís Enriq\n'The Sun' afirma que Rakitic vol marxar del Barça per culpa de Luís Enrique\nEl diari britànic assegura que el jugador manté un xat de Whatsapp amb Mario Mandzukic, Dani Alves y Marko Pjaca amb el nom de «Juventus», on parla de la mala relació que té amb l'entrenador\nper Redacció dijous, 12 de gener 2017 - 14:04h\nRakitic, jugador del F.C. Barcelona, està sent molt comentat per la premsa estrangera. | EFE\nEl futur d'Iván Rakitic al Barça segueix sent una incògnita. Després que Luís Enrique el deixés fora de l'«onze» titular durant el partit contra l'Athletic, el diari The sun ha publicat que el croat manté un xat privat amb el seu excompany Dani Alves i els seus compatriotes Mario Mandzukic i Marko Pjaca, sota el nom de «Juventus».\nEl diari anglès va més enllà en la seva informació i escriu que la seva situació al Barça no és bona, que ha d'anar pensant en el futur perquè les seves relacions amb Luís Enrique no són les millors i arriben a aventurar que vol canviar d'aires, deixar el Camp Nou, segons informa Mundo Deportivo. El tabloide britànic associa aquestes informacions a un desig d'escoltar l'oferta del Juventus, que en realitat data de l'any passat però que podria renovar ara.\nD'altra banda, el diari de Zagreb Jutarnji List, va avançar fa uns dies que Iván Rakitic estava a un pas de fitxar pel Manchester City. Davant de totes aquestes especulacions, el Barça ha donat garanties respecte a seguir endavant amb la renovació del contracte del croat, mentre que l'entorn del jugador qualifica de «bajanades» aquestes informacions que han anat apareixent a la premsa estrangera. A més, malgrat que el tracte de Luís Enrique envers el jugador no millora, han confirmat el desig absolut de Rakitic de seguir al Barça.\nFOTO: Aquestes són les imatges de la nova casa de Piqué i Shakira al Pirineu


La Festa Major 2013 té color Torrat - Mollet a mà\nLa Festa Major 2013 té color Torrat\nLa colla torrada és la guanyadora de la Festa Major d'estiu després d'obtenir 10 punts en les proves.\nDimecres, 21 d'agost de 2013 | 12:36h\nDesprés de la victòria Morada de l'any passat la colla Torrada no ha volgut desaprofitar cap oportunitat per vèncer al rival i, donant al màxim de cada participant a les proves, els torrats han aconseguit sumar 10 punts del total dels 15 que hi havia en joc distribuïts en 10 proves i en un punt dirigit a la originalitat. També, els Torrats han obtingut el punt per ser la colla més innovadora i original durant tota la Festa Major.\nLa cap de colla Morada, la Marta Vilardebó, ha agraït" l'esforç de tots els Morats a la Festa Major de la ciutat i la col•laboració de tots els membres de l'organització que fan possible la festa".\nDe la seva banda, el cap de la colla dels Torrats, en Joan Manel Sánchez, ha felicitat als seus companys d'equip i, també, a la colla contrària per fer possible la competició. Finalment, el cap de colla guanyador va llançar-se des de l'escenari al públic, on va rebre una calorosa ovació.


Aliments de temporada: Les fruites i verdures del mes de Setembre - mercatdemontgat.cat\nPortada » Blog » Aliments de temporada: Les fruites i verdures del mes de Setembre\nDesprés dels fabulosos mesos d’estiu, plens de fruita fresca, perfecta per acompanyar els dies de platja, tornem a la dieta sana i equilibrada. En aquest post, podreu veure un llistat dels aliments de temporada d’aquest mes de setembre.\nRecordeu que consumint aliments de proximitat i de temporada aprofitaràs al màxim les vitamines i els nutrients d’aquests, fent que els teus àpats siguin més sans que mai.\nEl mes de setembre ve marcat per la petita baixada de temperatures de l’estiu i l’augment de les pluges. Per això, és l’inici de la temporada d’alguns dels aliments bàsics de la dieta mediterrània.\nBledes i espinacs: Les bledes i els espinacs són boníssims i a més tenen vitamina C (24 g per cada 100 g de bledes), una vitamina antioxidant que intervé en moltes reaccions metabòliques i que ajuda a l’absorció del ferro. També tenen una quantitat no gens insignificant de vitamina A que ens ajuda a combatre infeccions i, entre altres coses, és essencial per a la pell, els cabells, les mucoses i els ulls.\nBròquil: El bròquil és una verdura excepcionalment nutritiva, molt rica en vitamines i minerals. Vegem primer les vitamines, potser us sorprèn però el bròquil poc cuinat -menys de 10 o 15 minuts- conté més vitamina C que la fruita cítrica. Tenim el doble de vitamina C en el bròquil que en la mateixa quantitat de taronges. Aquesta ens pot resultar molt útil quan estem refredats i, a més, ens ajuda a absorbir el ferro necessari per al dia a dia.\nColiflor: Un estudi realitzat el 2012 conclou que la coliflor pot prevenir el càncer de còlon i altres malalties, si encara no saps com cuinar-la us la recomanem amb beixamel.\nCaqui: Es diu del Caqui que pot arribar a prevenir el colesterol, i que millora la salut d’aquelles persones que pateixen aquesta malaltia.\nMango: A part de ser una fruita d’allò més fresca, el Mango té nombroses qualitats anticancerigenes i antioxidants. Es pot afegir en amanides o simplement menjar-lo a mitja tarda o com un postre.\nRaïm: El raïm és especialment ric en potassi, un mineral que controla l’equilibri dels líquids a l’organisme. La presència de vitamina B també hi té a veure, perquè intervé en el metabolisme dels greixos i els hidrats de carboni. Alguns estudis apunten que els tanins i l’àcid cafeic presents al raïm, a banda de tenir propietats bactericides, podrien reduir les possibilitats de patir càncer.\nAliments de temporada: Les fruites i verdures del mes de Setembre2018-09-162018-09-16http://www.mercatdemontgat.cat/wp-content/uploads/2015/11/Sin-título-2-e1449748168851.pngmercatdemontgat.cathttp://www.mercatdemontgat.cat/wp-content/uploads/2018/09/pexels-photo-849524.jpeg200px200px\nQUIOSC ARIMANY, EL NOU OPERADOR DEL MERCAT DE MONTGAT\n10 CURIOSITATS SOBRE LA PRIMAVERA\nALIMENTS DE TEMPORADA: LES FRUITES DEL MES DE FEBRER I MARÇ.\nCom reforçar les teves defenses a l’hivern?\nCopyright tots els drets reservats© 2019\nL’Entrevista: Paqui de Seven SecretsEntrevista\nLa tornada a l’escola i a la rutina. 5 tips per afrontar aquest setembre amb força.Consells


Riberaonline: Més de 600 ebrencs signen el manifest Free Junqueras que llegirà l’escriptor Andreu Carranza al concert de Miravet\nMés de 600 ebrencs signen el manifest Free Junqueras que llegirà l’escriptor Andreu Carranza al concert de Miravet\nLa campanya Free Junqueras, impulsada per amics i familiars d'Oriol Junqueras per reclamar la llibertat del president d'Esquerra i de la resta de presos polítics catalans, ha recollit fins ara més de 600 signatures d'ebrencs mitjançant les paradetes que s'han fet a diversos pobles.\nEntre les persones que han signat el manifest, hi ha activistes socials com Manolo Tomàs, Evelio Monfort, Dolors Róo i Manel Alves; els pagesos Pep Suñé i Hilari Curto; l'arquitecte Joan Manuel Margalef; l'il·lustrador Ignasi Blanch, l'advocat Josep Canicio , el cantant Josep Bordes i el catedràtic d'universitat, Josep Sánchez Cervelló.\nEl manifest també es pot signar a la web http://www.freejunqueras.org/#manifest.\nL'escriptor Andreu Carranza llegirà el manifest durant el concert solidari que se celebrarà el proper dissabte 24 de març a les 18 h a Miravet. En principi,el lloc escollit per a l'esdeveniment és la plaça de l'Arenal, però si fa mal temps es traslladarà al Casal Municipal del mateix municipi.\nTambé hi haurà la presència de l'expresidenta del Parlament, Carme Forcadell, i del diputat Ferran Cid, parella de la consellera exiliada Meritxell Serret, representant l'Associació Catalana pels Drets Civils, que és a qui es destinaran els beneficis del concert. Aquesta entitat aplega les quinze famílies dels membres del Govern cessat, a més de les famílies de Jordi Sánchez i Jordi Cuixart.\nEl concert, que serà gratuït, comptarà amb les actuacions del grups i músics ebrencs següents: Èric Vinaixa, Joan Rovira, Solk, Sílvia Ampolla, Guardet lo Cantador i la seua rondalla, Mascarats i el Dj Jordi Caballé.


Juliol 2021. La ràdio a Catalunya torna a créixer en nombre d’oients en la 2ª onada de l'EGM - ACR\nJuliol 2021. La ràdio a Catalunya torna a créixer en nombre d’oients en la 2ª onada de l’EGM\nLa segona onada de l’EGM de 2021 ha tornat a demostrar la important penetració que té la ràdio a Catalunya. Amb gairebé 3,9 milions d’oients diaris, el total de persones que escolten la ràdio cada dia ha augmentat en un 3% respecte de la darrera onada.\nEl llocs d’escolta més destacat encara és la casa particular, amb més de 2 milions d’oients diaris tot i que amb un decreixement del 7,8% respecte la primera onada de 2021. El segon lloc d’escolta, i amb un important creixement del 20,25% respecte les darreres dades, continua sent el cotxe amb 1,9 milions d’oients seguit de la feina amb 433 mil oients diaris i un decreixement de 4,5% respecte les dades del mes d’abril de 2021.\nEn aquesta segona onada de l’EGM també és considerable l’augment de l’audiència que escolta la ràdio online. Per Internet són 615 mil les persones que l’escolten de manera diària, el que suposa un augment de més del 8% respecte de la darrera onada, quan els oients eren 569 mil. L’escolta diària de podcast en canvi ha decrescut en un 20% respecte de l’abril, i es sitúa en 118 oients diàris a diferència dels 149 registrats a la primera onada del 2021.\nPel que fa als diferents perfils socioeconòmics, a nivell de gènere els oients homes crèixen en un 5% mentre que les dones només ho fan en un 0,58% , situant- se en 2 milions d’oients diàris els homes i mantenint-se en 1,8 milions les dones. En termes d’edat, els oients diàris d’entre 14 i 24 anys han caigut un 1,84%, mantenint a aquesta franja d’edat com la que menys escolta la ràdio. Per la seva banda, la franja d’entre 25 i 55 anys és la que més escolta la ràdio amb més de 2 milions d’oients, seguit dels de més de 55 que pugen a 1,4 milions.\nAl final, aquesta segona onada de l’EGM 2021 destaca que són les persones amb major poder adquisitiu les que més escolten la ràdio, sumant 1,9 milions d’oients diaris en total i amb un creixement de més del 20% respecte de l’onada publicada el mes d’abril.


El Llevant sobreviu al VAR i a la boira d'Osca (1-1) - À Punt\nEl Llevant sobreviu al VAR i a la boira d'Osca (1-1)\nEls granota s'han sobreposat a un gol per un polèmic penal i han pogut acabar guanyant.\nEls jugadors granota celebren el gol de Melero entre la boira / La Liga\n22 de desembre 2020 - 22:03\nA l'Alcoraz s'enfrontaven el rei de l'empat en la Lliga, l'Osca, amb huit empats en catorze partits, i el Llevant, que també és un dels equips amb més igualades, amb cinc en tretze jornades. I, com no podia ser d'altra manera, el partit ha acabat en empat, concretament a un gol, després que els granota reaccionaren a una nova decisió polèmica del VAR, que va permetre els locals avançar-se en el marcador. Els de Paco López no es van rendir i van superar la injustícia arbitral i la densa boira d'Osca, per a acabar empatant el duel en la segona part.\nPaco López donava entrada a quatre jugadors diferents dels que va traure al Ciutat de València contra la Reial Societat: Róber Pier pel lesionat Postigo; De Frutos a peu canviat per l'esquerra i Melero, d'enllaç. En la primera meitat l'Osca dominava territorialment, però a penes incomodava la porteria d'Aitor. En el minut 29, el VAR requeria la presència de Díaz de Mera per a valorar unes mans de Vezo molt semblants a les que va fer Umtiti al Camp Nou. Després de la revisió, l'àrbitre xiulava penal i Javier Ontiveros, jugador cedit pel Vila-real, transformava el llançament en l'un a zero.\nEl Llevant volia reaccionar, però errava moltes vegades l'última passada i no podia crear-li ocasions al porter local, Álvaro Fernández. En el minut 7 de la represa, els llevantinistes feien el gol de l'empat. Després de la treta d'un corner, el baló li arribava a Gonzalo Melero, que xutava a gol enmig d'un núvol de cames i envoltat d'una boira densa.\nPer moments, el Llevant s'animava i estava decidit a aconseguir la victòria. López esgotava els cinc canvis, però els aragonesos li tapaven contínuament els espais. Ontiveros i Rochina tenien dues oportunitats per a desnivellar la balança, però els llançaments van ser estèrils. Al remat, Paco López donava el punt com a bo si el dimarts superen el Betis.


ARAMULTIMÈDIA - L'Ajuntament d'Alcoi es personarà en el cas del poni abandonat\nJordi Martínez, regidor de Medi Ambient, "agraeix a la ciutadania la seua col·laboració"\nL'Ajuntament d'Alcoi es personarà en el cas del poni abandonat\n14/06/2017 - 20:03 Escrit per RUBÉN LLEDÓ\nCom ja hem contat a ARAMULTIMÈDIA, un poni s'ha pogut veure pels carrers del centre d'Alcoi i altres zones. Finalment, la Policia Local, gràcies a la col·laboració ciutadana, l'ha pogut agafar en l'Avinguda Joan Gil Albert. El regidor de Medi Ambient, Jordi Martínez, ha explicat que "l'ajuntament d'Alcoi es personarà en aquest cas per si a més de les ordenances infringides, es poguera desprendre algun tipus de maltractament animal en la conducta del propietari".\nDesprés dels avisos que ha rebut la Policia Local, s'han pogut fer en l'animal i s'ha localitzat al propietari d'aquest. En aquest cas, el propietari ha infringit diverses normatives i ordenances municipals i per tant s'ha obert el corresponent expedient sancionador, a més hi ha la possibilitat que l'animal quede intervingut per l'Ajuntament a expenses del que es puga fer d'acord amb la normativa autonòmica corresponent.\nA la foto, el jove que va aconseguir conduir el poni fins a un lloc segur./ Imatge de xarxes socials\nCom ja hem contat a ARAMULTIMÈDIA, un poni s'ha pogut veure pels carrers del centre d'Alcoi i altres zones. Finalment, la Policia Local, gràcies a la col·laboració ciutadana, l'ha pogut agafar en l'Avinguda Joan Gil Albert. El regidor de Medi Ambient, Jordi Martínez, ha explicat que "l'ajuntament d'Alcoi es personarà en aquest cas per si a més de les ordenances infringides, es poguera desprendre algun tipus de maltractament animal en la conducta del propietari". Després dels avisos que ha rebut la Policia Local, s'han pogut fer en l'animal i s'ha localitzat al propietari d'aquest. En aquest cas, el propietari ha infringit diverses normatives i ordenances municipals i per tant s'ha obert el corresponent expedient sancionador, a més hi ha la possibilitat que l'animal quede intervingut per l'Ajuntament a expenses del que es puga fer d'acord amb la normativa autonòmica corresponent.


Un camí arbrat sota el Pont d’Esplugues unirà les dues parts del Parc dels Torrents | Noticias Baix Llobregat\nInicio Actualidad Un camí arbrat sota el Pont d’Esplugues unirà les dues parts del...\nUn camí arbrat sota el Pont d’Esplugues unirà les dues parts del Parc dels Torrents\nEl Parc dels Torrents, el principal pulmó verd del centre d’Esplugues que recorre l’espai natural de l’antiga torrentera, té una manca de connexió entre les parts nord i sud, que han anat creixent i urbanitzant a banda i banda del Pont d’Esplugues. Ara, l’Ajuntament ha aprovat el projecte -redactat en col·laboració amb la Diputació de Barcelona- que comunicarà els dos espais i crearà un parc de 16 hectàrees al centre del municipi.\nEls treballs, que està previst que comencin al setembre, consistiran en la creació d’un camí arbrat de prop de 300 metres de longitud i de 3 metres d’amplada que anirà des de l’Espai Baronda fins a l’anomenat bucle situat a l’altre costat del pont.\nEl projecte inclou itineraris accessibles a la piscina d’estiu i a l’Espai Baronda\nAixò permetrà, de passada, que hi hagi nous accessos a les Piscines Municipals i a l’Espai Baronda, sense necessitat d’accedir pel fort pendent actual, des del carrer de la Riba, que no admet un itinerari adaptat.\nArtículo anteriorJornada de donació de sang el 24 d’agost, a la Sala Ibèria\nArtículo siguienteNou tractament fitosanitari a l’arbrat de la ciutat


Per a tothom – La Fàbric@\nPer a tothomAbd Ur Rehman2020-10-05T14:07:54+02:00\nAccions per a la igualtat d’oportunitats i la sostenibilitat\n-Auto-ocupació i impuls de iniciatives de proximitat.\n-Formació per a l’apropiació de les noves tecnologies de la comunicació i per a la inclusió digital.\n-Formació en sostenibilitat energètica per a l’estalvi i l’apoderament energètic.\n-Foment i formació en consum responsable en barris perifèrics\nFORMACIÓ I ACOMPANYAMENT A NOVA COOPERATIVA DE DONES A BANYOLES (2019-2020)\nLa Fabric@ forma en economia social i solidària i cooperativisme i acompanya dones migrades en risc d’exclusió social en la seva transformació cap a cooperativa de treball associat.\nQuè: Formació i acompanyament en el procés de creació d’una cooperativa de dones per a gestionar un restaurant de cuina marroquí amb vocació cultural a Banyoles.\nAmb qui: Món Banyoles, La Porta del Món.\nSINGULARS: LA TACA D’OLI AL BESÒS-MARESME (2019-2020)\nLa Fabric@ acompanya dones aturades de llarga durada i en risc d’exclusió social en la seva transformació cap a agents de reciclatge a nivell professional. Aquí una crònica dels avenços del projecte al Juliol de 2020.\nQuè: Pla de viabilitat per la possibilitat d’incorporar perfils d’Agents de reciclatge al Districte de Sant Martí. Es segueix un pla per a veure la sostenibilitat o no de crear productes a partir del reciclatge (d’oli, de compost, tèxtil o de fusta).\nAmb qui: Departament de Treball, Afers Socials i Famílies , Aracoop i Ateneus Cooperatius.\nOn: Districte de Sant Mart, Barcelona\nFORMACIÓ A DONES SOBRE RECICLATGE DE RESIDUS DOMÈSTICS (2018 – 2019)\nLa Fabric@ forma i acompanya dones aturades de llarga durada i en risc d’exclusió social en l’àmbit del reciclatge de residus domèstics.\nQuè: Creació del perfil d’Agents de reciclatge al Districte de Sant Martí. Es crearà sabó a partir de l’oli d’ús domèstic i també compost per horts urbans a partir dels residus orgànics.\nAmb qui: Àrea de Drets Socials de l’Ajuntament de Barcelona, Barcelona Activa, Teixit associatiu.\nOn: Barcelona, Districte de Sant Martí\nFORMACIÓ D’AGENTS ENERGÈTICS PER AL TEIXIT ASSOCIATIU DE L’EIX BESÒS (2016-2017)\nLa Fàbric@ i SEBA formen i acompanyen persones aturades de llarga durada com a agents energètics.\nQuè: Creació del perfil d’Agents energètics per a les entitats veïnals i botigues dels barris de Trinitat Nova, Bon Pastor i Baró de Viver. Es fan auditories energètiques gratuïtes per estalviant recursos als veïns i comerciants dels barris.\nCOMMUNITY MÀNAGERS PER AL TEIXIT ASSOCIATIU DE L’EIX BESÒS (2016-2017)\nLa Fàbric@ forma i contracta 6 persones amb perfil professional relacionat amb la tecnologia i la comunicació.\nACCÉS AL CERTIFICAT D’EFICIÈNCIA ENERGÈTICA PER PART DE 18 EQUIPAMENTS MUNICIPALS DE NOU BARRIS (2016)\nLa Fabric@ i SEBA, formen i acompanyen un grup de 9 persones aturades de llarga durada per a fer auditories energètiques a 18 equipaments municipals del districte de Nou Barris.\nQuè: Formació en tècniques i procediments per auditar l’eficiència i l’estalvi energètic en equipaments públics, comerços i habitatges. Contractació i acompanyament durant el procés d’obtenció del certificat energètic dels equipaments municipals.\nAmb qui: Districte de Nou Barris de l’Ajuntament de Barcelona.\nOn: Districte de Nou Barris.


Euskal Herria 1970-1975: estat d’excepció permanent - Ab Origine Magazine\nEgaña, Iñaki (2020) "Euskal Herria 1970-1975: estat d’excepció permanent", Ab Origine Magazine, 56(novembre) [en línia].\nEuskal Herria, Organització Política, Repressió, Sindicalisme, tardofranquisme\nEn ambdues ocasions, el govern de Madrid va decretar en territori basc l’”estat d’excepció”, fórmula emprada per anul·lar les escasses i suposades llibertats civils del Fuero de los españoles, la constitució franquista. El decret de 1970 va tenir com a predecessor el de 1968 que s’allargà fins a l’any següent, amb la detenció i empresonament de centenars d’opositors i el desterrament de 60 advocats i líders sindicals. Hi hagué també una condemna a mort, posteriorment indultada.\nDurant l’estat d’excepció de 1975, que es va decretar set mesos abans de la mort del dictador, foren arrestades més de tres mil persones, hi hagué vuit morts per trets de la Policia i la Guàrdia Civil, i fins i tot es va habilitar la plaça de bous de Bilbao per acollir a 400 dels detinguts. Una ofensiva destinada, segons el decret d’excepcionalitat, “a combatir los brotes antisociales”.\nLes preses Arantxa Arruti, Jone Dorronsoro i Itziar Aizpurua en una fotografia a la presó. Serien jutjades en l’anomenat Porcés de Burgos. Font: Euskal Memoria.\nNombroses interpretacions d’aquesta època assenyalen l’oberturisme del règim en matèria cultural, la seva aposta per l’adhesió a l’aleshores Comunitat Econòmica Europea, la seva col·laboració oficiosa amb l’OTAN, l’entrada a les elits polítiques i econòmiques en tasques dirigents de personatges que no havien conegut la guerra civil, foren arguments que encoratjaren la Transició espanyola i l’anomenat “Règim del 78”. I que el règim va virar cap a una obertura política.\nAquest tipus de raonaments són radicalment falsos en relació al territori basc sota administració espanyola. Des de finals de la Segona Guerra Mundial (1945), fins a la mort del dictador (novembre de 1975), el període repressiu més violent de tot el cicle franquista va començar amb el citat estat d’excepció de l’estiu de 1968 i es va allargar fins a les eleccions de juny de 1977, comicis als quals, per cert, tingueren vetada la seva participació totes les organitzacions basques independentistes, així com altres de tall revolucionari. L’estat d’excepció de 1975 era el sisè dels últims anys. A la mort del dictador, hi havia 749 homes i dones d’origen basc a presó, per raons polítiques.\nFou en aquesta època quan la tortura i el maltractament deixaren de ser improvisacions, habituals, per convertir-se en una funció sistemàtica, amb avenços tècnics (elèctrics), models importats, especialistes i monitors amb formació específica i, fins i tot, amb espais en comissaries i cuarteles preparats per al turment. Durant l’estat d’excepció del 1975, l’aleshores sacerdot Tasio Erkizia es debaté entre la vida i la mort durant diverses setmanes, per les tortures patides. Fou violat a comissaria i arribà a l’hospital amb una fractura de crani. Un recent treball del Govern basc sobre la tortura ha desxifrat la punta de l’iceberg amb la recollida de més de 4.000 testimonis torturats, centenars dels quals formen part de l’època que ens ocupa.\nCartell del PNB cridant a la participació de la celebració del Dia de la Pàtria Basca, l’any 1972. Font: Euskal Memoria\nÉs en aquest període també quan comença la fase més crua del terrorisme d’Estat, l’anomenada “guerra bruta”, amb més de dos centenars d’atemptats contra persones i propietats. Els primers foren rubricats amb el segell de “Guerrilleros de Cristo Rey”. Més endavant firmarien amb noms lligats a la contra insurgència: BVE (Batallón Vasco Español), AAA (Alianza Apostólica Anticomunista), ATE (Antiterrorismo ETA) o ANE (Acción Nacional Española).\nDes de 1972, utilitzaren cotxes bomba, una novetat operativa a Europa. Els objectius foren diversos, el moviment cooperatiu, les ikastolas (escoles en llengua basca), llibreries, locals d’associacions de veïns… Els primers objectius de cotxe-bomba contra persones foren l’advocat Juan María Bandrés i el membre d’Euskalzaindia (Acadèmica de la Llengua Basca) José Antonio Arana Martija el 1973, i el refugiat Josu Urrutikoetxea el 1975, en el qual morí un dels mercenaris en la manipulació de l’artefacte.\nOposició al règim, vells i nous models\nDes del final de la Segona Guerra Mundial, i fins a les primeres eleccions autonòmiques a la Comunitat Autònoma Basca (1979), el Govern basc sorgit durant la Segona República espanyola (1936) fixà el seu assentament en un local modest, a París, després que fos expulsat de la seva seu oficial pel Govern francès (1951). Mantenia un perfil baix, amb Jesús María Leizaola (PNB) com a president, i el suport del PSOE i els sindicats ELA (Solidaritat de Treballadors Bascos, aleshores proper al PNB) y UGT.\nA l’”interior”, fora de l’exili i a la clandestinitat, el PNB era dirigit amb mà de ferro per Juan Ajuriagerra, negociador el 1937 de l’armistici de l’Exèrcit basc amb el Govern Italià. El sindicat ELA, nascut el 1911 a l’ombra del PNB, es movia en els espais patrocinats pel seu dirigent històric Manu Robles Arangiz. Durant la dècada de 1970 va passar per moments difícils, amb diverses escissions. Entre 1965 i 1975 coexistiren al menys vuit ELAs diferents. El Tercer Congrés d’ELA celebrat a Zornotza a finals de setembre de 1976, unificà totes les tendències. En l’actualitat, el sindicat ELA, juntament amb LAB (Langile Abertzale Batzordeak, Comissions Obreres Patriòtiques), sorgit precisament el 1974 des de l’entorn d’ETA per fer front a CCOO, conformen l’anomenada “majoria sindical basca”.\nCartell de l’esquerra abertzale reivindicant l’amnistia i la llibertat. Font: Euskal Memoria\nEl PSE-PSOE, alineat amb els corrents renovadors, abandonà la línia històrica de Llopis (1974), des del lideratge del gazteiztarra Antonio Amat, qui, juntament amb el finat Luis Martín-Santos i l’històric Ramon Rubial, havia reorganitzat el partit. El Partit Comunista basc celebrà el seu congrés a l’”exterior”, a Metz (França) l’any 1974, nomenant secretari general a Ramón Ormazabal, amb un perfil radicalment “espanyolitzant”. Els comunistes “basquistes” que havien recolzat durant la guerra civil al Govern basc foren purgats, entre ells el secretari general anterior, Juan Astigarrabia, que fou acollit a La Habana, convertint-se, paradoxalment, en assessor del Partit Comunista cubà.\nEl sentiment de derrota després del reconeixement internacional d’Espanya, sobretot a partir de la firma de l’Executiu franquista dels tractats amb els EEUU, va colpejar l’oposició històrica. Des de la guerra mundial, la col·laboració de l’oposició basca amb Washington, a l’espera d’una compensació, havia sigut l’única basa política per recuperar les institucions perdudes. Washington escollí a Franco, fet que, al marge del desassossec polític, va tenir repercussions a Euskal Herria: més de 60 prospeccions petrolieres a la Ribera de Navarra, l’ús de la Bardena Real com a camp d’entrenament pels avions dels EEUU i la OTAN (especialment durant la guerra de Vietnam), i l’establiment d’una base secreta de comunicacions nord-americana al mont Gorramendi (Elizondo), que seria abandonada l’any 1974.\nUna nova generació que no va conèixer la guerra va sorgir, al marge de les icones històriques. Entre els nous vents que rondaren l’oposició, un d’ells va arribar des dels mateixos aliats del règim, l’Església Catòlica. Els moviments cristians de base JOC (Joventut Obrera Catòlica), JARC (Joves d’Acció Rural Catòlica), HOAC (Germandat Obrera d’Acció Catòlica) i VOJ (Vanguardia Obrera Juvenil) tingueren presència en el desenvolupament polític basc. Ja el 1960, 339 sacerdots de les diòcesis de Gasteiz, Donostia, Bilbao i Iruñea, enviaren un escrit als seus respectius bisbes, la introducció del qual, marcaria el to del document: “Resignarse ante la injusticia sin protestar contra ella, sin luchar, no es digno de un hombre ni de un cristiano”\nEl febrer de 1974, Antonio Añoveros, bisbe de Bilbao, presentà un pols a Madrid quan, després d’una pastoral en la qual instava al règim a reconèixer la cultura i identitat basca, fou detingut en arrest domiciliari i animat a abandonar l’Estat. El 1975, quan morí Franco, el bisbe auxiliar de Donostia, José María Setién, que va oficiar els funerals pel dictador a la catedral de la capital guipuscoana, va haver d’abandonar l’edifici per evitar ser linxat pels assistents que consideraren el seu sermó impropi del moment.\nLa ikurriña fou un dels símbols claus del nacionalisme basc durant els darrers anys del franquisme. Font: Euskal Memoria\nEntre els moviments de canvi generacional i de ruptura entre l’exili i l’”interior”, s’ha de citar a les Comissions Obreres que, a la mort de Franco, derivaren en un sindicat de tendència comunista, fent efectiva la divisió històrica a l’interior de la UGT, entre socialistes i comunistes. Les primeres comissions de treballadors, sense coordinació entre elles, havien sorgit a Bizkaia, entre 1961 i 1962, com una experiència original enfront del sindicalisme vertical i la seva representació. Des de 1966 els delegats del PCE es presentaren amb les sigles de CCOO a les eleccions del sindicat vertical el que provocarà, el 1970, la divisió a Euskal Herria: CONE (Comisión Nacional Obrera de Euskadi), darrere les quals anirà el sector lligat al PCE, i CECO (Coordinadora de Euskadi de Comisiones Obreras), recolzades per EMK, LKI, Partit Carlí i ORT.\nLa influència de diversos esdeveniments mundials, en especial les guerres d’alliberament de les metròpolis, l’èxit de la Revolució xinesa, la guerra anti-imperialista de Vietnam, i l’ascens a través de les revoltes com el Maig de 1968, donaren lloc a diverses tendències dins del moviment clandestí basc, en general sense convertir-se en especificitat basca, sinó com a part de les estructures estatals. Fou el cas del Movimiento Comunista (EMK), la trotskista Liga Revolucionaria (LKI), la maoista Organización Revolucionaria de Trabajadores (ORT) o el marxista-leninista Partido del Trabajo (PTE).\nMoviments obrers i socials\nLa puixança d’un moviment obrer basc fort arribà vinculada a dues qüestions: la joventut de la classe obrera, en una mesura important migrant, i la industrialització accelerada de l’entorn. La voracitat empresarial va provocar que la patronal gestionés les seves fàbriques amb sous de misèria a l’espera que el recanvi, amb una mà d’obra abundant, seria suficient per a mantenir el seu estatus. La Huelga de Bandas d’Etxebarri, el 1967, havia marcat un camí èpic de lluita per a una comunitat obrera que es va sentir enfortida en la solidaritat de classe, a l’estil de les vagues mítiques mineres de Bizkaia a finals del segle XIX.\nEl conflicte de Laminación de Bandas d’Etxebarri va començar el 14 d’octubre de 1967. La Guàrdia Civil va entrar a les instal·lacions i 564 vaguistes foren acomiadats. La direcció de l’empresa va portar, aleshores, nombrosos esquirols de Galícia i Castella per a ocupar els llocs dels vaguistes. Cinc mesos i mig més tard, els treballadors de Bandas fins aleshores en vaga, tornaven a la feina sota el signe de la victòria. El règim havia gestionat la vaga amb un estat d’excepció.\nEntre 1972 i 1973, amb les experiències de Bizkaia, els conflictes de CAF al Goierri guipuscoà, i el d’Eaton Ibérica a Pamplona, portaren al govern franquista a suposar que Euskal Herria es trobava en una situació pre-revolucionària. La presència policial en uns mesos marcaria la seva màxima cota en qualsevol situació històrica ocorreguda a Euskal Herria. A Iruñea, el governador civil va habilitar la plaça de bous per concentrar als detinguts que, segons algunes organitzacions polítiques, arribaren fins als tres mil.\nEn el període, el moviment social que més adhesions va provocar, fou la recuperació de l’euskara. El 1959 naixeren les tres primeres ikastolas a Gipuzkoa, després de la guerra civil. Tingueren un caràcter clandestí, però serviren d’incentiu perquè, amb els anys, el moviment s’anés estenent a una velocitat vertiginosa. El 1972, ja eren 10.400 els nens que estudiaven a les ikastolas i el 1974 s’acostaven als 15.000.\nCartell reivindicant la defensa de la llengua basca a través de les ikastolas. Font: Euskal Memoria\nEuskaltzaindia també havia donat un impuls a la unificació pendent de la llengua amb els seus congressos a Baiona (1963) i Arantzazu (1968). També aparegueren o es reeditaren revistes en llengua basca com, Egan, Jakin, Anaitasuna, Goz Argi, Zeruko Argia… i una editorial com Itxaropena, a Zarautz, que no sense dificultats, posaren en marxa els seus projectes. Així mateix, un grup de cantautors en euskara (el col·lectiu Ez Dok Amairu) es convertiria en el centre de la nova cançó basca.\nEl moviment ecologista va tenir, així mateix, un espectacular creixement. El 1969, dos veïns d’Erandio (barri de Bilbao fins a la seva separació el 1983) foren morts per la Policia Armada en una protesta en contra dels núvols tòxics que assolaven la població. Entre d’altres, la lluita contra la central nuclear de Lemoiz, que tindria la seva màxima expressió durant la dècada de 1980, va començar ja a forjar-se el 1974. Fou l’embrió d’un moviment social que no es podria equiparar amb cap altre en la història recent ni d’Euskal Herria ni d’Europa.\nEntre diferents moviments socials i veïnals, el de suport als presos polítics tindria precisament durant la dècada de 1970 el seu punt de partida, convertint-se durant els anys següents en el més sòlid dels que nasqueren conjunturalment. Oficialment, les anomenades Gestores pro Amnistia nasqueren el juny del 1976, sobre la base de diversos col·lectius, associacions i familiars que feia anys que treballaven en solidaritat amb els presos. Durant els primers mesos de 1977, les Gestores participaren activament en les campanyes per l’Amnistia, organitzant tres intenses setmanes de lluita, la resposta policial a les quals provocà una desena de morts. Com és sabut, l’any 2001, la judicatura espanyola va considerar que el moviment pro amnistia era “terrorista”, realitzà una macro-batuda, i va prohibir les seves organitzacions, condemnant a 21 dels seus militants a penes de 8 a 10 anys de presó.\nETA com a paradigma històric\nA finals de 1958 va nàixer un moviment sense vocació de convertir-se en organització política de forma immediata, que va prendre el nom d’ETA (Euskadi ta Askatasuna, Euskal Herria i la Llibertat). Les circumstàncies polítiques i les respostes del Règim al seu creixement, marcaren el seu futur. El naixement d’ETA va estar íntimament lligat al concepte resistent a l’estil del maquis comunista francès. Tingueren com a origen la crítica a la passivitat política del PNB i, durant l’anomenat tardofranquisme (1970-1975), la generositat quasi religiosa de la seva militància: centenars de torturats, empresonats, presos i exiliats que conformaren una èpica que uní als derrotats de la guerra civil de múltiples tendències (anarquistes, comunistes, socialistes, abertzales, sindicalistes) amb les noves generacions de tall revolucionari.\nETA va crear, així mateix, un corpus polític les bases del qual va definir en la seva V Assemblea (1967) amb la unificació dels dos corrents històrics, la socialista i la independentista, a l’estil dels moviments d’alliberament. L’estructura organitzativa que creà aleshores era una còpia del FLN del Vietnam (Front d’Alliberament Nacional, conegut a occident com Viet Cong), amb quatre fronts (cultural, polític, econòmic i militar). L’estructura frontista desapareixeria amb la mort del dictador, dissolent les seves branques en diferents organitzacions que formarien un “bloc dirigent” anomenat KAS (Koordinadora Abertzale Sozialista), per a la revolució basca.\nCartell del sindicat LAB. Font: Euskal Memoria\nETA segrestà industrials per aconseguir finançar la seva organització (el primer fou Lorenzo Zabala, el gener de 1972), va conèixer la mort dels seus militants (el juny de 1968 Txabi Etxebarrieta queia mort per la Guàrdia Civil a Tolosa. Abans havia mort José María Quesada a causa de les tortures), utilitzà la dinamita contra objectius polítics i preparà atemptats personals tant contra persones d’un caire determinat (el primer fou l’inspector de la brigada político-social Melitón Manzanas, el 1968), també amb un caire indiscriminat, pel seu protagonisme en l’estratègia de l’Estat (el primer atemptat amb envergadura en aquest aspecte fou dirigit contra un land-rover de la Guàrdia Civil que va produir la mort de tres dels seus agents, a Oñati, dues setmanes abans de la mort de Franco). A partir de la mort del dictador obrí fronts armats per la legalització de la ikurriña, i contra confidents policials i càrrecs institucionals franquistes.\nPerò, sens dubte, en aquesta època, la seva projecció internacional arribà amb el magnicidi del president del Govern espanyol, l’almirall Luís Carrero Blanco. A mitjans de 1973, ETA intentà segrestar a Carrero Blanco per a intercanviar-lo per tots els seus presos amb condemna superior als 10 anys. Però el segrest fracassà. L’organització armada va canviar els seus plans. El 15 de novembre un comando llogava un soterrani al número 104 del carrer Claudio Coello de Madrid. Des de l’habitació traçaren un túnel en el qual col·locaren unes càrregues explosives. El dijous 20 de desembre de 1973, a les nou i mitja del matí el cotxe del president rebé l’impacte de les càrregues col·locades sota el sostre del túnel. El vehicle de Carrero Blanco va atrapar tot l’impacte de l’explosió.\nJuan Paredes Manot, Txiki, fou afusellat el 27 de setembre de 1975 a Barcelona. Font: Euskal Memoria\nUn any abans de la mort de Carrero Blanco, Euskal Herria continental va conèixer el naixement d’una organització armada, Iparretarrak (“Els d’ETA del Nord). El seu lema fou “Herriak bizi behar du” (El poble ha de viure). L’organització desenes de sabotatges, en especial en contra d’interessos immobiliaris i turístics. En cert sentit recollia la tradició del grup Enbata, que va néixer alhora amb ETA, la dècada del 1960, que no va practicar accions armades, però que fou il·legalitzat pel Govern francès. En l’actualitat Enbata continua existint com a revista.\nCom a colofó de l’època, i després de les execucions del setembre de 1975 dels militants d’ETA i el FRAP el dictador, fidel a la seva trajectòria, convocava, segons la premsa adepta al règim, a més d’un milió de fervorosos seguidors a l’escenari clàssic dels seus banys de masses, la madrilenya Plaza de Oriente. A la convocatòria va deixar la seva última sentència, per a la posteritat: “Todo obedece a una conspiración masónica izquierdista en la clase política en contubernio con la subversión comunista-terrorista en lo social, que, si a nosotros nos honra, a ellos les envilece”.\nEl dia següent, el ministre de l’Exèrcit enviava a 3.000 soldats a fer maniobres a la serra d’Urbasa, a Euskal Herria. D’aquelles maniobres preventives, quedaren projectils dispersos per la muntanya, que uns mesos més tard mataren a cinc veïns dels voltants d’Urbasa: Segundo Maiza, Gloria Pejenaute, Saturnino Luis Erdozia, i els nens Jesús Ceberio i José Luis Luis Taber, fill de Saturnino.\nPresident de la Fundació Euskal Memoria. Col·laborador setmanal en el diari "Gara", a la secció d'opinió i autor de desenes de llibres. També és un membre actiu en la recuperació de la memòria històrica, a partir de la Sociedad de Ciencias Aranzadi. Contacte: inaki@euskalmemoria.eus


Garcia Pimienta: “Seria bonic que aquesta generació jugués a Segona A”\nEl tècnic blaugrana ha valorat l’última eliminatòria del play-off d’ascens a la Segona A en la roda de premsa prèvia oficial a l’escenari del partit\nEl Barça B afrontarà aquest diumenge la final del play-off d’ascens a la Segona Divisió A. I ho farà davant el Sabadell a l’Estadi Antonio Lorenzo Cuevas de Marbella (20 hores, BarçaTV+ -només disponible fora d’Espanya- i Footters). El filial blaugrana hi ha arribat després de superar el Valladolid Promesas en la primera eliminatòria (3-2) i el Badajoz (1-1, 5-3) en una tanda de penals per a la història.\nAixí doncs, aquest dissabte al matí s’han dut a terme les rodes de premsa oficials prèvies a l’última eliminatòria d’ascens. En aquest sentit, el tècnic blaugrana, Garcia Pimienta ha assegurat que “el partit d’aquest dissabte contra el Sabadell serà una final molt complicada, com tots els partits del play-off, contra un rival amb qui ens coneixem bé al haver-hi jugat a la Lliga”. “Tinc la tranquil·litat que els jugadors saben el que tenen entre mans i són guanyadors”, ha afegit el tècnic blaugrana.\n“El partit de demà és una final complicadíssima, com en tots els partits. L’únic avantatge és que estaven a la nostra Lliga i els dos equips ens coneixem molt bé, però el partit serà molt difícil.”\n“El Sabadell té una plantilla experta, completa i amb jugadors acostumats a jugar partits d’aquest tipus.”\n“Estic segur que competirem fins al final i esperem assolir l’ascens a Segona.”\n“L’objectiu número és formar jugadors perquè arribin al primer equip i competir.”\n“L’equip és reconeixible sempre, siguin quins siguin els jugadors que juguen.”\n“Tinc la tranquil·litat que saben el que tenen entre mans i són guanyadors.”\n“Guanyant aquest partit som equip de Segona i estic segur que els jugadors seran fidels a l’estil i ho donaran tot.”\n“Vam iniciar un projecte amb el Juvenil A, guanyant la Youth League, i la temporada passada gairebé entrem als play-off. S’ho mereixen, per tot l’esforç fet i estan aquí de forma merescuda. Seria bonic que aquesta generació pugués jugar a Segona A.”\n“Els jugadors estan acostumats a jugar en partits exigents des de ben petits, ja saben la responsabilitat que suposa i cal passar per aquests partits.”\n“Els que portem temps aquí sabem què suposa portar aquest escut cada dia. Hem de donar el màxim per situar aquest Club el més amunt possible, ha de ser un partit més, però sabent el que tenim en joc, sense pressions.”\n“Les ganes de pujar pesen més que qualsevol cansament.”\n“Pujar a Segona Divisió seria un somni. L’any passat no vam tenir sort i aquest any ho mereixíem. Com a recompensa al treball diari, aquest grup s’ho mereix.”\n“Després de tants anys jugant junts, amb alguns dels companys hem fet una família. Aconseguir l’ascens seria molt bonic.”\n“Ens hem de preocupar per minimitzar les nostres errades més que pel rival.”\nTrobada prèvia a la final entre jugadors i capitans de Barça B i Sabadell\n“Cada dia que ens posem samarreta del Barça és un orgull i responsabilitat per assolir l’ascens.”\n“M’espero un partit com qualsevol dels altres, tot rival és complicat. Els dos equips ens coneixem perquè hem jugat a la mateixa Lliga, serà un duel intens i complicat.”\n“Tots sabem que hem de partir de la tranquil·litat i fer tot el que hem fet durant la temporada i tot anirà bé.”\n“L’equip ha evolucionant molt durant la temporada, estem sent molt competitius.”\n“Estem molt units i tenim la capacitat d’assolir l’ascens.”


La Coordinadora de Professorat Interí s’organitza per comarques i prepara noves accions | STEPV\nLa Coordinadora de Professorat Interí s’organitza per comarques i prepara noves accions\nReunió de la Coordinadora a Xàtiva.\ndilluns 10 setembre 2012 18:31 h\nLa CPI ha acordat elaborar un manifest on s’explique la situació que està patint el professorat interí, especialment perjudicat per les retallades del govern valencià i espanyol. Aquest manifest començarà a repartir-se el dia 14 de setembre, coincidint amb l’inici de curs a secundària.\nAltres acords presos són: acudir a les pròximes mobilitzacions del 15 de setembre a Madrid i el 22 de setembre a València, Alacant i Castelló en defensa de l’ensenyament públic. També es convoquen concentracions tots els dilluns en els Serveis Territorials d’Educació d’Alacant a les 11h per denunciar les baixes no cobertes. I el 14 de setembre el col·lectiu es concentrarà a Gandia, en el marc de la trobada del PP.\nmobilitzacions coordinadora professorat interí


El bosc de ribera | Tota l'actualitat de l'Associació Hàbitats i el Projecte Rius\nExtret de: ecobill.diba.cat\nLa vegetació propera al llit del riu és una part integral del seu ecosistema i per tant s’ha de tenir en compte a l’hora de valorar l’estat ecològic d’aquest. Segons el gradient d’humitat i la intensitat i freqüència de les inundacions, podem distingir fins a tres parts a la zona al·luvial, amb diferents tipus de vegetació: el llit o la llera, gairebé sempre amb aigua i amb vegetació submergida i emergent; la riba, que és la zona terrestre de contacte amb l’aigua, la que està sotmesa a les avingudes ordinàries (períodes de retorn de dos anys i mig), i la ribera, que és la zona contigua a la riba i que es veu afectada per les avingudes extraordinàries. Aquesta pot ser més o menys extensa i actua com a espai de transició entre les comunitats terrestres i les aquàtiques.\nSobre les riberes (i la riba) creix una vegetació característica, la vegetació de ribera, de gran biodiversitat i productivitat, a causa de l’elevada humitat, la riquesa en nutrients, l’oxigen dissolt i la presència de la capa freàtica. El bosc de ribera es presenta només en llocs poc pertorbats que han permès el creixement d’arbres i arbustos al llarg de molts anys.\nL’erosió i la sedimentació que es donin a la zona al·luvial depenen tant de l’aigua d’escorriment i de l’aigua superficial que baixa pel riu, com de l’estructura del bosc de ribera, ja que les arrels estabilitzen el terreny dels marges del riu. Així els dos elements s’influeixen mútuament per generar el traçat i la forma que tindrà el riu en un moment determinat.\nLa vegetació de ribera és una font de matèria orgànica en forma de fullaraca, branquillons, fruits, flors, etc. que va a parar a l’aigua del riu i que és font d’aliment per a una part de la fauna aquàtica. Diem que participa activament en l’intercanvi de matèria i energia de l’ecosistema.\nUn bosc de ribera ben estructurat proporciona una gran quantitat d’hàbitats entre el riu i el bosc adjacent a la zona al·luvial. La biodiversitat que es presenta en aquest bosc de ribera sol ser molt superior que la que hi ha al seu voltant, i dóna refugi a una gran quantitat de sers vius.\nEl bosc de ribera crea un ombriu al llit del riu que mitiga les variacions tèrmiques diàries i anuals i frena el creixement desmesurat d’algues.\nFinalment, també cal tenir en compte el gran valor paisatgístic que tenen les riberes amb un bosc ben desenvolupat.\nAvui dia, com a conseqüència de la creixent activitat humana, la vegetació de ribera apareix al llarg del curs del riu però no de manera contínua. De vegades només en resten com a testimoni petites clapes aïllades de vegetació.\nThis entry was posted on 17/09/2009 by Associació Hàbitats in Flora and tagged bosc de ribera.


Antena 3 s'imposa a la franja nocturna i 'Top chef' obté el segon resultat més alt de la temporada\nBarcelonaEl debat a set bandes que 8TV va organitzar aquest dimecres a la nit entre els caps de llista per Barcelona de les eleccions del dia 20 es va quedar amb 243.000 espectadors i un 9,3% de quota de pantalla. La xifra se situa a anys llum dels 1.156.000 catalans que van veure dilluns el debat a quatre organitzat per Antena 3 i La Sexta, que va sumar un 39,5% de 'share' entre les dues cadenes, i també és inferior a la que va aconseguir la cadena del Grupo Godó amb el debat de candidats del 27-S, que havia reunit 376.000 persones i havia obtingut un 13,5% de quota.\nDurant el tram inicial, el debat moderat per Josep Cuní va quedar per darrere d''El hormiguero' –l'emissió líder del 'prime time', amb 433.000 espectadors i un 14%–, l''APM?' –amb 352.000 i un 11,3%– i 'El intermedio' –que va tenir 345.000 seguidors i un 11,4% de quota–. A la segona part de la franja, el debat va ocupar durant molts minuts la segona plaça, però no va tenir res a fer davant de 'Top chef'. El concurs de cuina d'Antena 3 va aconseguir 379.000 espectadors i un 16,8% de quota, el segon registre més alt de la temporada.\nPel que fa al debat a nou de La 1 –que la Junta Electoral va obligar a emetre a les 22.00, tot i que inicialment estava previst per a les 0.15– va tenir 211.000 seguidors i un 7,2% de quota de pantalla a Catalunya, mentre que a Espanya va aconseguir 2.342.000 espectadors i un 12,2%. Amb aquests resultats, el programa de TVE va haver de lluitar, a nivell estatal, contra La Sexta i Telecinco per ocupar la segona plaça, ja que el lideratge va ser clar per a Antena 3.\n'Telenotícies migdia' (TV3+3/24): 627.000 / 31,1%\n'Telenotícies vespre' (TV3+3/24): 528.000 / 19,4%\n'La Riera' (TV3): 468.000 / 23,7%\n'El hormiguero' (Antena 3): 433.000 / 14,0%\n'Top chef' (Antena 3): 379.000 / 16,8%\naudiències televisió 8TV eleccions 20-D Antena 3 Top chef TV3 APM La Sexta El intermedio


Un procés tecnològic i humà: el tèxtil | Institut La Sedeta\nL’alumnat de 2n d’ESO va realitzar una sortida el divendres 4 de novembre al Museu de la Ciència i la Tècnica de Catalunya [Terrassa]. Aquesta activitat ha estat organitzada per l’Àmbit de Ciències i Tecnologia.\nLa visita al museu oferí als alumnes l’oportunitat de conèixer l’apartat de les màquines de vapor i el tèxtil. D’aquesta manera van adquirir informació i coneixements de caràcter científic i tecnològic, emmarcats en el paisatge del patrimoni industrial català.\nEl recorregut del tèxtil va permetre visitar els procediments que seguien les fàbriques per desenvolupar els teixits, alhora que va posar de relleu el context social de la segona meitat del s. XIX i principi del s. XX, en què les pugnes entre el moviment obrer i la burgesia dins de les fàbriques i les lluites obreres per millorar les seves condicions laborals eren una constant.\nTambé van aprofundir en el funcionament de les màquines tèxtils, que funcionaven amb vapor, i la importància que aquest sector ha tingut en la industrialització del país, Catalunya.\nPel que fa a l’apartat del vapor, es va veure el funcionament de les fàbriques amb la utilització del carbó com a combustible fòssil, i tots els avantatges que va portar l’ús del vapor en la millora del transport, la indústria i el desenvolupament tecnològic.\nEn definitiva una simbosi d’història i ciència que va fer les delicíes dels nois i noies que hi assistiren.\n2016-17 2016-2017, Ciències i Tecnologia, Sortides 0\nTecnologia: Projectes d’habitatges de final de curs\nExperiència ApS: Acompanyant i aprenent de les persones grans [3r ESO]\nSilvia Maggi Cros en Tecnologia: Projectes d’habitatges de final de curs


El cap de llista del PP reivindica el seu dret a governar i la setmana que ve obrirà contactes amb PSOE, Ciutadans, PNB i canaris\n2 min. Madrid 27/06/2016 15:01\n651x366 Mariano Rajoy felicitat per Cristina Cifuentes a la reunió del comitè executiu del PP / EFE Mariano Rajoy felicitat per Cristina Cifuentes a la reunió del comitè executiu del PP / EFE\nEl president del govern en funcions, Mariano Rajoy, ha reivindicat aquest dilluns al migdia el dret del seu partit a formar govern. Ha explicat que els resultats del seu partit són inequívocs i que l'avantatge sobre el PSOE, el segon, s'ha ampliat en vots i en escons. Per això ha instat el PSOE i Ciutadans a "respectar el que ha decidit els espanyols" i permetre que sigui el PP qui formi govern. "Ara urgeix formar govern, espero que ho entenguin però els espanyols han parlat amb claredat", ha dit en roda de premsa. De fet espera poder-ho fer entre finals de juliols i primers d'agost.\nDemà Rajoy va a Brussel·les a una cimera europea i quan torni obrirà contactes formals. "Hem de tenir govern i després ja veurem com hi col·labora cadascú", ha afirmat. A la seva llista de trucades Pedro Sánchez i Albert Rivera però també els dirigents del PNB i els regionalistes canaris. La seva prioritat és la gran coalició, però conscient de que el PSOE no s'hi posa bé està "obert a altres fórmules".\nRajoy s'ha mostrat confiat perquè "no es pot plantejar res alternatiu" a un govern del PP. "Si el plantejament és no fer res i vetar la situació serà grotesca", ha advertit. Les eleccions de diumenge, en que els conservadors han passat de 123 a 137 escons, allunyant la possibilitat d'una alternativa liderada pel PSOE, reforcen Rajoy.\nEl PP ha reunit aquest dilluns al migdia el seu comitè executiu i, lògicament, ho ha fet en un bon clima. Els dirigents presents han donat suport a Rajoy i, reforçant la seva estratègia, han animat al PSOE a tenir una actitud responsable i facilitar la investidura per evitar unes terceres eleccions.


medieval – Cartulari de la Catalunya Comtal\nCartulari\t maig 25, 2018 0\nAquesta és la tercera sortida de cap de setmana que va fer l'Institut de la mà de l'amic en Manel Esteban. En aquesta ocasió la sortida va tenir lloc els dies 25, 26 i 27 del mes de maig passat i vàrem visitar: al departament de l'Alta…\nCartulari\t des. 2, 2017 0\nEn Manel Tosca va començar la conferència explicant la importància de la ciència en el suport i recolzament de la història. Quan es va descobrir que el foc emetia partícules i d'aquí va sorgir la llum, d’aquí van començar les…\nCartulari\t maig 16, 2017 0\nEn Manel Tosca, després d'una breu presentació per part del president de l'Institut, en Jaume Bertomeu, va començar la seva dissertació parlant-nos de la intenció de voler vincular la creació d'un país i la creació de les coses. Per arribar…\nCartulari\t nov. 12, 2016 0\nEn la sortida que l'Institut va organitzar el 12 de novembre del passat any a Manresa, per visitar la Seu, vam poder veure també, de manera improvisada, ja que no estava en el programa, aquest emblemàtic Centre d'Interpretació. En primer…\nCartulari\t abr. 26, 2016 0\nEl conferenciant va posar el segle X com a punt neuràlgic, però va fer un recorregut per la història anterior i posterior a aquesta època. Va començar parlant de la mitologia grega segons Homer, dels déus Urà i Gea. Les llegendes dels…\nCicle de Conferències a la Biblioteca Pública Arús\nCartulari\t abr. 12, 2016 0\nVa fer la presentació Maribel Giner, directora-gerent de la Biblioteca. Seguidament el president de l’Institut, en Jaume Bertomeu, va dirigir als assistents unes breus paraules per passar el torn a en Robert Porta, que va fer una síntesi a…\nCartulari\t nov. 7, 2015 0\nLa visita va començar a l’exterior del castell, on la nostra guia, la senyora Maria Manade, ens esperava per començar l’itinerari. Des d’aquestes pàgines li agraïm les seves magnifiques i molt documentades explicacions que ens va fer durant…