Labreu Edicions | Xavier Serrahima: el racó de la paraula\nEtiqueta: Labreu Edicions\nData de l'entrada 16 de maig de 2019\nSense comentaris a El Dolor, Marguerite Duras\nLa sang, amb lletra, surt\nÉs prou coneguda la frase que afirma que la primera víctima d’una guerra és la veritat. Una víctima, a més que no acostuma a ésser rehabilitada, ja que la història l’escriuen els vencedors. És per això que resulta molt difícil llegir relats que ens ofereixin una visió real, autèntica, del que significa viure-les, les guerres. I, encara menys, amb valor, i validesa, literària; amb la força del que transcendeix el que és particular per convertir-ho en general; el que és propi per convertir-ho en universal.\nEl dolor (La douleur), de Marguerite Duras, publicat per LaBreu Edicions, el passat mes de maig, en traducció conjunta d’Arnau Pons i Blanca Llum Vidal és, sens dubte, un d’aquests volums, que ens demostra, de manera fefaent, que l’art no tan sols pot parlar de tot, sinó que, quan ho fa, deixa petja —una pregona, indeleble petja: després de llegir els relats que inclou, ni serem els mateixos ni veurem l’autora amb els mateixos ulls.\nSi en El crepuscle dels ídols Nietzsche filosofava a cops de martell, en aquest llibre —sobretot en el text que dóna títol a l’obra i en l’escruixidor, en algun moment, insofrible, Albert del Capitales— l’autora francesa escriu, també, a cops de martell; i, en llegir-la, els seus cops els sentim al més endins del nostre endins. En el primer cas, perquè sentim el seu dolor com a nostre; en el segon —i no tinc la intenció de desvetllar més que no convindria— perquè no entenem com no és capaç de sentir com a propi el dolors dels altres.\nPoques, molt poques vegades, que tingui present, ara mateix, tan sols en l’igualment esgarrifós tríptic La nit, L’alba, El dia d’Elie Wiesel, s’ha retratat amb una tan autèntica vivacitat els efectes que provoquen en l’ànima d’una persona els sofriments de la guerra; o, més exactament, com les monstruositats de la guerra converteixen en monstres tot el que toquen; com, a mesura que passa el temps i ens sofriments s’acreixen, les distàncies entre víctimes i botxins es van acostant, fins a esdevenir inexistents; fins que les víctimes es converteixen, a la seva vegada en botxins, en botxins que es deixen arrossegar pels més baixos instints, per la bèstia venjativa que el patiment sofert els ha fet aflorar.\nEn una afirmació que més tard matisà, Adorno deia que “Després d’Auschwitz, escriure un poema és barbàric”. Amb els dos relats esmentats —escrits en el darrer any de la Segona Guerra Mundial, quan encara no es coneixia “[l’]inconcebible dolor que ressona dels Camps de Concentració Alemanys” (pàg. 123); rescrits posteriorment— Duras posa de manifest que el que seria realment barbàric, el que seria del tot injustificable, el que no es pot admetre de cap de les maneres, ja que suposaria tornar a sacrificar els sacrificats, i, el que és més important, no extreure’n cap lliçó, no fer tot el possible per evitar que la història es repeteixi, seria no parlar-ne; no conservar-ne el record com a advertiment.\nCom molt bé ens indica l’autora —“El dolor és una de les coses més importants de la meva vida.” (pàg. 15)— provar de definir o d’encaixar en algun gènere en concret (diari, records, memòria, documents, catarsi…) aquests texts que ni ella mateixa no gosa anomenar escrits —“ La paraula «escrit» no li convé” (Íd.)— resulta pràcticament impossible.\nTanmateix, potser sigui millor, molt millor així. No tan sols en general, que és, al capdavall, definir sinó reduir?, sinó en particular: llegir-los ens permet arribar, més que mai —i això, en una escriptora com la Duras, no és que sigui dir molt, sinó moltíssim— al més endins de l’endins de la seva ànima: se’ns hi presenta encara més autèntica i natural (en alguns instants, ja ho he esmentat, gairebé indigerible, si no fem una pausa per recobrar l’alè) que mai.\nSi les obres dels artistes són —haurien, ai las!, d’ésser— els seus fills, la sang de la seva sang, aquesta ho és tant que, més que llegir-la, ens fa la sensació que toquem la carn de la seva carn, que palpem —amb els dits, però, sobretot, amb l’esperit— les ferides que li obrí la guerra i que mai més se li clourien.\nHi ha qui escriu per evadir-se —i per ajudar a evadir-se als altres—, l’autora de L’amant, si escrivia era, justament, com ho fan la immensa majoria dels artistes i creadors (que no cal confondre amb els artesans) perquè era conscient que, per més que intentem fugir, mai no ens podem evadir-nos de nosaltres mateixos —ni, molt menys, defugir l’ombra (feixuga, delatora i sempre massa allargada) de) la nostra consciència.\ndijous, 9 de maig del mmxix\nPublicat a La Llança, el 13 de maig del 2019\nAquesta anàlisi literària de “El dolor, de Marguerite Duras” de Xavier Serrahima està subjecta a una llicència de Reconeixement-NoComercial-SenseObraDerivada 4.0 Internacional de Creative Commons\nEtiquetes anàlisi literària, Arnau Pons, art, Blanca Llum Vidal, Creative Commons, crítica, crítica literària, cultura, El Dolor, escriure, Folio, Gallimard, La douleur, Labreu Edicions, literatura, literatura en català, llegir, llibres, Marguerite Duras, memòries, narrativa, nota de lectura, orcid.org/0000-0003-3528-4499, relats, ressenya literària, traducció d'Arnau Pons i Blanca Llum Vidal, Xavier Serrahima\nData de l'entrada 29 de maig de 2018\nSense comentaris a Era, Jaume C. Pons Alorda\nEl meu temps acaba (de començar)\nHe comentat en alguna altra ocasió, però no m’importa repetir-ho ara, que quan es tracta de poesia les anàlisis literàries esdevenen més aviat visions; visions perquè tot i que qualsevol art i anàlisi siguin incompatibles —com es pot valorar amb el cap el que sorgeix (o hauria de sorgir) del cor?—, en la poesia ho és encara més. Cal deixar, doncs, la raó, l’anàlisi pròpiament dita, i provar de reflectir els efectes o la visió que la lectura del poemari han produït en tu.\nAquesta manera d’entendre la lectura (i la interpretació) poètica pot comportar el rebuig d’alguns. Sobretot el d’aquells que cerquen en una crítica o anàlisi literària una font de certesa, un pilar on subjectar-se, un xic de llum enmig de la tenebra; aquells que tenen la (utòpica) pretensió que l’analista (el prologuista o l’epiloguista) els expliquin, encara que sigui una mica, el poemari. Utòpica perquè, en primer lloc, en poesia no hi ha res a explicar; en segon, perquè si hi hagués res, ho explicaria el mateix poemari.\nNo li he demanat a en Jaume C. Pons Alorda què volia explicar, quan va escriure Era, que va publicar aquest mes de febrer laBreu Edicions, però si ho hagués fet estic convençut que, com a artista que és, el que hauria respost és, mot amunt mot avall: «Llegeix-lo i el mateix poemari et donarà la resposta». O, més exactament, et donarà la teva resposta. Perquè, un cop l’hagis llegit, el poemari ja no serà tan sols seu, sinó que serà teu. I, per tant, seràs tu qui l’expliqui, qui se l’expliqui.\nCom la guineu o la rosa del Petit Príncep, només se t’obrirà si el fas teu, si ets capaç d’anostrar-te’l —al llibre d’Antoine de Saint-Exupéry parla de domesticar, però cap poesia (i la del caimarí menys que cap altra) mai no pot ésser domesticada. Per fer-ho, és clar, l’hauràs de llegir i rellegir, tantes i tantes vegades com (et) faci falta, fins que gairebé et sàpigues tots els versos de memòria, fins que no et calgui obrir el llibre per llegir-los; fins que et ressonin dins teu, com una d’aquelles músiques que no et pots treure del cap, que no pots deixar de taral·lejar, allà on siguis.\nEncara que la taral·legis a la teva manera, barrejant versos o trossos de versos, com si fossin un trencaclosques. Dins teu, pots llegir, per exemple “totes les coses tenen/ pous que no veus. / Mai no he dit/ el que tu dius/ que he dit./ Assumir-ho/ em// calma”. Perquè un poemari, un de veritat, no pas un simple recull de poemes més o menys dispersos, és més que un conjunt de poemes. És, en realitat, un llarg, únic poema escrit a peces. Una simfonia de paraules, de versos, dividida en moviments.\nUna simfonia que, dins nostre, no tan sols es transforma —es re-crea— sinó que s’ha de transformar i re-crear. Al final, essent com és cada poema essencial —una baula imprescindible en l’arquitectura del llibre de poemes—, és el conjunt el que compta, el que deixa, tot ell, petja en nosaltres; el que se’ns adreça. El que, sense dir-nos-ho, dient-nos-ho sense dir-ho —perquè “sols el buit / sap fer de mare”—, ens ho diu tot; el que ens diu els que ens ha de dir.\nÉs possible que —en el ben poc provable cas que algú m’hagi seguit fins aquí— penseu que, tot i havent dit molt (massa, potser?), he dit ben poc, o no he dit res. Si és així —i segurament teniu raó—, feliciteu-vos i deixeu de llegir aquesta meva anàlisi o visió literària del poemari. I dirigiu-vos directament —i sense passar per la casella del pròleg i de l’epíleg (no pas perquè no siguin bons, que ho són molt, ni perquè no expliquin prou el llibre, sinó precisament pel contrari, perquè diuen tant que convé llegir-los després del poemari) al primer vers. I aneu avançant. Després, quan hagueu llegit i rellegit tot el llibre, quan (us) l’hagueu avostrat, torneu, si molt s’escau, a aquesta meva anàlisi.\nPer endinsar-vos el primer que convindria que féssiu és el mateix que ha fet Pons Alorda: despullar-vos del tot, deixar-vos anar. Llanceu per la finestra —o millor, a les escombraries de la història (de la literatura)— tots els vostres a prioris, totes les vostres prevencions, prejudicis i idees preconcebudes. Llegiu-lo com si acabéssiu de néixer —més exactament, de ressuscitar— i tot fos nou per a vosaltres, com si encara fóssiu al Paradís (o a l’Infern, que és la seva altra cara) Perdut.\nCom ell, esguardeu-vos ben endins i proveu de recobrar l’infant que viu sempre al fons més fons de cadascun de nosaltres. La criatura meravellada que cada dia descobreix i re-descobreix el món. I que, en fer-ho, vol explicar-ho, exultant, als seus pares. Així que els veu, s’afanya a córrer vers ells i, a cops de cor, amb la veu de la sang —i de l’instint— als llavis, més que dir, canta; més que explicar, esclata en paraules.\nLa criatura que és, alhora, la nostra versió primigènia, inadulterada, incivilitzada —bestial o salvatge en el sentit original, net, positiu, del terme. La que, per bé o per mal, encara no ha estat afaiçonada o adulterada per les convencions ni les regles, irreprimible i irreprimible. Que, èbria de vida i d’exaltació, diu el que el cor li dicta. Que, per fortuna, encara no ha après que anar-se fent adult significa acostumar-se a la màscara, al personatge que els anys ens van bastint.\nAquest infant que ha crescut però que —amb la follia assenyada dels bojos, que potser fan bitlles però mai deixen de jugar amb elles, que saben que vivim per jugar, per acarar totes i cadascuna de les partides possibles, per més que la majoria les perdem; perquè cada pèrdua és, també, un guany, un guany d’experiència— no vol créixer, que viu tant (i amb tanta intensitat) cada dia que ha viscut mil vides en una mateixa, que necessita morir (una vegada rere l’altre) per viure més —“Em suïcidaré tantes vegades/ que viuré sempre”—, que crema els seus ossos per renéixer de les seves cendres, que sap que la vida i la mort és u, que la vida ho és tot però alhora és no-res —“una cosa viu tan poca estona / i foradada”—, que té tant per donar, i per dir, que, si no ho dóna —i és dóna, tot donant-ho— explota; que, com bé assenyala la cita d’Antònia Vicenç, “si no escrius les paraules t’esclaten/ a la boca”.\nI, quan li esclaten, les escriu; les deixa anar, les allibera per alliberar-se, per evitar que l’esclat sigui interior, que li faci més mal —o encara més mal. Perquè la vida és un tot, un tot indissociable, indissoluble, on el bé i el mal, el goig i el dolor, fan la seva partida d’escacs. On vida i mort són germanes. On la vida és paraula i la paraula, vida. On no es viu i s’escriu sinó que es viu i s’escriu; s’escriu per viure i es viu per escriure. L’escriptura ens viu, vivim l’escriptura.\nI l’escriure-viure —o el viure-escriure, que no són més que dues maneres de dir el mateix— no admet i barreres ni fronteres. La poesia —i, per tant, la vida— no és com la matemàtica, on dos i dos sempre fan quatre. En poesia, i en tot art, dos i dos mai no fan quatre; de vegades fan dos; de vegades, tres; de vegades, zero; infinit, altres vegades. Si l’art s’afirma, s’afirma negant, negant les matemàtiques, negant el 2 + 2 = 4, negant la univocitat i l’autoritat dels entesos —que no acostumen a entendre (quasi) res.\nLa poesia esclata com la vida. I quan esclata, quan s’il·lumina dins nostre amb una resplendor que ho cega (i ho nega) tot, hem d’extreure-la, hem de convertir-la en paraula, en poema, en dir indecible. I extreure-la tal com és, sense canvis ni adulteracions, amb l’autenticitat de la sang que travessa, impetuosa, indeturable, els rius torrencials de les nostres venes.\nSi la nafra fa mal, si la ferida supura, l’hem de mostrar tal com és, sense desfigurar-la ni —el déu de les mil i una veritats ens en guardi!— embellir-la. Si la poesia és la música i la sang del cor, si (ens atrevim) a agafar una navalla ben afilada i a fer-nos un tall ben profund als canells, no podem esperar que la sang que broti sigui neta i clara, bella i delicada. No, serà cabalosa, tumultuosa, irredempta i arrossegarà amb ella el pòsit dels anys viscuts, de la vida viscuda —valgui la redundància.\nPer això, hi haurà qui afirmi —i ho faci categòricament, amb l’arrogància dels que oculten els seus dubtes i la seva incapacitat de veure darrera la cortina de fum d’un suposat convenciment— que la poesia de l’autor de Cala foc als ossos no és poètica; fins i tot, que no és poesia. Que li manca aquell to i aquell toc de bellesa, de música de les paraules, que caracteritza la poesia; que la seva obra és més catàrtica que poètica.\nNo se m’acudirà pas dur la contrària a aquestes eminències —que han llegir tants i tants llibres sobre poesia que semblen haver oblidat llegir poesia; que han oblidat que la poesia (i l’art en general) entén tan poc de normes com l’estat espanyol de democràcia. Tan sols diré dues coses. La primera, que si aneu a alguna de les seves presentacions i l’escolteu recitar els seus poemes sentireu com és la música de les paraules. La segona, que si la poesia és (o és, només) bellesa, vida i poesia no són el mateix i avancen per camins diferents. I que sí l’art és el mirall del cor i de l’ànima de l’artista, i si la poesia és una de les sublimacions de l’art, Pons Alorda és poeta i sobretot poeta, que escriu amb la sang de les seves venes.\nI a les seves venes no hi navega tant la bellesa —la bellesa entesa com a sublimació, com a hagiografia— sinó la vida, aquesta vida que ens enamora i ens fa mal alhora. Aquesta vida on les paraules també esclaten, i es retraten. On la bellesa, si existeix, rau (molt) més en l’autenticitat —en allò que en podríem dir, pam amunt, pam avall, la (seva) veritat— que no pas en la seva aparença o significat.\nPer dir-ho en un mot seu, rau en la seva “genuificació” o genuïtat. I per això el “tobogan” és “quilomètric”; la “bellesa”, “tumefacta”; l’“excrement”, “il·luminat”; “el concepte de l’altre / és una enganyifa de merda,/ […] una pijada”. Perquè, per a ell, “els que escrivim/ […] com a alquimistes lamentables, transformem la tifa / del mot en el guinyol hieràtic / del significat”.\nTot i amb això, qui pensi que el poeta escriu així per provocar, per cercar l’ofensa, forçant voluntàriament les tintes, seguint —com fan no pas pocs— la vella divisa daliniana «Què parlin de mi encara que sigui bé!» s’equivoca de totes totes.\nÉs cert —em sembla cert— que la poesia, a més a més de per viure i per dir (i fer re-viure el viure)— li serveix, també, per escopir a la closca pelada dels cretins (i dels no cretins) —“No hi ha res més democràtic que la mediocritat”—, per escopir fora, ben lluny, el que d’altra manera se li podriria dins, però ho és igualment que no tan sols acceptarà, sinó que agrairà que els no cretins (i els cretins) escupin damunt la seva closca no pelada. Perquè sap (sempre ho ha sabut, però ara que ha arribat a l’edat de la mort de crist encara ho sap millor) que la majoria seguirà preferint salvar Barrabàs i no Jesús, al que roba i no pas al que es rebel·la i convida els altres a rebel·lar-se.\nS’erren del tot —“existir té un nom/ i aquest s’assembla massa/ a Equivocar-se”, “Sabrem superar/ la nostra condició/ de Bíblia d’errades?”— el que creueu que el seu propòsit és épater le bourgeois. En primer lloc, perquè això és el que voldria el burgés. En segon, perquè ell el que fa és xopar la ploma en la seva sang. En tercer, perquè per més que pugui semblar el contrari, per més que pugui fer la impressió d’incontenible i d’incontingut, no tan sols es conté, sinó que es conté molt —no és per això, potser, que ha escollit el color rosa per al seu volum?. Posa el fre de mà i elimina o poda les paraules o expressions que considera excessives, que poden desvirtuar el vers.\nNo cerca l’escàndol, l’evita. Perquè, com qualsevol artista de veritat, no vol que es parli d’ell, ni tan sols de la seva obra —i, encara menys, per raons no literàries— sinó ésser llegit (i arribar ben endins). Que la poesia —la seva i la de tots els altres— entri a les cases (i al cors i les ànimes dels qui hi viuen) i no en torni a sortir mai més. Vol, per damunt de tot, que allò que el (seu) cor ha escrit, els cors i les ànimes ho llegeixin —altres cors i altres ànimes; tots els cors i totes les ànimes.\ndivendres 25 i dissabte 26 de maig del mmxviii\nL’instint. Obra poètica 1962-1993, Josep-Ramon Bach.\nAigües desprotegides, Antoni Vidal Ferrando.\nFiltracions, Àlex Susanna.\nArbre que s’allunyà, Antoni Clapés.\nLa condició lítia, Carles M. Sanuy.\nEtiquetes anàlisi literària, Antoine de Saint-Exupéry, Antònia Vicenç, art, crítica, crítica literària, cultura, Era, Jaume C. Pons Alorda, Labreu Edicions, literatura, literatura en català, llegir, llibre de poemes, llibres, nota de lectura, poemari, poesia, ressenya literària\nArbre que s'allunyà, Antoni Clapés\nData de l'entrada 15 d'octubre de 2017\nSense comentaris a Arbre que s'allunyà, Antoni Clapés\nFruir el fruit de la vida\nDe vegades et demanen què diferencia un bon llibre de poesia d’un molt bon llibre de poesia. És obvi que no existeix una única resposta, entre altres raons, perquè els grans poemaris poden ésser —han d’ésser, en realitat— molt diferents, però possiblement ha de complir dues condicions: la primera, que et sacsegi pregonament, que en llegir-lo deixi impacte en el teu interior, que trasbalsi les teves emocions; la segona, que, d’una manera o altra, sentis que aquell volum no tan sols ha estat escrit per a tu, sinó que ja l’havies llegit, dins teu —que ja existia dins teu però que ha calgut que el poeta / torsimany (te) l’hagi escrit / traduït per a tu.\nAquesta doble impressió, tan rara com meravellosa, es produeix immediatament així que et capbusses, en Arbre que s’allunyà, la darrera obra d’Antoni Clapés, publicada per LaBreu Edicions: t’emociona i et com-mociona tant, el sents tan teu, et diu —de fet, més que dir-te-les, te les mormola, en silenci, a cau d’orella— tantes coses que t’hi aferres com si la teva vida en depengués, com si continuar-lo llegint no fos una opció, per a tu, sinó una necessitat; com si et calgués per entendre’t —per entendre’t i entendre el món que t’envolta; com si fos el llibre que, sense saber-ho, esperaves; i, alhora, com si ell, al seu torn, t’esperés a tu.\nA tu i —això és el que el fa colossal— a tots els que el llegeixin. A tots, és clar, els que estiguin preparats per llegir-lo, a tots els que tenen l’ànima a punt, a tots aquells —que són molts més dels que diuen i volen— pels qui la poesia i la filosofia no és que siguin ànimes bessones sinó que són una i una mateixa cosa; a tots aquells pels qui, en siguin o no conscients, el plaer estètic i el guany ètic o existencial vagin indissolublement units; a aquells pels qui “la bellesa perdurable” ha de “colpir el fons de les coses”.\nLa poesia de Clapés és bella, bellíssima, d’una pulcritud i d’una escaiença impressionant, sempre a la (quasi impossible) “percaça del mot precís” que digui, sense dir-ho, per mitjà de silencis, d’espais en blanc, de pauses, de “la remor sorda” que ens permet “ser el silenci / de rere el silenci”, el que ha de dir. Però posseeix, encara, una bellesa major, no (tant) estètica sinó vivencial o cultivadora: el llenguatge és, per damunt de tot, el mirall de l’ànima, de l’ànima profusament llaurada pel solc de la vida; del temps, dels records, de les lectures, de les caminades, de les converses, de les reflexions, autoreflexions i contrareflexions; de l’arbre de la vida —de la vida en el sentit més ampli, ple i (nodridorament) contradictori— que ha anat madurant lentament i pregona dins seu fins a fructificar en aquest magistral poemari.\nD’aquest poemari que, més que haver-lo escrit ell, l’ha escrit (i descrit) a ell. A ell i, per fortuna, a tots els que el sapiguem llegir —i, sobretot, re-llegir (i re-crear) ben endins nostre. Llegiu-lo i us llegireu (també) a vosaltres mateixos.\ndimecres, 4 d’octubre del mmxvii\nPublicat al Suplement de Cultura d’El Punt Avui, el 15 d’octubre del 2017\nAltres anàlisis literàries de poesia:\nAfollada, Laia Martínez.\nCertesa de la llum, Laia Llobera.\nCala foc als ossos, Jaume C. Pons Alorda.\nEtiquetes anàlisi literària, Antoni Clapés, Arbre que s'allunyà, crítica, crítica literària, El Punt Avui, Labreu Edicions, literatura, literatura en català, llegir, llibre de poesia, llibres, nota de lectura, poemari, poesia, ressenya literària, Suplement de Cultura, Suplement de Cultura d'El Punt Avui\nData de l'entrada 30 de juliol de 2016\nSense comentaris a Recomanacions literàries per aquest estiu\nHi ha llibres que, atrafegats com anem al llarg de l’any —més aviat, del curs: a efectes pràctics als anys, en realitat comencen al setembre, no al gener— els anem deixant a la lleixes per llegir-los a l’estiu. En arribar les vacances, com que la primera, ineludible, necessitat és la de descansar, sovint els posposem, de nou, per al Nadal —i, llavors, les tornem a ajornar per a l’estiu. Per provar d’ajudar-vos a reduir una tal possibilitat, des de Llavor Cultural us oferim (ordenats per gènere i ordre cronològic) una, personal i intransferible, recomanació de llibres per aquest estiu.\nEl noi del bus, Aina Li (Fanbooks, octubre 2015). Una simpàtica, empàtica, divertida, fresca, fluïda, espontània, autèntica i molt emocionant novel·la d’amor entre adolescents i post adolescents, que se situa a milers de galàxies de distància de les ensucrades i reiteratives novel·les romàntiques habituals, escrita amb una innegable traça narrativa per una jove egarenca de tot just quinze anys, apta per a tots els gèneres i edats. Un llibre que et sorprendrà, i et robarà el cor.\nEl millor regal per a nois i noies joves (i per a qualsevol persona que cregui que l’amor és important).\nTres guineus, Susagna Aluja i Font (Pagès Editors, novembre 2015) El primer que sorprèn (i més tractant-se d’un debut), des de les primeres línies, en endinsar-t’hi, és un element no ja important, sinó imprescindible, en qualsevol creació literària —i artística, per extensió: la presència, inconfusible, d’una veu o personalitat pròpia. O, més exactament quasi pròpia. Una veu immediatament recognoscible.\nUna veu amarada de poesia i de lirisme, que suggereix o dibuixa —mercès a la intensitat de les seves imatges— més que no pas descriu o explica.\nLa guerra de les salamandres, Karol Čapec, traducció de Núria Mirabet (Males Herbes, febrer 2016). Un d’aquells llibres que no tan sols ens farà passar una molt bona estona, fent-nos riure a cor que vols, cor que desitges, sinó que ens fa pensar i no el podrem oblidar en molt de temps. Una obra futurista que és molt més actual que no voldríem, una història d’animals que són per més persones que els animals i de persones que són (molt) més animals que les persones.\nUna paràbola, tenyida de sàtira càustica, del món on vivia Čapec i del món que vindria després.\nSí, Thomas Bernhard, traducció de Clara Formosa Plans (El Gall Editor, maig 2016) Una novel·la breu de primera, primeríssima magnirud, que posa de nou de manifest que l’autor austríac és un dels (més) grans entre els (més) grans; un d’aquells excepcionals escriptors que no tan sols compta amb una veu pròpia, immediatament identificable, irrepetible, riquíssima, sinó que busseja com ben pocs en les més pregones i intenses fondàries de l’ànima humana.\nPetita crònica. Quatre narracions, Stefan Zweig, traducció Marc Jiménez Buzzi (Edicions de la Ela Geminada, novembre 2015). Una demostració més que quan es parla dels grans escriptors en llengua alemanya del segle XX aquest rellevant autor vienès no es pot mai deixar de banda. Quatre —potser tres i mitja…— petites grans joies d’orfebreria literària que llueixen com ben poques. I ho fan, i això és el que els atorga el seu major, indeleble valor, tant pel fons com per la forma: les històries són esplèndides, però la manera en que van ésser escrites encara ho són més; fins a tal extrem que fa la impressió que només s’haurien pogut escriure així.\nLiteratura escrita amb l’ànima i per a l’ànima.\nEl crit de l’ocell domèstic, Maksim Óssipov, traducció Arnau Barios (Club Editor, febrer 2016), . Contes que ens conviden a un viatge, literari i existencial, molt llarg. Un viatge meravellós i inesperat que és el de la vida. El de la seva i, malgrat les distàncies, també el de la nostra. Un viatge que és geogràfic però, sobretot, interior: un viatge vers l’ànima d’una persona —i de tot un poble. Un poble, Rússia, la Gran Rússia, la Mare Rússia, que ho era tot, però que ara no sap ni què és; que fins i tot tem que no és. On només queda la plenitud del buit, del que era i ja no és.\nUn recull de narracions que situa el llistó de qualitat i d’interès molt i molt alt.\nV, Lucia Pietrelli (Eumo / Cafè Central, febrer 2016). “Vindrà la mort i tindrà els teus ulls”, el poema de Cesare Pavese sembla haver encès la primera guspira d’aquest poemari on l’autora d’Ortigues va més enllà, la “vana paraula”, el “crit callat” i el “silenci” —o sigui, els espais en blanc i les omissions on, sense dir-ho, la poesia diu (o pot dir) molt més que amb els mots— l’acosten a l’abisme final de la mort, però també a voler viure, intensament, a l’exaltació i l’assaboriment del desig, de la consignació palpable de l’existència en els cossos, en els contactes amb la persona estimada: “Fes-li l’amor a la vida”…\nUn llibre de poemes per llegir (i assaborir) amb calma.\nAfollada, Laia Martinez i Lopez (Labreu Edicions, març 2016). Poesia que vol, sobretot, comunicar, transmetre, dir el que no es pot dir, expressar l’indicible —“la natura: / de tan perfecta, reproduïble” —, allò que tan sols la (millor) poesia pot maldar per assolir. Dir, però, encara més, dir-s’ho (més exactament, dir-se) a ella mateixa; dir-se per entendre’s; si més no, per acceptar el tràngol inesperat que la trasbalsa per complet: “no sabem […] fer l’amor i, d’ell, un fill”; “Tinc tant d’amor per repartir!”.\nLlegint-lo, no obtindrem ni certeses ni respostes, però constatarem que tan sols la poesia (i el gran art) fas possible el miracle impossible d’expressar l’inexpressable.\nDietaris, memòries, biografies…\nInstrumental Memorias de música, medicina y locura, James Rhodes, traducció Isamael Attrache (Blackie Books, novembre 2015). Un llibre que és una i moltes coses —entre d’altres, una emocionant i autèntica carta al fill, a tots els fills i filles del món— i tracta mots temes —la capacitat de superació, l’amor, l’amistat, l’esperança, la felicitat (possible)— però, per damunt de tot és un incisiu al·legat sobre el poder de salvació que la música (i qualsevol art) té damunt les persones.\nUna autobiografia dolorosa, difícil —quasi impossible— de pair, però que et pot canviar la vida.\nDiaris (1962-1967), Ricard Salvat (Publicacions de la Universitat de Barcelona, desembre 2015). Una obra que va molt i molt més enllà de les notes o impressions sobre qüestions teatrals d’un dels millors directors d’escena catalans del segle XX. Una mirada —polièdrica i plena, que es desborda per totes bandes, sense límits; que té una mica de tot i arriba a tot arreu—que ens llega, mercès als seus dots indiscutibles com a escriptor, i amb una claredat i una sinceritat que s’agraeixen d’allò més, la seva visió sobre “l’espectacle de la vida” dels que hagueren de patir la llarga nit del franquisme quan eren joves.\nUn document (gairebé) imprescindible per conèixer i entendre la segona meitat del segle XX a Catalunya. Un tresor a conservar ben a mà a la nostra llibreria.\nEls burgesos són sempre els altres (del Diari), Jules Renard, traducció d’Antoni Clapès (Edicions Sidillà, febrer 2016). Si algú creia que llegint les Meditacions de Marc Aureli, les Màximes de La Rochefoucauld, les Pensées de Pascal o els Aforismes de Joan Fuster —per referir-ne tan sols a autors europeus— ja no podria trobar res que s’hi comparés, ja pot afanyar-se a afegir a la llista el Journal de Renard. Una mostra, magnífica, del que es pot obtenir si es reuneixen en una mateixa persona l’enginy, la intel·ligència, la (sempre imprescindible) llibertat de pensament i el do de l’escriptura.\nUna exquisida —i oportuníssima— que reclama l’edició íntegra dels diaris renardians.\nCartes des de la terra, Marc Twain, traducció Clàudia Casanova (Àtic dels Llibres, setembre 2015). Un exemple, no ja brillant, ans brillantíssim, de com l’autor que coneixem sobretot per les seves dues grans obres, Les aventures de Tom Swayer i Les aventures de Huckleberry Finn, fou un més que hàbil i punyent conreador de la ironia i de la sàtira. En llegir-lo, obligats de tant en tant a aturar-nos per poder esclafir a riallades a cor que vols cor que desitges, ens adonem que, com molt bé remarca la introducció, “el riure segueix sent la millor arma contra el fanatisme”.\nUn llibre d’humor intel·ligent —que és l’únic humor que mereix(eria) ésser definit com a tal.\nÈtica nicomaquea, Aristòtil, traducció i edició de Josep Batalla (Obrador Edèndum, novembre 2015). Una fantàstica oportunitat d’assaborir una de les reflexions ètiques (i ètico-polítiques) més rellevants de tots els temps, d’una pregonesa i (el que encara és més important) d’actualitat increïble, escrita en una prosa neta i definida, polida, accessible i (prou) entenedora, que ens permet acompanyar el filòsof en la seva recerca del “bé summe”: “el […]bé de la ciutat […]. El bé de l’individu és cobejable, però el bé d’un poble i d’una ciutat és encara més excel·lent i més diví”.\nUna obra de primeríssima categoria, que hauria d’ocupar un lloc d’honor en qualsevol biblioteca, pública o privada.\nEl meridià de París, Lluís Calvo (Edicions Poncianes, abril 2016). Una obra, venturosament, inclassificable: un assaig, per descomptat, però, també, un llibre de viatges, un dietari, un diari, un conjunt de reflexions, de pensaments, de filosofia i, sobretot, tot això, alhora; i, també, per separat. Un viatge humanístic i intel·lectual —d’un digne hereu dels filòsofs antics, d’un peripatètic del segle XXI, que fa camí amb els ulls i les orelles (i, el que és més important, amb les finestres de la ment) ben esbatanades— a través de l’espai, del temps i, per damunt de tot, del pensament, de les idees.\nUn llibre per a tots els que no vulguin (ni acceptin) quedar-se en “la superfície de les coses”.\nPer acabar, una darrera recomanació: en la mesura que pugueu, i al ritme que pugueu —com la poesia, la insuperable i suggerent prosa de Marcel Proust cal assaborir-la i degustar-la a poc a poc, deixant-se seduir, a petits tasts, sense pretendre entendre, ans deixant-se guiar per les emocions i sentiments que desvetlla, fruint-la a pler— aprofiteu l’estiu per (començar a) llegir (o rellegir, si ja ho heu fet) A la recerca del temps perdut, en francès, si us hi veieu capaços, o en alguna de les dues esplèndides traduccions al català que segueixen avançant, la de Josep M. Pinto (Viena Edicions) o la de Valèria Gaillard (La Butxaca).\ndivendres, 22 de juliol del mmxvi\nPublicat a Llavor Cultural, el 29 de juliol del 2016\nEtiquetes A la recerca del temps perdut, Afollada, Aina Li, Aristòtil, Àtic dels Llibres, Blackie Books, Cafè Central, Cartes des de la terra, Club Editor, Diaris (1962-1967), Edicions de la ela geminada, Edicions Poncianes, Edicions Sidillà, El crit de l’ocell domèstic, El Gall Editor, El meridià de París, El Noi del bus, Els burgesos són sempre els altres (del Diari), Ética nicomaquea, Eumo editorial, Fanbooks, Instrumental. Memorias de música, James Rhodes, Josep Maria Pinto, Jules Renard, Karol Čapec, La Butxaca, La guerra de les salamandres, Labreu Edicions, Laia Martinez i Lopez, Laura Basagaña, Llavor Cultural, Lluís Calvo, Lucia Pietrelli, Maksim Óssipov, Males Herbes, Marc Twain, medicina y locura, Obrador Edèndum, Pagès Editors, Petita crònica. Quatre narracions, Publicacions de la Universitat de Barcelona, Recomanacions literàries per a l'estiu, Ricard Salvat, Sí, Stefan Zweig, Susagna Aluja i Font, Thomas Bernhard, traducció Arnau Barios, traducció Clàudia Casanova, traducció d’Antoni Clapès, traducció de Clara Formosa Plans, traducció de Núria Mirabet, traducció i edició de Josep Batalla, traducció Isamael Attrache., traducció Marc Jiménez Buzzi, Tres guineus, V, Valèria Gaillard, Viena Edicions\nAfollada, Laia Martinez i Lopez\nData de l'entrada 29 de maig de 2016\nSense comentaris a Afollada, Laia Martinez i Lopez\nAfollada, el títol del darrer llibre de poemes de Laia Martinez i Lopez, publicat per Labreu Edicions aquest febrer, pot provocar, per ell mateix, tant adhesions indefallents com rebuigs viscerals. Tanmateix, en la majoria dels casos, aquests prejudicis es deuran a la desconeixença del significat del mot, que tan poc té a veure amb la primera reacció immediata que —per proximitat a una altra paraula molt més usual, que descriu barroerament l’acte sexual— provoca, en un o altre sentit. Reacció, això no obstant, que fa difícil pensar que sigui casual; que no s’hagi previst en escollir el títol.\nPer fortuna, el poemari —que, per a aquells que tingueu mandra de cercar el terme al diccionari, es podria haver titulat A-fillada— defuig de ple aquest possible voluntat provocativa (que, com s’ha demostrat en un malaurat cas recent ben poc té a veure amb la creació artística) i va molt més enllà. La poetessa de Berga vol, sobretot, comunicar, transmetre, dir el que no es pot dir, expressar l’indicible —“la natura: / de tan perfecta, reproduïble”—, allò que tan sols la (millor) poesia pot maldar per assolir.\nDir, però, sobretot, dir-s’ho (més exactament, dir-se) a ella mateixa; dir-se per entendre’s; si més no, per acceptar el tràngol inesperat que la trasbalsa per complet: “no sabem […] fer l’amor i, d’ell, un fill”; “Tinc tant d’amor per repartir!”.\nI mitjançant els seus versos, que ploren sang però, alhora, són punyents com ganivetades —“El meu cor vol ser el carnisser que ha d’escorxar-me”—, es diu i es des-diu; es fa i es des-fa; i en des-fer-se (en pugnar per alliberar-se d’un dolor que res ni ningú no pot amansir ni compensar; que únicament els que l’han viscut en la seva pròpia carn poden compartir i com-patir), assaja de re-fer-se.\nDe tornar a ésser la que era abans de sofrir el cataclisme que li ha esbotzat el cos i l’ànima; que ha convertit el cos (deu de goig, receptacle de plaer que extrema els sentits, els sublima i ens atansa a la divinitat) en font de dolor, en productor i producte de dolor, en sembra de desesperació; en un pou que a l’hivern prometia aigua dolça i clara i que la primavera ha assecat, deixant tan sols rastres de sang i de dany: “el ventre no em tornà font, sinó tartera” (pàg. 53).\nDany i desesper —afollada follia— que crema i fa sagnar, que l’acosta i l’agermana amb la mare; amb la seva mare, perquè ella si va ésser (mare) i ella (encara) no: “la mare esdevingué en màrtir, / i el seu idil·li trabucà en mi”; que recorda, enyora, estima i entén com mai: “He tibat el fil d’aquell mocador tacat que vaig robar-te / mentre dormies a l’espera que jo m’adormís”.\nAmb la qual dialoga com si, tot d’una, la catàstrofe que l’ha buidada del tot, que l’ha capgirada com un mitjó impossible d’apedaçar —“la que torna / essent una altra -natura morta”—, hagués restablert, com a (insuficient però imprescindible) compensació de tant de patiment, el cordó umbilical que l’unia amb ella; que, sense saber-ho, mai no s’havia romput del tot. Amb la seva mare i amb totes les mares. I, alhora, amb totes les dones.\nPerquè les dones saben, des de temps immemorial, que són filles del pecat, que damunt d’elles, i només damunt d’elles —l’home (per més que es cregui el rei de la creació) és, sempre, un infant irresponsable—, caigué la culpa de trencar l’únic manament, la prohibició darrera (o, més aviat, primigènia) —“collir la poma -girar la mola”, però no saben, fins que s’hi troben, que a voltes la satisfacció del plaer —“la cova entre les cuixes / on hi guardo els pecats”— comporta, com a torna, exposar-se al dolor que no te remei: “La sensació / de ser la serp al teu jardí i menjar la fruita / -és tremenda”.\nSi a Ausiàs March «sobresdolor [l]’ha tolt l’imaginar», a Laia Martinez el zenit del dolor li ha tallat les ales —“se t’ha afollat el ver desig / […] en allargar el braç per tombar el niu”— que la duien a volar, a somniar el fruit beneït de la comunió exaltada dels cossos —“L’escalada del desig fins al cim d’ebullició”—, de l’amor consumat que pren, dóna i fa, que genera i altifica.\nPerò, dissort de les dissorts, la barca de l’amor s’ha acabat estavellant contra (un d)els somnis quotidians de les dones: “sóc el sòl infecundable, / […] i a dins del ventre només m’hi arrela / un no-res infinit”. I un tal sobresdolor no se’l pot guardar a dins, ja que explotaria i la faria explotar, i li cal cridar-lo als quatre vents —“Crido esgarips a cor obert”—, esventar-lo, perquè no hi ha ni hi pot haver consol, però si que cal alliberar-se’n mitjançant una purga catàrtica; perquè només aquesta mena d’alliberament permet albirar una unça, encara que sigui boirosa i llunyana, d’esperança: “ets tots els mots / que no m’invento / però que em fan ser-me / quan te’ls escric”.\nLlegint Afollada no obtindrem ni certeses ni respostes —com no podem esperar trobar-ne en cap ver poemari, on el poeta posi (i exposi) el seu cor i el seu esperit al nu— però si constatarem que tan sols la poesia (i el gran art) fas possible el miracle impossible d’expressar l’inexpressable, de comunicar l’incomunicable, de dir l’indicible. I allí on ella diu, sense dir-ho, el que no es pot dir, a nosaltres ens cal callar —i llegir-la.\ndiumenge, 22 de maig del mmxvi\nPublicat a Sonograma Maganize, el 29 de maig del 2016\nEtiquetes Afollada, anàlisi literària, crítica literària, Labreu Edicions, Laia Martinez i Lopez, literatura, llegir, llibres, poesia, Sonograma Magazine\nData de l'entrada 19 d'abril de 2016\nSense comentaris a Tria per Sant Jordi\nUn altre Sant Jordi és possible (i imprescindible)\nFa no pas gaire, Ricard Ruiz Garzón es demanava a El Periódico si “un altre Sant Jordi és possible”, i oferia les seves alternatives al Sant Jordi dels darrers temps, on, per desgràcia, sembla que compta més el qui que no pas el què: si el llibre l’ha escrit una persona coneguda (no diguem, ja mediàtica) que no pas si és un llibre literàriament valuós.\nCada any, per Sant Jordi, fa la sensació que hi hagi pocs llibres per triar, atès que la majoria dels mitjans es limiten a parlar d’una desena de llibres i a pronosticar que algun d’ells serà el més venut. I, és clar, com que els altres no se’n parla, s’acaba convertint en una profecia autocomplerta.\nÉs per això, perquè estem convençuts que un altre Sant Jordi no només és possible, sinó del tot imprescindible, que, des de Núvol, faig la meva pròpia (i, per tant, intransferible) selecció se llibres que he pogut llegir des del passat Sant Jordi fins ara i que considero que posseeixen una qualitat literària destacable.\nDins de cada gènere, els ordeno per estricte ordre cronològic i alfabètic.\nGaudiu-los! (Ens farà molt contents si feu servir l’apartat de “comentaris” per fer-hi les vostres aportacions).\nL’últim mono, Lluís Maria Todó (Club Editor, juliol 2015). Alhora que suposa un pregon cabussament o viatge interior en l’ànima d’una persona (i del seu immediat entorn familiar), que inquireix en el passat per provar d’entendre el present —“realment no sé què va passar, i potser per això estic escrivint el que estic escrivint, perquè no sé què va convertir aquella crisàlide encantadora en una papallona nocturna”—, conforma una interessantíssima reflexió sobre la traducció i, en darrera instància, sobre l’escriptura mateixa.\nReflexió que, si l’afegim a l’interès del tema escollit i a la traça artística de Todó, esdevé ideal per a qualsevol lector exigent.\nCartes des de la terra, Mark Twain, traducció Clàudia Casanova (Àtic dels Llibres, setembre 2015). Un exemple, no ja brillant, ans brillantíssim, de com l’autor que coneixem sobretot per les seves dues grans obres, Les aventures de Tom Swayer i Les aventures de Huckleberry Finn, fou un més que hàbil i punyent conreador de la ironia i de la sàtira. En llegir-lo, obligats de tant en tant a aturar-nos per poder esclafir a riallades a cor que vols cor que desitges, ens adonem que, com molt bé remarca la introducció, “el riure segueix sent la millor arma contra el fanatisme”.\nEl nedador del mar secret, William Kotzwinkle, traducció Yannick Garcia (Navona Editorial, octubre 2015). Una breu, intensa, colpidora, poètica novel·la, que t’impacta com ho fan ben pocs llibres. La seva tan reeixida mescla entre bellesa, plasmació de sentiments i dolor el converteix en un imant, se’t fa tan proper, tan teu, el sents tan agusadament propi que no el pots deixar. I et preguntes, inevitablement: «Com és possible que no hagués sentit parlar mai abans d’aquesta novel·la tan pregonament humana i emotiva?».\nUna petita i meravellosa miniatura en prosa.\nPuresa (Purity), Jonathan Franzen, traducció Ferran Ràfols Gesa (Editorial Empúries, octubre 2015). Una novel·la de plenitud d’un autor que ho tenia molt i molt difícil per no ja superar, sinó tan sols igualar el nivell de qualitat i d’intensitat dels seus títols precedents, Les correccions i Llibertat, però que se n’ha sortit perfectament. Que ens parla, mitjançant una molt reeixida pluralitat de veus, d’una gran diversitat de temes (els sentiments de culpa, la relacions familiars i de parella, els mitjans de comunicació, els règims totalitaris, la llibertat, la violència, la forja de la personalitat, els secrets i les mentides…) amb una profunditat i una seriositat desacostumada en la literatura del segle XXI.\nUn gaudi lector, on no sobra una sola paraula, tot i les seves quasi 800 pàgines.\nLa filial, Serguei Dovlàtov, traducció de Miquel Cabal Guarro (LaBreu Edicions, gener 2016). Una diàfana mostra de com un autor pot mantenir-se fidel a ell mateix i alhora anar evolucionant, oferint facetes de la seva personalitat literària. Hi retrobem algunes de les característiques definitòries del magnífic escriptor rus —l’ús de frases curtes, quasi telegràfiques; la preocupació per la Mare Rússia; l’exiliat que no pot deixar de parlar de la seva pàtria; la semimàscara dels seus heterònims per (mig) dissimular que és ell mateix el protagonista dels seus llibres; els diàlegs delirants que ho posen tot de capgirell …— però alhora ens trobem amb un tema nou, o, si més no renovat: el de l’amor.\nUna veu narrativa personal i intransferible que no ens podem permetre el luxe de negligir.\nLa confessió de la lleona, Mia Couto, traducció Pere Comellas Casanova(Edicions del Periscopi, febrer 2016). Una novel·la fascinant, inquietant, seductora, immediatament atractiva, que ens convida a un inoblidable viatge al més enllà que no és —ni molt menys— només geogràfic, sinó, sobretot espiritual. Un viatge que és fàcil emparentar amb el realisme màgic sud-americà però que, segons el meu parer, té molt més de real —de tocar tan peus a terra, d’escoltar de tan a prop la Natura, que és la terra i la Natura qui parla— que no pas de màgic. D’una realitat primigènia, no adulterada, on l’home viu en, per i per a la Natura. On l’home és per la Natura.\nUna faula que converteix el llenguatge (gairebé) en protagonista.\nEl crit de l’ocell domèstic, Maksim Óssipov, traducció Arnau Barios (Club Editor, febrer 2016). Contes que ens conviden a un viatge, literari i existencial, molt llarg. Un viatge meravellós i inesperat que és el de la vida. El de la seva i, malgrat les distàncies, també el de la nostra. Un viatge que és geogràfic però, sobretot, interior: un viatge vers l’ànima d’una persona —i de tot un poble. Un poble, Rússia, la Gran Rússia, la Mare Rússia, que ho era tot, però que ara no sap ni què és; que fins i tot tem que no és. On només queda la plenitud del buit, del que era i ja no és.\nEls burgesos són sempre els altres, Jules Renard, traducció d’Antoni Clapès (Edicions Sidillà, febrer 2016). Si algú creia que llegint les Meditacions de Marc Aureli, les Màximes de La Rochefoucauld, les Pensées de Pascal o els Aforismes de Joan Fuster —per referir-ne tan sols a autors europeus— ja no podria trobar res que s’hi comparés, ja pot afanyar-se a afegir a la llista el Journal de Renard. Una mostra, magnífica, del que es pot obtenir si es reuneixen en una mateixa persona l’enginy, la intel·ligència, la (sempre imprescindible) llibertat de pensament i el do de l’escriptura.\nUna exquisida —i oportuníssima— obra, que reclama l’edició íntegra dels diaris renardians.\nWunderwaffe, Jaume Munar Ribot (Cafè Central / Eumo Editorial, febrer 2016). Si la poesia és —possiblement (junt amb la filosofia)— la primordial font de diàleg del jo —o amb el jo—, un camp obert de joc, lluita, contesa o lídia per (i en) la descoberta del jo, que ens du (o ens pot dur) al nosaltres, l’autor de Felanitx converteix els seus versos en pedra de toc (i de xoc), en enclusa i mall del jo que qüestiona el nosaltres; el nosaltres col·lectiu, format, con-format i anestesiat pel Poder, que ha diluït tots els jos, que els ha mesellat o anyellat que els fa fet dimitir de la seva funció primordial: ésser.\nSi Nietzsche i el seu savi Zaratustra ja ens n’advertiren del risc a la renuncia a ésser i no li vam fer cas, quan Munar Ribot hi insisteix, n’hi farem o no?\nLa pregària de Txernòbil Crònica del futur, Svetlana Aleksiévitx, traducció de Marta Rebón (Raig Verd, març 2016). La plasmació que, tot i que potser només sigui de vegades, el Premi Nobel de literatura l’encerta de ple. L’escriptora nascuda a Stanisławów no tan sols sap escriure, i fer-ho molt bé, sinó que té molt present tant el mestratge de l’incomparable Dostoievski com d’alguns dels seus deixebles més avançats, com ara Vassili Grossman: si volem arribar al fons del fons, ja sigui mitjançant una novel·la o mitjançant un assaig o una investigació periodística, cal que ens submergim pregonament en l’ànima de les persones; i, si és possible, en la dels humiliats i ofesos; en els que han patit i suportat, en carn pròpia i damunt de les seves febles i sempre massa carregades espatlles, el pes i el dolor de la història.\nSi creieu, encara, que l’assaig no està fet per a vosaltres, llegiu Aleksiévitx.\ndimarts, 19 d’abril del mmxvi\nEtiquetes Aina Li, Àtic dels Llibres, Blackie Books, Cafè Central Jardins de Samarcanda, Cartes des de la terra, Club Editor, Edicions de la ela geminada, Edicions del Periscopi, Edicions Sidillà, Editorial Empúries, El crit de l’ocell domèstic, El nedador del mar secret, El Noi del bus, Els burgesos són sempre els altres, Eumo editorial, Fanbooks, Instrumental. Memorias de música, James Rhodes, Jaume Munar Ribot, Jonathan Franzen, Jules Renard, L’últim mono, La confessió de la lleona, La filial, La pregària de Txernòbil Crònica del futur, Labreu Edicions, Lluís Maria Todó, Maksim Óssipov, Mark Twain, medicina y locura, Mia Couto, narrativa, Navona Editorial, novel·la, Pagès Editors, Petita crònica. Quatre narracions, poesia, Puresa (Purity), Raig Verd, Ricard Ruiz Garzón, Sant Jordi, Sant Jordi 2016, Serguei Dovlàtov, Stefan Zweig, Susagna Aluja i Font, Svetlana Aleksiévitx, traducció Arnau Barios, traducció Clàudia Casanova, traducció d’Antoni Clapès, traducció de Marta Rebón, traducció de Miquel Cabal Guarro, traducció Isamael Attrache., traducció Marc Jiménez Buzzi, traducció Pere Comellas Casanova, traducció Yannick Garcia, Traducció: Ferran Ràfols Gesa, Tres guineus, Un altre Sant Jordi és possible, William Kotzwinkle, Wunderwaffe\nCitacions literàries de La filial, Serguei Dovlàtov\nData de l'entrada 11 de febrer de 2016\nSense comentaris a Citacions literàries de La filial, Serguei Dovlàtov\n* Quan a algú li demanen una idiotesa, sempre el tracten de professional.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 22)\n* És una ximpleria tenir més d’un Rembrandt en un mateix lloc.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 28)\n* Tota situació ha de tenir una petita dosi d’absurd.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 31)\n* Llibertat més joventut acostuma a ser el que es diu amor.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 42)\n* Vet aquí la genialitat de Walt Disney. Va ser el primer de detectar les semblances entre homes i animals.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 48)\n* Perquè tots plegats som només el que sentim que som.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 51)\n* A les dones no els agraden els que demanen. Humilien els que pregunten.\n* En general, és més fàcil callar en un tren en marxa.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 55)\n* Jo callava perquè vinc de família pobra.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 60)\n* Un home sincer no pot escoltar la seva veu.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 68)\n* Tots sabem el dolor que provoquen les paraules que no es diuen.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 79)\n* El calendari de l’any passat enguany no val.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 80)\n* L’elegància és una forma de bellesa de carrer per a les masses.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 92)\n* La ironia constant és l’arma preferida dels indefensos i, sobretot, l’única que tenen.\n* Una persona que fa preguntes constantment, tard o d’hora ha d’aprendre a respondre.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 98)\n* Amagar l’amor és encara més difícil que simular-lo.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 105)\n* El silenci és garantia de vida. I el crit, per tant, mata la darrera esperança.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 109)\n* El geni no es contraposa a la multitud. El geni es contraposa als artistes sense talent.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 122)\n* Si beus el que toca, després encara estàs més trist.\n(© Serguei Dovlàtov, La filial, traducció de Miquel Cabal Guarro, LaBreu Edicions, 2016, pàg. 131)\nEtiquetes citacions, citacions literàries, La filial, Labreu Edicions, Miquel Cabal Guarro, Serguei Dovlàtov\nLa filial, Serguei Dovlàtov\nSense comentaris a La filial, Serguei Dovlàtov\nOh folla amor\nHi ha escriptors que , per la raó que sigui, són considerats de culte i, en base a aquesta consideració, són tractats d’una manera diferent, en general, com si el seu destí fos el de restar reduïts exclusivament a les minories, als iniciats, als que tenen un paladar més selecte o delicat. Potser en un primer moment una tal etiqueta resulta beneficiosa per a l’autor, però crec que, al llarg termini, acaba per perjudicar-lo, convertint-se en dissuasiva, allunyant una bona part dels lectors que podrien assaborir la seva obra.\nÉs per això que cal destacar la fortuna que suposa que LaBreu Edicions no hagi caigut en aquesta temptació a l’hora de fer arribar a casa nostra, en l’esplèndida i acurada traducció de Miquel Cabal Guarro, la literatura de Serguei Dovlàtov. I, a més, que ho hagi fet amb tant de convenciment: quatre dels setze volums de la seva col·lecció “la intrusa” publicats fins el dia d’avui van ésser escrits per aquest tan atraient autor rus.\nEl darrer, que arribà a inicis de febrer a les llibreries, La filial (Filial), és diàfana una mostra de com un autor pot mantenir-se fidel a ell mateix i alhora anar evolucionant, oferint facetes de la seva personalitat literària que desconeixíem o coneixíem poc. Perquè hi reconeixem algunes de les característiques definitòries de l’escriptor —entre elles, per fer-ho ras i curt, l’ús de frases curtes, quasi telegràfiques; la preocupació per la Mare Rússia; l’exiliat que no pot deixar de parlar de la seva pàtria; la semimàscara dels seus heterònims per (mig) dissimular que és ell mateix el protagonista dels seus llibres; els diàlegs delirants que ho posen tot de capgirell …— però alhora ens trobem amb un tema nou: el de l’amor.\nPer més que Rússia, tant la que visqué mentre hi era com la que ha emigrat amb ell —“El nostre tema és Rússia i el seu futur. Del passat ja està tot ben clar. Del present, encara més: vivim a l’era dels dinosaures. Pel que fa al futur […] n’hi ha molts que fins i tot consideren que […] com el dels crancs, és anar enrere” (pàg. 10)— segueix essent l’eix central de les seves preocupacions, en aquest llibre és la sobtada aparició de Tàssia, un antic amor de joventut, el que esdevindrà la força motriu de les seves vivències i records.\nPerquè, igual com Dostoievski no podia creure en Déu però hi voldria creure, Dovlàtov (en aquesta ocasió, —mal— camuflat sota el cognom de Dalmàtov), voldria no sentir res per ella —“No desitjo voler-te. O, més aviat, no vull desitjar-te. Recorda que em vas destrossar la vida” (pàg. 66); “de cop i volta, havia aparegut aquella dona desequilibrada, […].. Havia introduït una desmesurada dosi d’absurd a la meva vida. Havia remogut un passat que feia temps que estava oblidat. I tot plegat em feia patir… (pàg. 129)—, però no pot evitar-ho: “La Tàssia semblava que s’hagués enfilat a la meva vida i n’hagués il·luminat els racons” (pàg. 92).\nEn primer lloc, per l’innegable atractiu i carisma de la vella companya. En segon, perquè (re)trobar-la li permet rememorar els temps que ja han passat; aquells temps que han quedat enrere per sempre més —“Saps què és el més important, a la vida? El més important és que de vida només n’hi ha una. Quan passa l’instant, ja s’ha acabat. Ja no tornarà” (pàg. 118)— i que tan sols la literatura (la creació artística, en general) pot maldar per recuperar (i fer reviure).\nPerò, per damunt de tot, perquè llavors es trobava tan i tan lluny de la seva terra, gairebé gosaria dir que convertit no ja en un estrany sinó en un emigrat d’ell mateix —“Ja fa vint anys que em desperto amb una ganyota de fàstic en una cara descuidada” (pàg. 9)— i se sentia tan desorientat i dessituat —“Què vol dir, tot plegat? Qui sóc, d’on vinc? Què m’ha dut fins aquí?” (pàg. 30); “De vegades em preguntava: «I després, què?». I no tenia resposta. Intentava no pensar en el futur” (pàg. 111)— que tenia la sensació d’haver-ho perdut tot. O quasi tot: “La llengua russa és l’única riquesa que tenim” (pàg. 54).\nI a qui ho ha perdut tot li cal, ineludiblement, algun lloc, per més fràgil, inestable o perillós que sigui, on aferrar-se: “Estimar aquella dona era tot el que em quedava” (pàg. 127).\nPerquè, com molt i molt bé sabia Ausiàs March —«Oh folla amor, malament se arrisca/ qui per virtuts vol amar nulla dona:/ sa qualitat i el lloc la fan ser bona,/ car, en raó, ¿qual sera la que hi visca?»— quan el món ha esdevingut una casa de bojos sense prou cel·les per tancar-los a tots, exigir raó és follia: “En la lluita contra l’absurd cal actuar així. La reacció ha de ser igual d’absurda” ( pàg. 82).\nI segurament és per això, també, que la millor solució és recórrer a l’humor: “la ironia constant és l’arma preferida dels indefensos i, sobretot, l’única que tenen” (pàg. 92). I en quant a això, els diàlegs i les descripcions dovlatovianes, amarades d’una certa aroma del més exquisit marxisme (el de Groucho), no poden ésser més exquisides i hilarants: “La cosa que més odio després dels comunistes són els anticomunistes…” (pàg. 122); “L’any 1946 va escriure la novel·la Victòria. No s’hi mencionava el nom de Stalin. El Generalíssim va quedar tan sorprès que va condecorar-lo. (pàg. 25).\nEn definitiva, un llibre que farà ben contents als fidels seguidors de l’autor de La maleta però que, alhora, permetrà que alguns dels lectors que no el coneixien s’hi aficionin i s’afanyin a demanar més obres d’aquest sempre inclassificable i benvingut escriptor rus.\ndimecres, 10 de febrer del mmxvi\nEtiquetes La filial, Labreu Edicions, literatura russa, Miquel Cabal Guarro, novel·la, Serguei Dovlàtov


Torcal de Antequera - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nespai natural i Lloc d'Importància Comunitària\n36° 57′ 49″ N, 4° 32′ 44″ O / 36.96361111°N,4.54555556°O / 36.96361111; -4.54555556\nEl Torcal d’Antequera és un paratge natural d'1.171 hectàrees, situat en els termes municipals d’Antequera i Villanueva de la Concepción, a la província de Màlaga, a la carretera A-45 d'Andalusia (Espanya) i es coneix per les capritxoses formes que els diversos agents erosius han anat modelant a les seves roques calcàries; constitueix un destacat exemple de paisatge càrstic.\nL'any 1929 es reconeix l'àrea com el primer Espai Natural Protegit Andalús d'interès Nacional, i el 1978 es declara Parc de la reserva Natural. El 18 de juliol de 1978 Andalusia aprova l'Inventari d'Espais Naturals Protegits d'Andalusia, i s'estableixen mesures addicionals per a la seva protecció. La serra gaudeix de la declaració de Zona Especial per a les Aus, emesa per Medi ambient i Ordenació del Territori d'Andalusia.\nEl 2013, el Torcal d'Antequera va ser triat com a segon finalista del Millor Racó 2013 de la Guia Repsol.\nEls seus orígens es remunten a l'Era Secundària o Mesozoica, més concretament al període Juràssic. Aleshores la zona constituïa un allargat passadís marítim que comunicava, des del golf de Cadis fins a Alacant, els primitius oceà Atlàntic i mar Mediterrani. Durant l'Orogènia Alpina, en l'Era Terciària o Cenozoica, es va produir l'aixecament dels sediments calcaris dipositats en el fons d'aquest braç oceànic, donant lloc a serres, els cims de les quals van adoptar, amb freqüència, forma de «xampinyó». El Torcal forma part de l'arc calcari de les serres Subbètiques.\nEl «vis» del Torcal\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Torcal de Antequera\n↑ http://www.juntadeandalucia.es/boja/boletines/1989/60/d/1.html%7C LEY 2/1989, de 18 de julio, por la que se aprueba el Inventario de Espacios Naturales Protegidos de Andalucía, y se establecen medidas adicionales para su protección.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Torcal_de_Antequera&oldid=20256955»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 28 ago 2018 a les 20:14.


2 min. Barcelona 03/04/2017 15:35\nEls pares de Cadaqués (Alt Empordà) que van deixar la seva filla d'un any i vuit mesos sola a casa per anar-se'n de festa han acceptat una condemna de sis mesos de presó. El judici ràpid pel delicte temporal d'abandonament de menors s'ha celebrat aquest dilluns davant el Jutjat d'Instrucció Número 3 de Figueres. Tant el pare, de 39 anys, com la mare, de 28, s'han acollit a la conformitat que han segellat el fiscal i la defensa. La parella, però, no haurà d'entrar a presó, perquè el jutjat els ha suspès la pena; això sí, sota condició de no tornar a delinquir durant un termini de 2 anys.\nParal·lelament al procés penal, la Generalitat ha obert un expedient als pares i Serveis Socials estudiarà ara el cas, s'entrevistarà amb els pares, visitarà el seu domicili i emetrà un informe. És poc probable que, si es mostren penedits i es tracta d'un cas puntual, se'ls retiri la custòdia de la menor. De fet, des del departament informen que la parella no tenia cap altre expedient obert per haver desatès la petita i de moment estan en llibertat a l'espera de declarar davant del jutjat de Figueres que porta el cas.\nEl cas es va destapar ahir cap a les set del matí quan els pares de la criatura van alertar ells mateixos la Policia Local en arribar a casa i veure que no hi era. Els plors del nadó havien alertat els veïns, que van avisar l'àvia de la nena. La dona, que té claus del domicili, va endur-se la nena a casa seva per fer-se'n càrrec passades les cinc de la matinada, quan ja feia unes quantes hores que estava sola.\nEn rebre la trucada dels pares, la policia va alertar els Mossos i efectius dels dos cossos van anar fins a l'habitatge, on esperaven els pares, que anaven beguts. Els pares van ser detinguts per abandonament de menors i van ser traslladats a la comissaria de Roses. Ahir a la tarda els van deixar en llibertat, a l'espera que siguin citats a declarar. L'expedient dels serveis socials anirà en paral·lel a la investigació judicial.


Salou, seu el cap de setmana del campionat d'Espanya de vòlei platja masculí i femení — Ajuntament de Salou\nSalou, seu el cap de setmana del campionat d'Espanya de vòlei platja masculí i femení\nSalou, seu el cap de setmana del campionat d'Espanya de vòlei platja masculí i femení https://www.salou.cat/ca/noticies/salou-seu-el-cap-de-setmana-del-campionat-despanya https://www.salou.cat/@@site-logo/logo-salou.svg\nEl X Beach Volley Tour 2009 tindrà lloc els dies 17, 18 i 19 de juliol a la platja de Llevant\nSalou torna a ser una de les quatre poblacions catalanes seleccionades per acollir el X Beach Volley Tour 2009. Aquest torneig es una de les proves puntuables pel campionat d'Espanya de vòlei platja. El campionat que se celebrarà durant el cap de setmana del 17 al 19 de juliol a la platja de Llevant de Salou, comptarà amb la participació de nombrosos professionals d'aquest esport. Cal destacar la presencia de Manolo Carrasco i Alberto Ruiz, els guanyadors en vòlei dels Jocs Olímpics del Mediterrani a Pescara (Itàlia), on els esportistes de Palma van aconseguir la medalla d'or.\nEl certamen compta amb la col·laboració del Patronat de Turisme de Salou i la Real Federació Espanyola de Vòleibol. El torneig començarà el divendres dia 17 de juliol de 16h a 21h, continuarà el dissabte de 9h a 19h i finalitzarà el diumenge a les 19h. El mateix diumenge a partir de les 18h es farà el lliurament de premis que està valorada en 2000' per categoria. El primer classificat de cada categoria rebrà 700', el segon 450', el tercer 300' i el quart 180', mentre que el cinquè i el sisè lloc comptarà amb 2 classificats cadascun rebran 100' i el setè i vuitè lloc amb 85' respectivament.


illa de dibuix | Suport emocional a través de l'art\nEl meu nom és Elena Vega. Sóc Art-terapeuta per la Universitat de Barcelona. Ofereixo sessions i tallers d’artterapia a Mallorca, a persones de totes les edats, individualment o en grup. Pots demanar una entrevista informativa gratuïta, prèvia a les sessions o tallers, sense cap compromís.\nAtenc a particulars, escoles, gabinets, institucions, empreses o associacions que vulguin tenir als seus programes aquesta activitat. També en sessions domiciliàries quan el desplaçament no és possible o és problemàtic.


Agulles i Llanes: Mitenes sense costures teixides amb cinc agulles\nMitenes sense costures teixides amb cinc agulles\nAquesta és la sorpresa que estava teixint a cinc agulles!\nUnes mitenes multicolor fetes amb llana Drops Deligh que vaig comprar a bon preu fa molt temps a la preciosa All You Knit is Love de Barcelona.\nCom que no he seguit cap patró i he anat teixint segons el meu propi criteri, m'ha tocat desfer un bon tros de la primera peça... però he anat trobant la manera de solucionar un petit problema en el disseny de la curvatura de la mà.\nLa segona part de la sorpresa és que estic preparant un tutorial on s'explica el pas a pas de com les he teixit, per tal que, si t'animes, en puguis fer unes!\nEspero tenir ben aviat acabada l'explicació del patró de les mitenes sense costures teixides amb cinc agulles.\nT'animes a provar-ho? No és tan difícil com sembla!\nJa tinc ganes de que comenci la fresqueta per poder-les estrenar!\nPublicat per Agulles i Llanes a 22:51\nEtiquetes de comentaris: DIY, mitenes, teixir, teixir amb 5 agulles, tutorials


Badanotis :: La construcció del Campus Diagonal Besòs avança a bon ritme\nLa construcció del Campus Diagonal Besòs avança a bon ritme\nRedacción - 05/06/2014 06:37\nLes obres del Campus Diagonal Besòs no s'aturen i comencen a dibuixar un nou perfil d'aquest espai. Actualment, tal com preveu el programa 2011-2015 continua la construcció de tres edificis que ocuparà, principalment, la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC). Un d'ells estarà destinat a la docència, a la recerca i a la innovació; el segon acollirà grups de recerca en energia i l'Institut de Recerca en Energia de Catalunya (IREC) i el tercer edifici serà la seu de grups de recerca en enginyeria química, de materials i biomèdica. A més a més, s'han iniciat els treballs sota rasant (fonamentació i soterranis) de quatre edificis més.\nCom ja vam anunciar en aquest butlletí, quan el Campus estigui completament acabat tindrà una superfície de 148.266 m2 de sostre que s'estructurarà en 13 edificis, vuit dels quals seran d'ús universitari i els altres cinc es destinaran a institucions i empreses amb activitats d'R+D+I (recerca, desenvolupament i innovació) vinculades al Campus.\nAquest projecte donarà continuïtat urbana a un territori fronterer entre Barcelona i Sant Adrià, i sobretot serà un motor per a la transformació econòmica i social d'una zona ubicada al costat de la Mina. El Campus convertirà un indret oblidat durant molts anys en un nou pol d'innovació i transferència de tecnologia i coneixement, i en un centre de referència internacional.\nEls estudis que s'impartiran\nGraus: Enginyeria de Materials, Enginyeria Química, Enginyeria Biomèdica, Enginyeria Elèctrica, Enginyeria de l'Energia, Enginyeria Mecànica, Enginyeria Electrònica Industrial i Informàtica.


Els Bombers demanen precaució a l'hora de fer activitats al medi natural - Sant Cugat Informa!\nInici » Notícies » Notícies Generals » Societat » Els Bombers demanen precaució a l’hora de fer activitats al medi natural\n14 agost 2016 a 15:00\nDes de l’1 de Gener, 449 rescats i 215 recerques\nDurant l’estiu i, sobretot, en període de vacances, es produeix un increment en la pràctica d’esports i d’activitats al medi natural. Moltes persones aprofiten per fer una escapada per practicar-hi alguna activitat esportiva, des de senderisme fins a escalada, entre moltes d’altres. En aquest sentit, i davant d’aquest cap de setmana llarg, els Bombers volen recordar la importància de seguir aquests consells.\n- És important que aneu sempre acompanyats o, si no, que informeu algú de l’activitat que heu previst, del recorregut i de l’horari aproximat\n#112 #@bomberscat #recerca #rescat


Cinc mesos després de les eleccions del 21-D\n20 de maig de 2018 Cròniques d'una ocupació\nAra que fa cinc mesos de les eleccions autonòmiques convocades pel govern espanyol arran de l’aplicació de l’article 155 CE contra la Generalitat de Catalunya és un bon moment per fer un balanç sobre la conjuntura del conflicte entre el poble català i l’ordre estatal espanyol.\nEn primer lloc, la victòria independentista pren cada cop més rellevància veient com el govern espanyol, amb el suport del PSOE i Ciudadanos, perllongarà la suspensió de fet de l’autonomia bloquejant des del primer moment el nou Govern de la Generalitat. No volen tornar a convocar eleccions autonòmiques perquè les perdrien però sí que mantindran la intervenció total de l’actuació del govern català. D’això se’n pot deduir que no serà possible el govern efectiu, en el sentit de la gestió, que reclamava ERC sinó que haurà de ser un govern de resistència eficaç en ple conflicte.\nEn segon lloc, el mal pas d’ERC -quan el 30 de gener proppassat va bloquejar la reelecció de Carles Puigdemont-, finalment, no ha tingut les conseqüències desastroses que hom temia i l’elecció del president Joaquim Torra és un encert estratègic que manté íntegre el projecte republicà votat pels catalans el 21-D. El president a l’exili podrà actuar com a cap de govern provisional de la República catalana fent tot allò que el president autonòmic no pot materialitzar. Aqueixa situació fa enfollir de ràbia els partits monàrquics veient com no se’n surten de liquidar el procés independentista català.\nEn tercer lloc, la campanya difamatòria contra el president Torra pel seu ideari acusant-lo de supremacista i racista és una reacció més de l’integrisme espanyol en l’estratègia que mira de fracturar la convivència social per imposar la dominació estatal. La connivència demostrada pels Comuns amb el bloc del 155 CE en aqueixa campanya els deslegitima un cop més com a aliats futurs. Un col·lectiu com SOS Racisme, inicialment hostil al nomenament del president Torra, ha rectificats el seu posicionament inicial cosa que no han fet els subalterns de Podemos a Catalunya.\nLa capacitat de l’independentisme per aplegar catalanitat i diversitat identitària no es dóna en el supremacisme espanyol, contraposat no solament a la identitat autòctones sinó a les foranes arrelades al país. La majoria social i electoral es juga en aqueix àmbit i, malgrat totes les dificultats, la perspectiva és favorable a la causa nacional catalana que reneix vigoritzada com a projecte integrador en contrast amb l’hermetisme espanyolista.\nFinalment, la reacció espanyola serà cada cop més virulenta fruit de la seva impotència malgrat els mitjans esmerçats i fan patent davant la comunitat internacional això quen avui ha expressat Clara Ponsatí, que som un país ocupat. Justament una de les causes que legitimen el dret d’autodeterminació, per tant, la seva invocació immediata ha de ser la prioritat del Govern de la República a l’exili i de tot el bloc independentista a l’interior, actuant amb una única direcció col·legiada amb capacitat de decisió estratègica que fins ara ens ha mancat.\nPost Scriptum, 4 de juny del 2018.\nJa tenim president i Govern de la Generalitat, però no tenim estratègia ni direcció col·legiada del conjunt de partits, entitats i sindicats independentistes. La gent posa llaços grocs perquè no té orientacions sobre el què ha de fer per recuperar la iniciativa del conflicte amb l’ordre estatal espanyol.\nPere Martí publica aqueix vespre una crònica de lectura imprescindible: “Quan restituir no era inconstitucional”, relativa a la sentència del Tribunal Constitucional sobre l’aplicació del 155 CE contra Catalunya. Queden les evidència les presses injustificades d’ERC per restablir un “govern efectiu” per gestionar la infra-autonomia restant després de la sentència del mateix TC liquidant l’Estatut del 2006. Però la manca de visió d’Esquerra i les seves reitertades errades estratègiques sempre en detriment del procés independentista queden impunes electoralment gràcies a la cobertura mediàtica -espanyola i nostrada- de què gaudeixen. ERC sempre tria el mite de la gestió front a la realitat del conflicte.


Professors de l’IE Pere Viver planten cara a les “imposicions” de Cambray\nAula buida de l'IE Pere Viver de Terrassa en el tercer dia de vaga d'ensenyament | Laura Gómez\nEl centre educatiu de Terrassa s'adhereix a la vaga per reclamar la millor educació pels seus alumnes\nL’Institut Escola Pere Viver és un dels molts centres escolars de Terrassa que aquesta setmana planta cara a les “imposicions” del Conseller d’Educació Josep Gonzàlez-Cambray adherint-se a la vaga d’ensenyament convocada pels sindicats educatius de Catalunya. L’avançament del calendari escolar el 5 de setembre ha estat la gota que ha fet tombar el vas, però les queixes del professorat del centre educatiu van molt més enllà. La poca inversió en educació, els canvis en el currículum, o la falta d’estabilització del personal interí, han fet que el professorat digui prou. Noemí Bayona, coordinadora lingüística del centre, i Alae Bonich Idrina, estudiant de 3r d’ESO i representant de l’alumnat, han explicat quina és la situació al centre i com viuen la vaga a Món Terrassa.\nEl centre educatiu és un Institut Escola públic de nova creació que actualment té al voltant de 60 professors i professores. Al llarg dels cinc dies de vaga convocats -15, 16, 17, 29 i 30 de març- s’han organitzat per repartir-s’ho: “Tot el professorat estem d’acord amb aquesta vaga, però no ens podem permetre fer tots els dies. Hem escalonat els dies per oferir el servei mínim a l’alumnat”, comenta Bayona. L’escola compta amb més de 700 alumnes des de P3 fins a 3r d’ESO, dels quals al llarg dels tres dies que portem de vaga han assistit menys del 30%. Durant el dia, avancen feina o realitzen activitats en grup, però no avencen matèria.\nTercer dia de vaga d’ensenyament a l’IE Pere Viver de Terrassa | Laura Gómez\n“Molta gent creu que fem vaga per 7 dies de vacances al setembre, i no és així”, aclareix la coordinadora lingüística. Una de les principals reclamacions de la vaga és que la inversió en educació arribi al 6% del PIB català, com diu la Llei d’Educació de Catalunya, ja que actualment no arriba ni al 4%. “Les mancances econòmiques son una vergonya. Aquí estem intentant construir un institut de nova creació en obres que haurien d’estar fetes des de fa molt, però no hi ha pressupost”. Com a exemple d’aquesta problemàtica, Bonich explica que enguany no tenen microscopis per estudiar la cèl·lula. “Hi ha molt material que no tenim o que hem de compartir perquè no n’hi ha suficients”, com també passa amb llibres de llengua o material d’educació física.\nUn dels altres motius de la vaga és el canvi del currículum. “Tocar el currículum és una responsabilitat molt gran. Assignatures com l’art, les ciències socials o la filosofia son cabdals per poder donar una unitat al coneixement”, subratlla Bayona, qui afegeix que aquesta mesura “d’alguna manera significa privatitzar l’educació, perquè si tu vols que el teu fill tingui aquests coneixements l’hauràs de posar a un institut concertat o privat, si pots. Estan segregant més i més, privatitzant una educació de qualitat”. En aquest sentit, opina que el Departament d’Educació se centra en un tipus d’institut de classe mitjana, sense tenir en compte que el centres de barris obrers no compten amb tants privilegis, com és el seu cas.\nCinc alumnes avançant feina en una aula buida del centre escolar | Laura Gómez\nPel que fa el canvi del calendari, no es tracta exclusivament de l’avançament de curs, sinó que des de l’alumnat del centre terrassenc també critiquen que les hores lectives a la tarda no son efectives, motiu pel qual demanen que es passin al matí. A més, professorat i alumnes també demanen l’estabilització del personal interí perquè els alumnes “puguin tenir professors referents que hagin estat aquí molt temps”, i mantenir la co-docència a les aules, és a dir, tenir dos professors per tal que es pugui donar més atenció personal a l’alumnat, un fet que Bonich valora positivament.\nA tot això, el centre lamenta com s’ha dut a terme aquest canvi, sense consultar-ho ni arribant a cap consens. “El professorat i l’alumnat som els que vivim la realitat educativa, i com a tal hauríem de poder dir la nostra opinió, i posteriorment arribar a un consens. El que no pot ser es que es vingui una llei directa sense ser consensuada, perquè es una imposició que afecta la nostra vida diària. Ens ha semblat una falta de respecte, ja que la nostra feina és totalment vocacional, son moltes hores i una tutoria constant”, reclama Bayona, que considera que prendre decisions unilaterals sense tenir el recolzament del professorat és una “bestiesa”.\nAixí doncs, el centre -així com moltes altres escoles de Terrassa que reclamen el mateix- viu un “maltractament” per part del Departament d’Educació, perquè “no ens han escoltat i no ens han demanat cap opinió”. De moment, l’Institut Escola Pere Viver seguirà reclamant per la millor educació que puguin tenir els seus alumnes, qui es troben en la mateixa lluita que el professorat. Els propers dies de vaga convocats son el 29 i 30 de març, a més de la convocatòria de vaga del dia 23 de març per la sentència del 25% del castellà a les aules.\neducació Ensenyament escola Pere Viver Terrassa vaga


La Generalitat destina 3 milions més a la innovació rural i la cooperació – GENERADORS.COM\nEl Departament d’Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural (DACC) ha incrementat la quantia dels ajuts a la cooperació per a la innovació. L’import total de la convocatòria, que inicialment era de 7.000.000 d’euros, passa a ser de 10.000.000 d’euros cofinançats en un 57% pels pressupostos del DACC. El 43% restant l’aporta el Fons Europeu Agrícola de Desenvolupament Rural (FEADER).\nAquests diners es destinaran a la posada en marxa de projectes pilot innovadors que permetin al sector resoldre problemàtiques concretes o aprofitar oportunitats detectades, a partir del treball col·laboratiu entre diferents entitats: empreses agràries o forestals, cooperatives, indústries agroalimentàries, agrupacions de productors, universitats, centres de recerca, i altres agents de la cadena.\nEls projectes finançats han de ser innovadors i han d’incorporar innovació, cooperació i desenvolupament. En definitiva, han d’enfortir els lligams entre l’agricultura, la producció d’aliments, la silvicultura, i la investigació i la innovació incloent l’objectiu de millorar la gestió i el rendiment mediambiental.\nMés informació al web del Departament d’Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural de la Generalitat de Catalunya.\nAnterior Entrada anterior: La farmacèutica japonesa ACG invertirà 90 milions en la fàbrica de Malgrat de Mar\nSegüent Entrada següent: Denyo DCA-18USEY5, el generador més silenciós del món


Home - Manu Guardiola Viticultor\nEls vins estan produïts per Manu Guardiola i els seus familiars. Els vins són fruit de coneixements d’èpoques anteriors, juntament amb coneixements apresos durant un estudi d’enologia.\nConéixer el productor\nSituada en el centre del poble de Xaló, forma part de l’anomenat “antic Castell de la Duquessa d’Almodovar”. Era el lloc on s’elaborava el vi, l’oli i s’emmagatzemaven els aliments.\nVins respectuosos amb la naturalesa i el medi ambient, utilitzem la manera tradicional de cultivar la vinya, de forma ecològica. Intentem que el vi que produïm siga la màxima expressió del raïm que cultivem en el camp.\nEls nostres vins estan fets amb molt d’amor i des de l’ànima. Els fermentem amb llevats autòctons, no afegim cap mena d’additiu excepte una mica de sulfurós, ni filtrem ni aclarim. El nostre propòsit és que el vi que beurem siga la màxima expressió del raïm que cultivem en el camp, que sàpia als nostres sòls, els nostres entorns de bosc mediterrani i com no, a la passió que posem en cadascuna de les elaboracions, és per això que diem que són vins amb ànima. Aquests vins són la nostra manera de portar alegria i felicitat al món. Esperem que els gaudiu.\nVisites al camp, el celler i tastos de vi. Tenim diferents maneres de compartir el nostre amor i afecte per a l’entorn, la naturalesa i el nostre producte. T’abelleix anar al camp amb el productor, veure el celler i aprendre sobre el procés d’elaboració o provar els vins? Has arribat al lloc perfecte per a fer-lo.\nVeure les opcions de visita\nVols gaudir dels nostres vins des de casa? Visita el nostre celler online, on pots demanar qualsevol quantitat del teu vi favorit.\nCarrer Esglèsia 3, 03727 Xaló (Alacant) (amb cita previa)


Centenars de persones gaudeixen de la gastronomia de fins a 10 països\nLa plaça Guillemó ha acollit la 7a Setmana de la diversitat cultural\nANA Andorra la Vella Actualitzada el 20/05/2017 14:08\n651x366 La 7a Setmana de la diversitat cultural. / J.R. (ANA) La 7a Setmana de la diversitat cultural. / J.R. (ANA)\nLa gastronomia com a bandera, amb aquest precepte s'ha realitzat aquest dissabte al matí a la plaça Guillemó, 'La diversitat a taula', una activitat emmarcada en la 7a Setmana de la diversitat cultural, que ha aplegat centenars de persones i que ha permès conèixer els plats típics de fins a 10 països diferents com: Andorra, Mèxic, Portugal, Rússia, Veneçuela, Perú, Xile, Equador, Filipines i el Sahara.\nEl cònsol menor d'Andorra la Vella, Marc Pons, ha destacat la diversitat de tradicions, costums i cultures de la parròquia i ha explicat que "és un esdeveniment ja consolidat i és important que els grups es donin a conèixer". La creació d'un vídeo de la Setmana serà un dels elements més destacats de l'edició d'enguany, segons ha indicat Pons. I és que, en aquesta setena edició han participat més d'una dotzena d'associacions de la capital, per tal d'ensenyar les seves arrels.\nUna de les novetats d'enguany a la mostra gastronòmica ha estat la participació de l'Associació Xilena a Andorra, que ara complirà el seu any. Per aquest motiu, la secretaria de l'associació, Carolina Villagra, ha recalcat que "és un orgull per nosaltres formar part de la Setmana de la diversitat cultural".\nA més, Villagra també ha posat en relleu la capacitat d'interactuar amb altres associacions i cultures "molt diferents de la nostra". Precisament per mostrar els encants de Xile, Villagra ha explicat que per la mostra han realitzat un pastís de 'choclo' –un pastís salat de carn-, i dolços com 'los calzones rotos' –una massa ensucrada-. Tot això acompanyat de diferents begudes com 'el ponche de frutillas'.


Els ministres de Medi ambient de la UE subscriuen la Declaració del Teide | Consumer\nEls ministres de Medi ambient de la UE subscriuen la Declaració del Teide\nEls ministres de Medi ambient de la Unió Europea (UE) van subscriure ahir a Luxemburg la Declaració del Teide, presentada a principis del passat mes de maig i amb la qual es pretén impulsar la Xarxa Natura 2000 d’espais protegits en els Quinze i el seu finançament.\nEl 9 de maig passat el ministre espanyol de Medi ambient, Jaume Matas, en qualitat de president del Consell de Ministres, i la Comissió Europea, van signar al Parc Nacional del Teide (illa de Tenerife) aquesta declaració, ara subscrita pels països membres, en la qual es reconeix que els objectius de protecció integrats en Natura 2000 requereixen recursos específics.\nLa Declaració del Teide recull el compromís dels ministres europeus de Medi ambient de promoure el coneixement de la Xarxa Natura 2000, la participació dels sectors interessats en la seva gestió i d’integrar les necessitats de conservació i gestió de la Xarxa en altres sectors productius.\nNatura 2000 és una xarxa d’espais naturals la protecció dels quals es troba retardada per la falta d’un desenvolupament complet de la publicació dels llocs proposats per part dels Estats membres i la definició d’àrees bio-geogràfiques.\ndeclaració Teide xarxa natura 2000


Femcet | Com sol·licitar el certificat de discapacitat: requisits i tràmits - Femcet\nCom sol·licitar el certificat de discapacitat: requisits i tràmits\nSi encara no tens el grau o certificat de discapacitat i el necessites per a presentar-te a una oferta de treball del nostre centre especial d’ocupació o apuntar-te a la nostra borsa d’ocupació, t’expliquem tota la informació i els passos que has de seguir per a sol·licitar-ho. Les ofertes de treball del femcet requereixen la possessió del certificat de discapacitat física i/o sensorial d’un grau igual o superior al 33%.\nQuè és i per a què serveix el certificat de discapacitat\nEl certificat de discapacitat, anteriorment denominat certificat de minusvalidesa, és el document administratiu que acredita oficialment el grau de discapacitat d’una persona i facilita l’accés a una sèrie de drets, serveis, programes i prestacions que busquen compensar els desavantatges o barreres socials que condicionen i limiten la seva plena participació efectiva en la societat.\nSegons el Reial decret 1971/1999 de 23 de desembre, el grau de discapacitat s’expressa en percentatge, i es considera discapacitat quan es presenta a partir d’un grau del 33%. Aquest grau s’avalua mitjançant un barem on es tenen en compte les limitacions i condicions físiques, psíquiques, sensorials i de comunicació de la persona i els factors socials que determinen la seva inclusió social, com l’entorn familiar i la situació laboral i educativa.\nCom sol·licitar el certificat de discapacitat a Catalunya\nLa sol·licitud de reconeixement del grau de discapacitat, comunament denominat certificat de discapacitat, es tramita a través de les administracions públiques autonòmiques. Es pot sol·licitar en qualsevol moment i no té cap taxa associada.\nA Catalunya és competència del Departament de Benestar Social i Família. Es pot tramitar en línia en la pàgina web de la Generalitat (es necessita certificat digital) o presencialment en diferents oficines d’Assumptes Socials i Família i d’Atenció Ciutadana repartides al llarg del territori.\nLes persones que vulguin sol·licitar-ho a Catalunya han de complir els següents requisits:\nTenir algun tipus de discapacitat.\nTenir nacionalitat espanyola o ser estranger resident a Espanya.\nEstar empadronat en algun municipi de Catalunya.\nPer a sol·licitar el certificat de discapacitat, has de descarregar i emplenar la sol·licitud de reconeixement o revisió del grau de discapacitat i adjuntar la documentació necessària:\nCòpia del NIE, si és el cas.\nPer a persones estrangeres comunitàries, certificat d’inscripció en el Registre Central d’Estrangers, carta verda i passaport. Per a persones no comunitàries, Targeta de Resident (TIE).\nCòpia dels informes mèdics, psicològics o socials actualitzats emesos per professionals autoritzats (col·legiats de la xarxa pública i/o privada) que avalin la discapacitat.\nDocument acreditatiu de la representació voluntària segons l’article 5 de la Llei 39/2015. Informació relacionada en el punt 7 del formulari en cas de representació voluntària.\nActa d’acceptació del càrrec i poders de l’entitat a favor de la persona que signatura, amb declaració responsable que són vigents i no han estat modificats, en cas que el representant legal sigui persona jurídica i la persona beneficiària major de 18 anys.\nCòpia de la sentència d’incapacitació i nomenament de tutor/a o guardador/a, i Resolució administrativa i nomenament de tutor/a o guardador/ a, si la persona beneficiària és menor de divuit anys.\nCòpia de la sentència d’incapacitació i nomenament del tutor/a o guardador/a, en cas de tutor o guardador si la persona beneficiària és major de divuit anys.\nCòpia de la resolució de la discapacitat en cas d’haver-se expedit en una altra comunitat autònoma.\nDesprés de sol·licitar el reconeixement del grau de discapacitat, l’administració determinarà una resposta en un termini de 3 mesos. Per a això serà necessari que un equip tècnic faci una visita a la persona sol·licitant o revisi l’expedient, en els casos en què les revisions del grau no considerin necessari tornar a visitar la persona. En cas de no estar d’acord amb la resolució, es pot presentar un recurs en el termini de trenta dies des de la data de notificació de la resolució.\nSol·licitar la revisió del grau de discapacitat\nLa revisió del grau de la discapacitat per agreujament o millora es pot realitzar al cap de dos anys des que es dicta la resolució, excepte els casos en què s’acrediti suficient error de diagnòstic o s’hagin produït canvis substancials en el grau de discapacitat. Per a demanar la revisió, cal emplenar la sol·licitud i adjuntar els informes mèdics pertinents.\nEn el cas que la persona que el sol·liciti sigui pensionista per incapacitat total, absoluta o gran invalidesa, cal afegir l’original i la fotocòpia de la resolució de l’INSS que reconeix aquesta condició.\nPer què és important el certificat de discapacitat\nEl reconeixement del grau de discapacitat té efectes des de la data de presentació de la sol·licitud, independentment de la data en què s’emeti la resolució, i té validesa en tot l’estat, independentment de la comunitat autònoma on se sol·liciti.\nEl reconeixement legal de la situació de discapacitat és important perquè permet a la persona accedir a una sèrie de drets, serveis i prestacions enfocades a la seva plena integració en la societat. Algunes de les mesures de les quals es poden beneficiar les persones amb el certificat de discapacitat són:\nDeduccions fiscals en la declaració de la renda.\nObtenció de la targeta d’aparcament i targetes de transport públiques bonificades.\nAccés a la quota de reserva en empreses ordinàries, recollida en la Llei General de Discapacitat.\nObtenció de la Targeta Acreditativa de la Discapacitat.\nAccés a habitatges protegits i a subvencions existents per a la compra d’habitatges adaptats.


La Casa Nova Els Prats de Rei\nCarretera BV-1031, km 2'6\nAl peu d'una carretera local, en un entorn de camps de conreu i boscos.\nTocant als peus d'una carretera local, al seu costat meridional, en un context de camps de conreu de cereals, s'emplaça un conjunt d'edificis de caràcter rural.\nL'edificació principal està formada per tres volums rectangulars de 233 m2 que s'orienten segons un eix longitudinal nordoest-sudest i tenen planta baixa, pis i golfes. Tenen coberta amb vessant a dues aigües i caiguda als costats laterals. La construcció és a base de petits blocs de pedra sense treballar, a excepció de les cantoneres, on s'ubiquen blocs tallats de mida mitjana-gran. Les obertures són rectangulars i estan emmarcades amb carreus de pedra. En una de les llindes s'ha inscrit l'any 1863. La tipologia d'aquest edifici respon a una edificació popular del segle XIX.\nLa resta de construccions distribuïdes al voltant de la casa principal responen a una construcció o a una reforma més moderna, però també estan fetes amb pedra com a principal material constructiu. Són de planta baixa i amb cobertes a dues aigües. Només dos coberts per a us agrícola estan fets a base de totxana.\nAquest mas s'emplaça just als peus d'una carretera local que se sobreposa a un antiquíssim camí transhumant que ha estat en ple funcionament com a tal fins fa uns decennis i on encara és possible veure-hi el pas ocasional d'algun ramat. Algunes de les edificacions del conjunt estan destinades actualment a allotjament rural, i el lloc es coneix també com a Aldea de la Casa Nova.\nEl descriptiu epítet del topònim de la casa i la inclusió de la data de 1863 a una llinda de l'edifici, assenyalen uns orígens molt moderns per aquesta construcció. En el segle XX el lloc ha rebut la denominació de l'Aldea de la Casa Nova atesa l'agrupació d'edificis concentrats a la propietat.\n-Aim3 grup SL (2015): Pla Especial de catàleg de masies, cases rurals i altres edificacions en SNU. Document per aprovació inicial, Ajuntament dels Prats de Rei, fitxa M.12.


Rosa Tea Montaione Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nRosa Tea-, Montaione, Montaione, Itàlia, 50050 - Veure al mapaRosa TeaVeure més fotosVestíbulVeure més fotosVeure totes les 24 fotosVeure al mapaParticularitats que li encantaranjardíaparcament de cotxes\nSobre l'allotjamentDescripcióAl visitar Montaione, vosté es sentirà com a casa a Rosa Tea, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Aprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Montaione. Els clients de l'hotel poden gaudir de aparcament de cotxes. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com piscina exterior, parc infantil, ping pong, jardí. Rosa Tea és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Montaione.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Desplaçamentaparcament de cotxes Coses a fer, maneres de relaxar-sejardíping pongpiscina [exterior]Serveis i comoditatszona de fumadors Per als nensParc Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaparell de televisióneverarentadoraempolles d'aigua de cortesiaplat de dutxarenta vaixellesIdiomes ParlatsItalià Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantCal abonar l’import total de la reserva abans de l’arribada. Belvilla t'enviarà una confirmació amb tota la informació del pagament. Un cop hagin rebut el pagament, t'enviaran un e-mail amb les dades de l’establiment, com ara l’adreça i el lloc on has de recollir les claus. Les despeses de l'electricitat no estan incloses en el preu i caldrà abonar-les el dia sortida en funció del consum del client.Mostrar més


la serp blanca: Una ressenya d’Isabel Robles sobre «Un son profund»\nUna ressenya d’Isabel Robles sobre «Un son profund»\nDissabte passat, Isabel Robles va publicar en la secció Panorama del diari Levante una ressenya sobre Un son profund. Podeu llegir-la a continuació:\nViatge a l’interior\nUn temari basat en Èdip rei, la Divina Comèdia, Hamlet, Madame Bovary, Les flors del mal i La metamorfosi, es converteix en les mans d’Enric Iborra en l’esplèndid Un son profund. Dietari d’un curs de literatura universal. El llibre, Premi Ciutat de Barcelona i Premi de la Crítica dels Escriptors Valencians 2014, és el resultat de les seues classes en segon de batxillerat, de l’activa participació dels estudiants, les anotacions incorporades al seu bloc la serp blanca i un amplíssim bagatge cultural i literari, amb referències a altres textos, traduccions, poemes, cinema o música amb els quals dialoga mostrant preferències o desacords. La desinhibició i l’amenitat formen part d’un estil personalíssim i eficaç, lluny d’academicismes, que converteix la lectura en autèntic plaer. «Una de les obligacions de l’escriptor, a més de la claredat i de l’amenitat, és tractar el lector com un igual. Com en una conversa», ens diu. Una conversa que compta amb la presència d’alguns dels grans estudiosos del segle XX, Erich Auerbach, Lionel Trilling, Kenneth Clark o, sobretot, Josep Iborra, el seu pare. En definitiva, una obra magnífica sobre l’escriptura i la lectura que ens deixa a l’entrada d’aquell son profund, com el d’Ulisses, que ens condueix a l’interior, a la pròpia vida, a la literatura.\nIsabel Robles (Levante, 19/07/2014)\nPublicat per Enric Iborra a 9:30\nAnònim 21 de juliol de 2014 a les 14:16\nSincerament, fa la sensació de llegir una de tantes ressenyes buides, que no diuen res, com les que critíques tu, i que hom podria escriure agafant trossos d'ací i d'allà. Amb l'escriptura de la senyora Robles, dubte que se l'haja llegit.\nEnric Iborra 21 de juliol de 2014 a les 14:46\nSincerament, estava segur que algú anava a fer el comentari que acabes de fer. Era tan fàcil com inevitable, encara que resulta una mica infantil. Cap problema.\nÚnicament em sap greu que fins ara ningú no ha s'ha molestat a desmuntar els arguments que he exposat en les meues crítiques de les critiques. No és tan difícil.\nAnònim 22 de juliol de 2014 a les 13:33\nSóc Sergi; sí, el mateix de fa uns dies.\nT'anime a seguir amb la crítica de la crítica... la qual cosa sempre té un perill semblant al del bumerang. Però.. c'est la vie!\nAnònim 22 de juliol de 2014 a les 13:35\nSóc Sergí (el de fa uns dies) i t'anime a seguir amb la crítica de la crítica... La qual cosa sempre té un perill semblant al del bumerang. Però c'est la vie!


Criteri de demarcació que, segons Karl R. Popper, permet distingir les teories, hipòtesis i enunciats científics o empírics dels que no ho són. Segons aquest criteri, una teoria o una hipòtesi són científiques si poden ser falsades o refutades pels fets. Un enunciat en general resulta refutat per l'experiència si entra en contradicció amb els fets. Per examinar si una teoria o una hipòtesi són refutables, és necessari referir a aquestes un enunciat bàsic observable, l'afirmació del qual sigui lògicament la negació d'un enunciat universal (la teoria o la hipòtesi) (veure text). Enfront de la verificabilitat que és el criteri que proposava el Cercle de Viena i, en general, el neopositivisme, Popper sosté, basat en l'asimetria entre verificació i\n(això és, en la propietat que els enunciats universals no poden ser verificats, però sí que poden ser refutats) que l'únic que positivament pot interessar a la ciència és l'intent constant de sotmetre a prova les seves conjectures per eliminar totes aquelles que siguin falses.\nLa falsabilitat és només criteri del caràcter científic o empíric dels enunciats, no del sentit dels enunciats; la metafísica no és ni científica ni empírica, i per tant no falsable, però, a diferència del que sosté el neopositivisme, sí que té sentit.\nLa falsabilitat s'anomena també refutabilitat.\nImre Lakatos, filòsof hongarès, seguidor de les idees de Popper, distingeix entre un falsacionisme dogmàtic i un falsacionisme metodològic. El primer correspon a la divulgació inicial que de les teories falsacionistes de Popper van fer alguns autors, com Ayer, Kuhn i Nagel, i que suposa l'afirmació fonamental de què la ciència no pot provar hipòtesi, sinó que només pot intentar refutar-les. Enfront d'això, Lakatos es refereix al falsacionisme metodològic, del que distingeix una versió ingènua, atribuïble a Popper, i una versió refinada, la del propi Lakatos (veure text), que admet una certa acceptabilitat o una certa verificabilitat de les hipòtesis.\nAsimetria entre verificació i refutació.\nObservi's que un enunciat empíric universal (per exemple "tots els corbs són negres") no és verificable, ja que no és possible provar que realment "tots" els corbs passats, presents i futurs, tant d'aquí com d'altres móns possibles, són negres. En canvi solament que s'observés un corb que no fos negre ja s'hauria refutat l'afirmació de que "tots els corbs són negres". Això mostra l'asimetria entre verificar i refutar o falsar. Si tenim en compte que les lleis científiques es formulen mitjançant enunciats universals afirmatius (per exemple "tots els cossos s'atrauen de manera directament proporcional a la seva massa i inversament proporcional al quadrat de la seva distància"), es mostra que les ciències no són verificables, però sí que són falsables. Quan més amplia és una teoria científica més possibilitats hi ha de que es pugui trobar algun fet que la pugui falsar. És a dir, com diu Popper, quan més amplia és una teoria científica més falsadors potencials té.\nLa regla lògica que segueix la falsació és la forma vàlida del modus tollens.\n¬H Hipòtesi → predicció\npredicció falsa (segons els fets)\nDesconfirmació de la hipòtesis _____________________________________\nCriteri de demarcació