Gandia lamenta la mort del gran poeta Francisco Brines, Fill Predilecte d’Oliva - Diari Serpis\nGandia lamenta la mort del gran poeta Francisco Brines, Fill Predilecte d’Oliva\nL’Ajuntament se suma al decret de la Generalitat i declara tres dies de dol oficial des de hui divendres fins al diumenge 23 de maig. A més, com a mostra de condol i reconeixement, aquests dies les banderes oficials onejaran a mitja asta.\nDiana Morant, Alcaldessa de Gandia: «Lamentem la pèrdua del gran poeta d’Oliva, estimat i respectat pels poetes coetanis, mestre de mestres per a les generacions posteriors. La seua obra és de les més notables de la poesia en castellà de les últimes dècades»\nNahuel González, regidor delegat de Cultura: «Volem mostrar el nostre condol a la localitat germana, família, amistats i al món de les lletres i la cultura en general per la desaparició d’aquest homenot universal, que ens ha deixat un llegat literari i de reconeixements amplíssim, com el recent Premi Cervantes 2020, que va poder rebre la setmana passada, per a més orgull de la nostra comarca, bressol dels clàssics».\nJose Manuel Prieto Part, regidor responsable de l’IMAB: “Ha mort Francisco Brines, el més important dels nostres poetes i homes de lletres. Ens llega la llum dels versos on estan l’amor, la mar infinita, l’horitzó de tarongers i atzar. La llum en esta nit tan trista… La seua obra està més viva que mai a les nostres biblioteques municipals”.\nL’Ajuntament de Gandia ha lamentat la mort ahir del poeta saforenc i universal, Francisco Brines Bañó (Oliva 22/01/1932 – Gandia(hospital) 20/05/2021), el darrer representant viu de la generació literària dels 50 en llengua castellana. Així, ha mostrat el seu suport a la família i les amistats, així com a la localitat veïna d’Oliva, on va nàixer Brines, era Fill Predilecte i on va viure els seus darrers dies, refugiat a l’Elca, santuari literari de referència.\nÉs per això, que l’Ajuntament se suma al decret de la Generalitat i declara tres dies de dol oficial des de hui divendres fins al diumenge 23 de maig. A més, com a mostra de condol i reconeixement, aquests dies les banderes oficials onejaran a mitja asta.\n«Volem mostrar el nostre condol per la desaparició d’aquest homenot universal, que ens ha deixat un llegat literari i de reconeixements amplíssim, com el recent Premi Cervantes 2020, que va poder rebre la setmana passa, per a més orgull de la nostra comarca, bressol dels clàssics», ha assegurat Nahuel González, regidor delegat de Cultura.\nJosé Manuel Prieto Part, regidor responsable de l’IMAB: “Ha mort Francisco Brines, el més important dels nostres poetes i homes de lletres. Ens llega la llum dels versos on estan l’amor, la mar infinita, l’horitzó de tarongers i atzar. La llum en esta nit tan trista… La seua obra està més viva que mai a les nostres biblioteques municipals”.\nFill Predilecte d’Oliva\nGandia lamenta la mort del gran poeta Francisco Brines\nArticle anteriorUna família de porcs senglars passeja per Gandia a plena llum del dia\nArticle següentLa Generalitat declara tres dies de dol oficial per la mort del poeta Francisco Brines


2013-14 Archives - Pàgina 2 de 2 - Campus Infantil d'UManresaCampus Infantil d'UManresa | Pàgina 2\nArxiu de la categoria: 2013-14\nPrimera remullada del campus !!!\nPublicat el 27 de juny de 2014 per Campus Infantil\nQuan ens hem dit bon dia al dematí sabíem que hi havia dues noticies importants. Avui és l’aniversari de la Jana, fa 6 anys, per això li hem cantat tots la cançó de l’aniversari. Felicitats Jana!!! L’altre notícia no era tan alegre, era l’últim dia de l’Ian al campus.\nAvui els més grans estaven inspirats i ens han volgut fer una obra de teatre amb les disfresses! En aquesta obra hi havia vampirs, zombies, humans… Hem rigut i ens ha agradat moltíssim!\nEns ha tocat fer la llista de la compra de l’esmorzar i aprofitant que hi havia el mercat del barri, hem aprofitat per anar-hi a buscar la fruita!\nCom que ja feia molta calooooor… hem anat a fer la primera gran remullada! Hem fet servir cubells, pistoles d’aigua, xaringues… hem acabat tots ben molls!\nPer acabar el dia, hem decidit fer un petit detall a l’Ian. Ens hem fet una foto tots junts i hem firmat en una postal. Fins aviat Ian!!\nBon cap de setmana pares, mares, nens, nenes, avis, àvies, tiets, tietes i tots els que visiteu el nostre bloc. Fins dilluns!\nPublicat dins de 2013-14, Campus Infantil FUB\t| 1 resposta\nConeixem els nostres espais de la FUB\nPublicat el 26 de juny de 2014 per Campus Infantil\nAvui ha estat el segon dia de campus i això s’ha notat molt perquè s’han començat a establir les primeres amistats, rialles, abraçades, jocs conjunts…\nA primera hora ens hem dividit en dos grups per comprar una part de l’esmorzar. Un grup ha anat al forn de pa i l’altre al Mercadona, on hem demanat el que necessitàvem i hem donat els diners que ens costava. Pel camí cantàvem cançons i ens explicàvem històries.\nMirem el canvi que ens ha donat la caixera\nUn cop esmorzats i havent jugat una estona, les monitores ens han proposat buscar els cartells que havien perdut per la FUB, però hem vist que el que s’havia perdut era el material. Així que ens ha tocat fer els cartells de cada espai que fem servir per poder orientar-nos a la FUB.\nDemà veniu ben preparats i preparades que ens tocarà remulladaaaaa! Esperem que faci un bon sol!\nPublicat dins de 2013-14, Campus Infantil FUB\t| 2 respostes\nPublicat el 25 de juny de 2014 per Campus Infantil


Conscient de l'accelerada transformació i l’avanç del mercat, el consum i la tecnologia audiovisual, la Comissió Europea va proposar, el 2015 i en el marc de la seva estratègia per al mercat únic digital, la modificació de l'actual Directiva 2010/13/UE de Serveis de Comunicació Audiovisual (DSCA). La creixent convergència entre la televisió i els serveis distribuïts a través d'Internet han modificat els hàbits de consum audiovisual. Els serveis tradicionals de radiodifusió televisiva conviuen avui amb un altre tipus d'operadors com els proveïdors de vídeos a petició –com Netflix o MUBI– i les plataformes d'intercanvi de vídeos –com Youtube o Dailymotion–. Aquest nou escenari requereix actualitzar i homogeneïtzar la normativa amb la finalitat de crear un entorn més equitatiu per a tots els agents i garantir la protecció del consumidor.\nDesprés d'un exhaustiu procés de revisió de l'actual legislació audiovisual, que va incloure l'elaboració d'exhaustius informes i una consulta pública, la Comissió va fer públiques unes conclusions que, a grans trets, es poden sintetitzar en les següents mesures a contemplar en la nova Directiva: la necessitat que les plataformes responsables d'intercanvi de vídeos protegeixin als menors dels continguts nocius i als ciutadans en general de la incitació a l'odi; incrementar la independència i les funcions de les autoritats estatals de regulació audiovisual; incrementar el foment de la creativitat europea per part, també, dels nous operadors i, finalment, flexibilitzar els límits del patrocini, l'emplaçament de producte i de la programació d'anuncis publicitaris, en tant que el consumidor té avui més mitjans per evitar-los i els operadors són conscients dels riscs i les conseqüències de la saturació.\nL'actualització de la regulació de la publicitat audiovisual és, per tant, una de les mesures contemplades en la proposta de Directiva per la qual es modifica la DSCA actual en vista de l'evolució de les realitats del mercat. I per garantir l'efectiva aplicació de les noves mesures, resulta rellevant destacar la recomanació explícita de la creació de sistemes d'autoregulació o corregulació, en particular pel que fa a la protecció dels menors, la lluita contra la incitació a l'odi i les comunicacions comercials.\nCom va afirmar Lorena Boix Alonso, Head of Unit, Converging media and content de la DG CONNECT de la Comissió Europea en la Jornada ‘Present i futur de la regulació i autoregulació de la publicitat’ organitza per Autocontrol, la voluntat del legislador és, ara més que mai, simplificar i regular solament allò estrictament necessari. Els principis bàsics han de ser comuns, però un sector en el qual l'evolució tecnològica va tan de pressa requereix mecanismes d'autoregulació, creats de la mà de la mateixa indústria i subjectes a mecanismes de control efectius, entre els quals destaca el model híbrid de la corregulació. La proposta de Directiva incorpora, entre les seves novetats, la previsió de desenvolupament de codis de conducta europeus, de la Unió, que hauran de ser presentats a la Comissió.\nAmb l'objectiu d'analitzar l'efectivitat d'aquests sistemes, la Comissió Europea va encarregar un estudi previ sobre l'autoregulació i la corregulació en el context de la implementació de la DSCA. La seva principal conclusió és que, en general, l'autoregulació i la corregulació s’han de considerar una estratègia dinàmica i flexible per regular àmbits com l'audiovisual, en constant evolució. Entre els dos exemples de millors pràctiques seleccionades en relació amb el criteri d'efectivitat destaca el Codi d'autoregulació sobre continguts televisius i infància, una iniciativa engegada el 2005 pels principals operadors televisius que emeten en obert a Espanya orientada a la protecció dels menors davant continguts potencialment inadequats. A més, el Codi compta amb la participació de l'autoritat audiovisual espanyola i de diferents organitzacions socials que integren, juntament amb els operadors, la seva comissió de seguiment.\nEn aquesta mateixa línia, Autocontrol ha renovat recentment el seu acord amb la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència (CNMC) –l'actual autoritat de control audiovisual estatal– per a la corregulació de la publicitat audiovisual. En virtut d'aquest acord, la versió original del qual es va signar el 2003, la CNMC reconeix la utilitat de l'autoregulació de la publicitat televisiva com a mecanisme complementari dels procediments administratius i judicials. A més, l'acord posa en valor el sistema de consulta prèvia gestionat per Autocontrol i estableix la creació d'una comissió mixta de seguiment que mensualment es reuneix per vetllar pel correcte compliment de l'acord i resoldre possibles conflictes o discrepàncies.\nLa citada proposta de Directiva per la qual es pretén modificar l'actual DSCA es troba en procés de revisió per part del Parlament Europeu a l’hora de tancar aquest article. El procés legislatiu es preveu llarg, encara que l'objectiu és aprovar el text definitiu a finals d'any. El debat segueix obert, però tots els indicis apunten al fet que els sistemes d'autoregulació i corregulació tindran un paper clau en aplicació efectiva de la nova legislació.\nrègim jurídic de la comunicació; televisió; publicitat;


Roques sense ciment es mobilitza per un passeig marítim sostenible\nPresentaren alternatives al passeig de s'Illot i Cala Morlanda\nUn centenar de persones reunides per la plataforma Roques sense ciment, es trobaren ahir a la capella de na Morlanda per netejar el litoral de Cala Morlanda i s'Illot i donar suport a les alternatives que planteja la plataforma pel projecte que té l'Ajuntament de Manacor de fer un passeig per la vorera de mar.\nAquest any els voluntaris repetiren la neteja que ja van duu a terme l'any passat. Així, partiren de la capella de na Morlanda i arribaren fins al moll de s'Illot. Aquest pic la novetat fou el suport d'un grup de bucejadors del centre Oceans Edge, que s'encarregà de fer la neteja subaquàtica del litoral.\nLa reivindicació d'aquest any, segons declarà el portaveu de Roques sense ciment, Andreu Pasqual, «no és el mateix que l'any passat, en el qual la prioritat era aturar el passeig. Aquest any qüestionam quin model de passeig volem, i com que no volem que ens fiquin en el grup dels que diuen no a tot, el que volem fer és plantejar alternatives».\nLa plataforma, així com anava fent la neteja del litoral, repartia fulletons en els quals explica la seva proposta, alternativa al projecte presentat per l'Ajuntament. Des de la plataforma es creu que el futur és peatonitzar la primera línia ja ocupada pels carrers i reordenar el trànsit per donar prioritat a les persones. Creuen que les roques ja són belles per si mateixes i que per això no importa fer paviments de ciment, ni elements artificials. La neteja acabà amb un berenar de gelat per a tothom i un concurs de dibuix infantil.


El món casteller sense data de retorn i amb un futur incert | Ràdio Calella Televisió\nEl món casteller sense data de retorn i amb un futur incert\nFer pinya per aixecar un pilar o un castell haurà d’esperar més enllà de la «nova normalitat». El coronavirus ha deixat al món casteller amb un futur incert. Des de l’11 de març, s’han anul·lat diverses diades castelleres arreu del territori català i no hi ha data per reprendre una activitat en què el contacte i la proximitat són inevitables. El món casteller pot tardar mesos a ser com era fins ara, amb places plenes i diverses colles carregant estructures, amb els castellers uns sobre els altres. El seu retorn dependrà de les condicions sanitàries i del control de la pandèmia, però res fa pensar que tot pugui tornar a ser com abans. Ara el món casteller treballa amb la mirada posada a la tardor i busca maneres de reinventar la seva activitat.\nUna de les moltes colles afectades que ara treballa per reinventar-se són Els Maduixots, els castellers de l’Alt Maresme. Sense assajos des del mes de març la colla ha decidit potenciar-se i fer pinya a través de les xarxes socials, ja que ara per ara, no tenen data de retorn. El seu president, Hèctor Montero, ha explicat que el coronavirus els ha deixat en una situació molt complicada que els obliga a reinventar-se.\nEls castells és una activitat on el contacte físic és imprescindible. No podem fer castells sense tocar-nos, ni podem fes castells mantenint la distància de seguretat que s’ha fixat. Llavors el que fem ara és reinventar-nos per mantenir el nostre grup unit i per seguir-nos fent visible als nostres pobles.\nS’han reinventat fent vídeos, a través de les xarxes socials, de temàtiques tan diverses com de cuina, esport o cultura. Unes activitats que els ajuden a mantenir viva l’ànima del grup casteller. I és que el retorn s’espera per l’octubre amb el concurs de Castells del Tarraco Arena. Un esdeveniment que es podrà celebrà depenent de l’evolució de la pandèmia i sempre que no hi hagi rebrots.\nLes previsions que tenim ara és que a l’octubre, coincidint amb el concurs de castells, puguem retornar a la nostra activitat. No serà un concurs com els darrers, serà atípic amb castells més petits, però si es pot fer, ens ho prendrem com la festa del retrobament del món casteller.\nDe cara a les Festes Majors d’estiu els Maduixots no volen perdre la seva presència i per això estudiaran diferents opcions per seguir formant part de la cultura popular amb activitats alternatives com poden ser concerts dels músics de la colla o fer projeccions murals amb vídeos de castells d’anys anteriors.\nA les Festes Majors d’aquest estiu no podrem fer Diada Castellera però sí que estem treballant per començar a oferir alternatives. En funció serà de les dates en les quals ens trobem i del que puguem fer, i també del que cada ajuntament ens demani.\nPer la seva part la Coordinadora de Colles Castelleres ha elaborat un document amb recomanacions que s’anirà actualitzant segons evolucioni la situació de la pandèmia. L’objectiu, expliquen, és reduir la possible transmissió de la Covid-19 entre les persones que participen de l’activitat castellera i que es podria començar a partir d’aquest estiu, seguint sempre les darreres normatives tan estatals com les aprovades per la Generalitat.\nSegüent Esquerra torna a reclamar plens mensuals en complir-se el primer any del mandat municipal\nAnterior Platja oberta perquè s’hi celebri la revetlla de Sant Joan


3.BREU HISTÒRIA DE L’HOLOCAUST\n4.EL SENTIT DEL NEGACIONISME\nL’intent de negar l’Holocaust és una manipulació política de la història duta a terme amb el propòsit de rehabilitar Hitler i, així, presentar el nazisme i el feixisme com a alternatives polítiques tan vàlides i defensables com qualsevol altra, tal com ho havien estat en l’Europa d’entreguerres; per altra banda, la negació de l’Holocaust també es fa servir per deslegitimar l’existència de l’Estat d’Israel.\nCom que el pes de la prova sempre recau sobre qui intenta afirmar la realitat d’un determinat fet, els negacionistes afirmen que correspon als defensors de la tesi de l’Holocaust demostrar la veracitat de les seves postures. Ara bé, els qui afirmen l’Holocaust han acomplert amb escreix el deure d’aportar les proves necessàries per demostrar les seves afirmacions; el pes de la prova ha passat, doncs, als qui pretenguin qüestionar l’autenticitat de les proves i testimonis de l’Holocaust; i, ací, és on els negacionistes mostren el seu veritable tarannà; malgrat que ho pretenguin, no refuten pas la veracitat dels testimonis sinó que intenten desacreditar-los, recorrent a la falsedat, la manipulació i l’engany.\nL’anàlisi de la negació de l’Holocaust ens presenta un cas on els que actuen en contra dels principis de l’anàlisi racional són, paradoxalment, els que es presenten com a escèptics.\n2.2.NEGACIONISME I REVISIONISME\n2.4.LA VERSIÓ NEGACIONISTA\n2.5.ALGUNS DELS PRINCIPALS NEGACIONISTES\n2.6.LES TÈCNIQUES DELS NEGACIONISTES\n2.7.LA RESPOSTA DELS HISTORIADORS\nDes del moment mateix de la fi de la II Guerra Mundial, certs sectors, caracteritzats per postures d’ultradreta i actituds antisemites, han creat la doctrina del negacionisme, segons la qual, l’Holocaust és una mentida creada amb fins propagandístics per les potències aliades, vencedores del III Reich; no és pas veritat, segons els negacionistes, que el règim nazi planifiqués i dugués a terme l’assassinat en massa dels jueus mitjançant els camps d’extermini.\nD’acord amb els postulats negacionistes, els pretesos testimonis de supervivents de l’Holocaust menteixen; les proves en què es basa la doctrina de l’Holocaust foren fabricades malèvolament; així, per exemple, després de la Guerra, en restes d’antics camps de concentració alemanys, s’hi van construir instal·lacions que simulaven ser cambres de gas amb l’únic propòsit de mantenir la creença en el mite de l’extermini dels jueus.\nEls principals beneficiaris d’aquest frau són, segons els negacionistes, els jueus que, presentant-se com a víctimes del suposat Holocaust, han aconseguit legitimitat per crear l’Estat d’Israel a Palestina i per cobrar fabuloses indemnitzacions a càrrec d’Alemanya.\nAls negacionistes, no els agrada que els anomenin així; ells es presenten com a revisionistes.\nEl revisionisme és una actitud necessària per garantir el caràcter científic de l’estudi de la història en qualsevol àmbit. En la recerca sobre un determinat fet o època, l’aparició de nous testimonis o documents sempre ens pot dur a considerar falses coses que abans havíem admès com a vertaderes o a la inversa. Així per exemple, en la investigació sobre la Catalunya medieval, en un principi s’havia cregut que el codi legal denominat Usatges de Barcelona s’havia redactat al segle XI en temps dels comtes Ramon Berenguer I i Almodis; ara bé, el treball de tota una sèrie d’estudiosos dut a terme des de finals del segle XIX va acabar demostrant que, en realitat, els Usatges de Barcelona foren compilats a mitjans del segle XII, durant el regnat de Ramon Berenguer IV, besnét de Ramon Berenguer I i Almodis.\nAquesta és una mostra del revisionisme necessari per al treball historiogràfic; l’atribució tradicionalment admesa dels Usatges de Barcelona fou revisada perquè les característiques del text duien els historiadors a dubtar que aquest codi legal fos realment una obra del segle XI; posteriorment, l’estudi dels Usatges va permetre trobar proves que els situaven a mitjans del segle XII.\nAra bé, malgrat les pretensions dels negacionistes, el seu revisionisme no és pot homologar pas a l’exemple ací presentat. Els negacionistes parteixen de la base que l’Holocaust no va tenir lloc; en conseqüència, guiats per aquest apriorisme, no segueixen pas el mètode científic, consistent a analitzar les dades i a partir d’ací treure conclusions que confirmin o desmenteixin les seves hipòtesis, sinó que manipulen els fets per fer-los encaixar amb les seves idees, basades no pas en l’observació dels documents i testimonis del seu objecte d’estudi, sinó en les seves construccions ideològiques.\nLa negació de l’Holocaust és un delicte a Alemanya, Àustria, Espanya, França, Israel i Suïssa; en qualsevol d’aquests països, els negacionistes poden ser condemnats a pagar multes o, fins i tot, a penes de presó.\nAls Estats Units, no s’ha prohibit mai el negacionisme ja que, segons ho interpreten els juristes americans, aquesta mesura aniria contra el dret a la llibertat d’expressió, garantit per l’Esmena Primera de la Constitució; així doncs, sigui quin sigui el judici ètic, moral o científic que se’n faci, als EUA es permet la negació de l’Holocaust igual com no es persegueix ningú per posar en dubte l’arribada de l’Home a la Lluna, per desmentir la pràctica de l’esclavitud dels negres a Amèrica o, si es vol, per qüestionar l’existència mateixa de George Washington.\nSegons els negacionistes, les prohibicions constitueixen la prova que ells tenen raó, ja que la veritat no necessita pas sancions legals; a causa d’aquestes mesures repressives, afirmen ells, els historiadors continuen repetint el dogma de l’Holocaust simplement perquè no s’atreveixen pas a afrontar les represàlies professionals, personals i penals que patirien si es decidissin a explicar la veritat.\nNo tots els països mantenen una actitud de rebuig al negacionisme; el govern de Síria i l’Autoritat Nacional Palestina no sols toleren el negacionisme sinó que publiquen obres negacionistes, les quals gaudeixen d’una gran acceptació dins dels països musulmans. Per altra banda, molts diaris d’Aràbia Saudita, Egipte, Jordània, Líbia, Palestina i Síria, a més de negar l’Holocaust i de difondre el mite d’una conspiració judaica per dominar el món, fins al punt d’acusar els jueus de propagar expressament el virus de la SIDA o d’atribuir a un complot sionista els atemptats de l’11-S a Nova York, consideren autèntics els Protocols dels Savis de Sió, un opuscle amb gran circulació a l’Europa de principis del segle XX, on s’hi exposen els suposats estatuts d’una organització jueva que pretén apoderar-se del control de la societat; en realitat, aquest pamflet és una falsificació perpetrada per la policia política de la Rússia tsarista, caracteritzada pel seu antisemitisme.\nEn alguns casos, com el del diari egipci Al-Akhbar, s’arriba, fins i tot, a reivindicar Hitler i el genocidi nazi contra els jueus. Aquesta actitud troba el seu precedent en la política de Hajj Amin al-Husayni, gran muftí de Jerusalem que, per lluitar contra l’establiment de colònies jueves a Palestina, va intentar establir una aliança amb la Itàlia feixista, el III Reich i els nacionalistes àrabs per dur a terme una Guerra Santa contra la Jueria Internacional.\nDe fet, molts dels dirigents polítics del món àrab sorgeixen de partits d’inspiració nazi o feixista creats als anys 30 i 40; Egipte, Síria i Iran han estat acusats d’haver donat refugi a criminals de guerra nazis; per altra banda, des de 1963, es fan edicions en àrab del Mein Kampf\nEls negacionistes parteixen de la base que ni Hitler ni cap altre jerarca nazi va donar mai ordre d’exterminar els jueus; no és pas veritat, segons ells, que el III Reich usés cambres de gas per matar jueus en massa, d’ací arriben a la conclusió que la xifra de sis milions de jueus morts durant la II Guerra Mundial és una exageració sense cap ni peus. Els films exhibits a la fi de la Guerra on s’hi mostren víctimes dels camps d’extermini són una creació fraudulenta dels Aliats per així legitimar l’objectiu sionista de crear un estat jueu a Palestina i dimonitzar els alemanys, justificant d’aquesta manera l’ocupació d’Alemanya i la seva divisió en dos estats sota control de les potències aliades.\nAixí doncs, si, tal com ho pretenen els negacionistes, l’Holocaust és mentida, què va passar, aleshores, amb els jueus durant la II Guerra Mundial a Alemanya i als països ocupats pel III Reich?\nEls negacionistes no qüestionen mai el fet que, ja des d’un bon principi, el règim nazi dugués a terme accions de persecució contra els jueus com ho foren:\na) La prohibició als jueus, donada el 1933 pocs mesos després que Hitler accedís al poder, d’exercir les professions de funcionari, advocat, jutge, metge, dramaturg, periodista, músic, cineasta i professor universitari\nb) La retirada als jueus de la nacionalitat alemanya el 23 de març de 1934\nc) Les lleis racials de Nuremberg dictades el setembre de 1935 que prohibien, fins i tot sota pena de mort, el matrimoni i les relacions sexuals entre jueus i aris (terme amb què els nazis designaven els alemanys no jueus)\nd) Les mesures d’arianització de l’economia alemanya preses el 26 d’abril de 1938 per les quals els empresaris jueus foren expropiats\ne) La Nit dels Vidres Trencats: el 10 de novembre de 1938, el govern nazi va incitar una campanya d’agressió contra els jueus que va tenir com a resultat l’incendi de sinagogues, la destrucció mitjançant actes vandàlics de comerços propietat de jueus així com l’assassinat de jueus; la resposta del govern nazi a aquests fets encara va ser imposar una multa col·lectiva als jueus alemanys per tenir una actitud hostil al Reich\nIgual com els defensors de la veracitat de l’Holocaust, els negacionistes admeten que, durant la II Guerra Mundial, els nazis van crear ghettos per encabir-hi –o, més aviat, entatxonar-hi- els jueus i que, després, els jueus –com també va passar amb els gitanos, els Testimonis de Jehovà, els homosexuals i els dissidents polítics- foren deportats a camps de concentració on hi havia forns crematoris.\nSegons els negacionistes, no és pas veritat que en aquests camps s’hi dugués a terme un extermini planificat de jueus; ara bé, admeten que, als camps de concentració, molts presoners –jueus o no- moriren a causa de les duríssimes condicions de treball a què eren sotmesos; de fet, els crematoris, tal com els negacionistes mateixos ho accepten, servien per incinerar els cadàvers dels morts als camps de concentració.\n2.5.2.HARRY ELMER BARNES\n2.5.3.AUSTIN J. APP\n2.5.8. L’INSTITUTE FOR HISTORICAL REVIEW\nEl primer escriptor negacionista fou el francès Paul Rassinier (1906-1967), antic presoner polític al camp de Buchenwald, on hi havia estat reclòs el 1943 per les seves activitats com a membre de la Resistència Francesa; el 1945, Rassinier, afiliat al partit socialista (SFIO), fou elegit diputat a l’Assemblea Nacional de França, càrrec que ocupà durant dos anys; el 1951, Rassinier, expulsat de la SFIO, s’adherí a la Fédération Anarchiste; llavors, començà un curiós doble joc: a França, era un actiu militant anarquista mentre que a Alemanya col·laborava obertament amb els neo-nazis; la denúncia d’aquesta duplicitat per part d’anarquistes alemanys acabà obligant Rassinier a abandonar la Fédération Anarchiste.\nA Le Passage de la Ligne (=Traspassant la Línia) escrit el 1948 i a Le Mensonge d'Ulysse (=la Mentida d’Ulisses), publicat el 1950, Rassinier hi exposà el seu principal argument contra la possible existència de cambres de gas als camps nazis: jo hi era i no hi havia res de tot això. Ara bé, Rassinier havia estat reclòs al camp de Buchenwald (Alemanya), concebut per tenir-hi tancats dissidents polítics, no pas per dur-hi a terme cap mena d’extermini; els camps de la mort eren a la zona sota jurisdicció del dit Govern General de Polònia, una part d’aquest país que havia d’estar dirigida pels alemanys però sense ser incorporada a Alemanya, a diferència d’altres regions poloneses, annexionades al Reich; els nazis usaren el territori del Govern General com una mena d’abocador per deportar-hi totes aquelles persones que ells consideraven indesitjables per motius racials.\nEl 1964, Rassinier va publicar Le Drame des juifs européens (=El Drama dels jueus europeus) amb el propòsit de desemmascarar el mite del genocidi; els seus arguments (negar l’existència de les cambres de gas, considerar excessiva la xifra de sis milions de jueus morts als camps d’extermini i ignorar el testimoni dels culpables) no eren pas nous; ara bé, en aquest llibre, hi introdueix un fet que, des d’aleshores caracteritzarà el negacionisme: atribuir la creació del mite de l’Holocaust a una conspiració jueva, aliada i soviètica, concebuda per arruïnar Alemanya imposant-li el pagament d’indemnitzacions astronòmiques. Posteriorment, Rassinier també va publicar llibres sobre el procés de Frankfurt contra antics responsables d’ Auschwitz, i sobre el judici, celebrat el 1961 a Jerusalem, contra Adolf Eichmann, un dels culpables de l’Holocaust, capturat pels serveis secrets israelians a Argentina, on residia des de la fi de la Guerra sota identitat falsa, i dut a Israel on acabà sent condemnat a mort.\nTal com ho afirma Deborah Lipstadt, historiadora especialitzada en l’estudi de l’Holocaust, autora de Denying the Holocaust: The Growing Assault on Truth and Memory (=La negació de l’Holocaust: l’Atac creixent contra la veritat i el record) on es dedica a desmentir les afirmacions dels negacionistes, les teories de Rassinier resulten fàcils de refutar; no aporta mai proves de les seves afirmacions, entre les quals hi figura la d’atribuir a coaccions les confessions d’antics criminals nazis duts a judici, i ignora tots aquells documents i testimonis que puguin contradir-lo.\nDesprés de la fi de la Primera Guerra Mundial, l’historiador americà Harry Elmer Barnes (1889-1968) va criticar l’entrada dels EUA a la guerra contra Alemanya argumentant que el conflicte havia esclatat no pas per instigació d’Alemanya, sinó per culpa de França i Rússia; posteriorment, vers 1950, la seva germanofília va dur Barnes a qüestionar la realitat de l’Holocaust després d’haver conegut Rassinier i David Leslie Hoggan (1923-1988), autor de The Forced War (=La Guerra Obligada), publicat a Alemanya el 1961 on, a més de presentar la II Guerra Mundial com a resultat de les intrigues del govern britànic que va forçar Hitler a declarar la guerra malgrat el tarannà conciliador i raonable del Führer, s’hi minimitzen les atrocitats contra els jueus comeses pels nazis durant la Guerra.\nBarnes, que va col·laborar en la publicació de llibre de Hoggan, no arriba a negar l’Holocaust però sí que fa èmfasi a considerar una exageració la magnitud d’aquest fet; així, treu la conclusió que la magnificació de l’Holocaust serveix als propòsits d’Israel d’aconseguir més indemnitzacions d’Alemanya; en realitat, però, en contra del que pretenen els negacionistes, Alemanya no paga indemnitzacions a l’estat hebreu pel nombre de jueus morts sinó pel cost d’establir els supervivents a Israel.\nL’aportació d’Austin J. App (1902-1984), escriptor americà d’origen alemany, al negacionisme fou proporcionar-li les seves vuit creences bàsiques:\n1) La solució nazi al problema jueu no era pas l’extermini sinó la deportació; de fet, segons App, si Alemanya hagués volgut realment exterminar els jueus no n’hauria sobreviscut cap\n2) Cap jueu no va ser gasejat en camps d’Alemanya ni tan sols a Auschwitz. Els forns crematoris servien per incinerar els cossos dels presoners que morien per qualsevol motiu, com ara malaltia\n3) Els jueus desapareguts durant la II Guerra Mundial procedien de l’URSS i no pas de territoris sota domini alemany\n4) Els jueus morts pels nazis eren tots subversius, criminals o espies\n5) Si l’Holocaust va passar de debò, Israel hauria d’obrir els seus arxius a tothom i no pas dedicar-se a titllar d’antisemites tots els que qüestionin l’extermini nazi\n6) La xifra de 6 milions de morts prové de males interpretacions de documents nazis\n7) Són els que acusen Alemanya dels 6 milions de morts els qui han d’aportar proves de les seves acusacions; els 6 milions de morts són la base de l’estafa sionista de les indemnitzacions exigides a Alemanya\n8) Les discrepàncies entre historiadors jueus i d’altres estudiosos sobre el nombre de víctimes de l’Holocaust en demostra la falsedat\nErnst Zündel va néixer a Alemanya el 1939, però, per tal d’evitar haver de fer el servei militar, als dinou anys va emigrar al Canadà, on entrà en contacte amb grups neo-nazis.\nDurant els anys 70 i 80, Zündel va dirigir una editorial, amb seu a Toronto, anomenada Samisdat Publishing, on hi foren publicats pamflets com ara The Hitler We Loved and Why (=El Hitler que vam estimar i per què), escrit per Zündel mateix, i obres d’altres negacionistes com ara Did Six Million Really Die? (=Realment, van morir-hi sis milions?), del neo-nazi britànic Richard Harwood, conegut pel pseudònim Richard Verrall; The Hoax of the Twentieth Century (=El frau del segle XX) d’Arthur Butz; Auschwitz, Dachau, Buchenwald: The Greatest Fraud in History (=Auschwitz, Dachau, Buchenwald: El frau més gran de la Història) de Richard Harwood; A Straight Look at the Third Reich (=Una mirada sincera al III Reich) i The Six Million Swindle (=L’estafa dels sis milions), obres totes dues d’Austin App. Al seu torn, Zündel també va crear organitzacions dedicades a difondre el negacionisme a tot el món, principalment al Canadà, als EUA i a la República Federal Alemanya.\nUna altra de les especialitats de Zündel és afirmar que els OVNI són, en realitat, armes secretes nazis llençades des de l’Antàrtida.\nEl 1985, Zündel fou dut a judici sota l’acusació de difondre i publicar material negant l’Holocaust; el 1988, fou condemnat a quinze mesos de presó per un tribunal d’Ontàrio; tanmateix, aquesta condemna fou revocada pel Tribunal Suprem del Canadà el 1992 perquè la llei de falses notícies en què es basava la sentència fou declarada inconstitucional.\nA finals dels anys 90, la Comissió de Drets Humans del Canadà va investigar Zündel sota l’acusació de promoure l’odi contra els jueus mitjançant la seva web. Poc després, Zündel va establir-se a Tennessee (EUA); el 2003, fou detingut per violar les lleis d’immigració dels EUA i deportat al Canadà, malgrat la seva nacionalitat alemanya i la pèrdua de la condició de resident al Canadà a conseqüència de la seva perllongada absència del país.\nDes del 2003, Zündel es troba en situació de detenció al Canadà, com a mesura cautelar motivada per la seva vinculació amb grups neo-nazis violents. Les autoritats canadenques estan fent gestions per deportar-lo a Alemanya, on se’n reclama l’extradició per crims d’incitació a l’odi racial; Zündel intenta evitar l’extradició reclamant al Canadà l’estatut de refugiat polític. Segons afirma Rex Murphy, un conegut periodista canadenc, Si Ernst Zündel és un refugiat, l’Ànec Daffy (=el Pato Lucas) és Albert Einstein ... Algunes afirmacions són tan absurdes que constitueixen una traïció contra el sentit comú i la dignitat humana si hom les pren seriosament ni que sigui durant un instant. Potser caldrà veure si l’Ànec Daffy coneix la Teoria de la Relativitat.\nAl seu pamflet, The West, War, and Islam (=Occident, la Guerra i l’Islam), publicat el 1985, Zündel avisava els musulmans que els seus enemics –la Internacional Sionista- estaven intentat dur Occident cap a una guerra criminal contra ells; Zündel els demanava ajuda econòmica per combatre el mite de l’Holocaust, base del poder sionista.\nEl britànic David Irving es defineix com a historiador autodidacta; el seu mètode de treball consisteix a analitzar directament els documents, deixant sempre de banda les obres que d’altres investigadors hagin escrit sobre el tema.\nEntre el 13 i el 15 de febrer de 1945, l’aviació britànica havia destruït la ciutat alemanya de Dresden mitjançant un intens bombardeig, que provocà un gran nombre de víctimes, totes elles civils, ja que a Dresden no hi havia cap instal·lació militar important. Per això, cap als anys 60, al Regne Unit va plantejar-se la qüestió de si la destrucció de Dresden havia estat realment justificada; si, tal com pretenien alguns, això havia estat una justa venjança pels bombardeigs alemanys contra les ciutats angleses, llavors, el demòcrata Churchill actuava igual que el nazi Hitler; per altra banda, no es podia pas considerar criminals nazis tots els habitants de Dresden.\nEnmig d’aquest debat, David Irving va donar-se a conèixer amb la seva primera obra: The Destruction of Dresden (1963), la qual va tenir força èxit entre el públic. Irving hi presentava una xifra de víctimes del bombardeig britànic força més elevada que d’altres historiadors; per altra banda, hi mostrava una actitud molt favorable a Alemanya.\nEn la seva època d’alumne a l’Imperial College (1957-1959), Irving ja havia escrit en revistes estudiantils articles defensant el règim racista de l’apartheid sud-africà, reivindicant el III Reich i queixant-se del domini de la premsa pels jueus. Aleshores, Irving es va declarar feixista i es manifestava satisfet d’haver visitat Madrid i Berchtesgaden, una de les residències de Hitler, que Irving va considerar un santuari.\nEl 1967, Irving va publicar Accident –The Death of General Sikorski (=Accident –La mort del General Sikorski) on presentava com un assassinat ordenat per Churchill la mort del general Wladyslaw Sikorski, primer ministre del govern polonès a l’exili, esdevinguda el 1943 a conseqüència d’un accident d’aviació a Gibraltar. Segons una crítica feta per l’historiador Hugh Trevor-Roper el 1977, en aquesta obra, Irving no aporta cap prova de les afirmacions que hi fa.\nA Hitler’s War (=La Guerra de Hitler), una obra de nou-centes pàgines publicada el 1977, Irving pretenia fer creure que el Führer no tenia cap coneixement de què estava passant amb els jueus ja que, absorbit per la direcció de la guerra, havia descurat la política interna d’Alemanya. Tot un seguit d’historiadors (Walter Laqueur de la Universitat de Georgetown, Alan Bullock, John Lukacs) criticaren aquest llibre per la seva manca de mètode i pels seus nombrosos errors factuals. Posteriorment, el 1987, Irving va escriure Churchill’s War (=La Guerra de Churchill), on culpava el polític britànic de l’esclat de la II Guerra Mundial.\nIrving s’ha dedicat a escriure biografies de dirigents nazis (Göring, Goebbels, el general Rommel, etc.) maldant sempre per mostrar-ne la part positiva; així, en la biografia de Hermann Göring, que escrigué el 1989, en destacava el bon caràcter i n’amagava tant la participació en l’Holocaust com els robatoris d’obres d’art.\nA Uprising! (=Alçament!), escrita el 1981, Irving hi fa una clara declaració d’antisemitisme: hi definí la revolta anticomunista d’Hongria el 1956 com una insurrecció contra els jueus, suposats patrocinadors del comunisme.\nAquestes postures van dur-lo a relacionar-se amb medis d’ultradreta; el 1982, Irving va començar a parlar en actes de Deutsche Volksunion (DVU), un partit alemany xenòfob, antisemita, favorable a minimitzar els crims nazis i contrari a les institucions democràtiques. La relació d’Irving amb el DVU va acabar-se el 1993; aleshores, la total conversió d’Irving al negacionisme posava aquest partit en el risc de ser il·legalitzat per l’Agència per a la protecció de la Constitució, organisme de la República Federal Alemanya encarregat de defensar la democràcia.\nEl setembre de 1983, Irving va pronunciar la conferència Història Contemporània i Historiografia al V Congrés Revisionista Internacional, organitzat a Los Angeles per l’IRH Institute for Historical Review (=Institut per a la Revisió Històrica), entitat negacionista fundada a Califòrnia el 1979. Irving hi exposava les tesis de Hitler’s War; uns quants mesos després del Congrés Revisionista, el negacionista francès Robert Faurisson, assessor editorial de l’IRH, va criticar les idees d’Irving afirmant que Hitler no en sabia res de l’Holocaust per la senzilla raó que no hi havia hagut cap mena d’Holocaust.\nLa conversió d’Irving al negacionisme va produir-se després que, el 1988, testifiqués a favor d’Ernst Zündel, acusat per un tribunal d’Ontàrio (Canadà) de negacionisme; una de les proves de la defensa era un informe redactat per Fred A. Leuchter, on, a partir de l’absència de rastres de gas cianur a les restes de les instal·lacions d’Auschwitz, concloïa que no hi havia hagut cambres de gas en aquest camp de concentració; el tribunal va rebutjar l’informe per manca de mètode i, sobretot, perquè Leuchter no tenia el títol d’enginyer que afirmava posseir i, a més, ignorava qüestions de química fonamentals per a l’informe. Tanmateix, Irving va considerar l’informe de Leuchter la prova científica contra l’Holocaust, i llavors, va començar a expressar els fets bàsics del credo negacionista: l’Holocaust com a mentida creada pels Aliats durant la II Guerra Mundial; des de 1989, Irving és un habitual dels actes organitzats per l’Institute for Historical Review. En realitat, l’informe de Leuchter només negava l’existència de cambres de gas a Auschwitz, Birkenau i Majdanek, però, en una conferència pronunciada el 1990, Irving va estendre aquesta negació també a Treblinka i a d’altres pretesos camps d’extermini a l’Est. Aquell mateix any, va afirmar que les persones que testificaven haver patit els horrors de l’Holocaust ho feien o bé per diners o bé perquè tenien alterades les facultats mentals.\nA Nuremberg: The Last Battle (=Nuremberg: la darrera batalla), publicat el 1996, hi descriu els judicis de Nuremberg com una farsa organitzada pels vencedors anglo-americans, culpables ells mateixos de crims de guerra, on, per incriminar els acusats, s’usaren documents falsos o manipulats.\nA conseqüència de les seves afirmacions clarament negacionistes, s’ha prohibit l’entrada d’Irving a Alemanya (1992), Canadà (1992) i a Austràlia (1993), com, per altra banda, moltes editorials van començar a rebutjar les seves obres noves i a deixar de reeditar les anteriors.\nEl 1998, Irving va pledejar contra Deborah Lipstadt, acusant-la de difamació per haver-lo titllat de negacionista i de falsificador de la història al llibre Denying the Holocaust: The Growing Assault on Truth and Memory (=La negació de l’Holocaust: l’Atac creixent contra la veritat i el record), publicat el 1994.\nEn el judici, Lipstadt va aconseguir demostrar l’ús de documents falsos com a font per part d’Irving, que arriba a considerar una falsificació el diari d’Anne Frank. Des d’aleshores, fora dels cercles negacionistes, ningú no considera Irving un historiador digne de crèdit.\n2.5.6. ROBERT FAURISSON\nL’escriptor francès Robert Faurisson es presenta com una persona apolítica; simplement, ell és un historiador que es proposa explicar la veritat: les cambres de gas no han existit pas mai, tot és una invenció dels jueus.\nEn realitat, però, Faurisson no és pas historiador; va ser professor de literatura a la Universitat de Lió, fins que en fou expulsat a causa de les seves activitats negacionistes.\nEl mètode Faurisson d’anàlisi dels documents sobre l’Holocaust parteix de les següents bases:\n1) Qualsevol testimoni d’un jueu és sospitós i, per tant, no és vàlid\n2) Qualsevol testimoni d’un nazi escrit durant la Guerra o acabada la Guerra ha estat obtingut sota tortura i, doncs, no és vàlid\n3) Cal rebutjar tota anàlisi dels textos nazis, especialment de les expressions acció especial o solució final, les quals no s’han pas d’interpretar com a sinònim de genocidi\n4) Qualsevol document que demostri l’existència de cambres de gas com ara plànols, factures, etc., ha de ser reinterpretat d’una altra manera o bé es tracta d’una falsificació duta a terme o bé pels jueus o bé pels serveis secrets soviètics\nVers 1980, Faurisson va enviar un jove deixeble seu, Jean-Claude Pressac, als arxius d’Auschwitz per tal de demostrar que les cambres de gas no van existir. Naturalment, Pressac partia d’una concepció negacionista; ara bé, en els seu estudi, va trobar-se amb tot un munt de proves que demostraven l’ús de cambres de gas amb fins genocides; aleshores, va informar-ne el seu mestre el qual va trencar amb ell.\nCertament, Pressac va seguir el mètode científic: formular una hipòtesi, analitzar les dades existents i, aleshores, valorar la seva hipòtesi inicial en funció de les conclusions deduïdes de l’observació de les dades.\nNascut a Marsella el 1913, el filòsof Roger Garaudy arribà a ser un dels intel·lectuals bàsics de l’esquerra francesa, on comptà amb el suport de Maurice Thorez, secretari general del Partit Comunista Francès (PCF) des de 1930 fins 1964; el 1970, però, Garaudy, membre del buró polític del PCF des de 1956, fou expulsat del Partit per haver-se oposat al secretari general Georges Marchais i haver rebutjat la intervenció soviètica a Txecoslovàquia.\nAl moment de l’esclat de la II Guerra Mundial, Garaudy, un dirigent aleshores dels comunistes francesos, fou empresonat pel règim de Vichy en un camp de concentració al Sàhara, on s’hi va estar tres anys; posteriorment, després d’acabada la Guerra, va arribar a ser diputat a l’Assemblea Nacional francesa i senador .\nEn la seva vida, Garaudy ha evolucionat des del comunisme estalinista cap a postures de marxisme dissident, que van dur-lo a identificar-se amb les revoltes estudiantils de Maig del 1968; més endavant, va esdevenir catòlic i intentà trobar la manera de conciliar el marxisme amb l’humanisme cristià. El 1982, tres anys després del triomf de la revolució islàmica a Iran, Garaudy va decidir fer-se musulmà; anteriorment, però, havia mantingut bones relacions amb el règim del Xa.\nEn la seva època musulmana, Garaudy ha escrit Souviens- toi : brève histoire de l'Union soviétique (1994), on, malgrat la Caiguda del Mur de Berlín i la dissolució de l’URSS, hi feia una defensa del comunisme soviètic, L'Islam et l'intégrisme (1996), Les Mythes fondateurs de la politique israélienne (1996) i Grandeur et décadences de l'Islam (1996).\nGaraudy, que, actualment, es defineix com a antisionista, antiisraelià, anticapitalista, musulmà, ha donat suport al règim iraquià de Saddam Hussein contra les agressions colonials americanes.\nA Les Mythes fondateurs de la politique israélienne, Garaudy basa la seva oposició a la creació de l’Estat d’Israel en la denúncia dels mites teològics jueus (la Terra Promesa, el Poble Elegit); d’ací passa a revisar les conclusions dels Judicis de Nuremberg i, citant les obres de David Irving, nega el projecte de Hitler d’extermini dels jueus, l’existència de les cambres de gas i la pràctica de cap mena de genocidi pels nazis.\nPer la publicació de les Les Mythes fondateurs de la politique israélienne, Garaudy fou dut a judici i, el 17 de febrer de 1998, fou condemnat a pagar una multa de 120.000 francs (aproximadament, 1.800 euros).\nDurant el procés, Garaudy va rebre el suport entusiasta de molts països musulmans, on Les Mythes fondateurs és un èxit de vendes; juristes egipcis i libanesos acudiren a París per col·laborar amb els advocats de Garaudy; muftís i aiatol·làs cridaren els fidels a manifestar-se en suport del filòsof musulmà; el govern d’Iran va acusar els tribunals francesos de tenir una actitud esbiaixada contra un adversari del sionisme; diaris de tot arreu del món musulmà presentaren Garaudy com una víctima d’una conspiració sionista. Les autoritats iranianes, a més de pagar part de la multa imposada a Garaudy, presentaren la condemna de l’escriptor com una prova de la manca de llibertat d’expressió a França.\nGaraudy és una mostra d’un fenomen no gaire conegut: el negacionisme d’esquerra; dins d’aquest corrent cal incloure-hi l’abans esmentat Paul Rassinier, així com el marxista Amadeo Bordiga i Pierre Guillaume, animador de la revista La Vieille Taupe (=El Vell Talp), on s’hi ha publicat obres negacionistes com ara, entre d’altres, Le Mensonge d'Ulysse i Les Mythes fondateurs de la politique israélienne.\nEls negacionistes d’esquerra consideren l’Holocaust com un mite creat per fer oblidar l’explotació dels obrers i la dels pobles del Tercer Món així com els crims comesos per les democràcies burgeses; per altra banda, veuen també l’Holocaust com una mentida fabricada per justificar la creació de l’Estat d’Israel i l’opressió del poble palestí, idea que difon Ahmed Rami, establert a Suècia on dirigeix Ràdio Islam.\nFundat el 1979, l’IRH [Institute for Historical Review (=Institut per a la Revisió Històrica)] és l’entitat capdavantera en la difusió del negacionisme arreu del món; es presenta com una organització amb fins científics i intenta ser acceptada dins l’àmbit acadèmic; per això, publica una revista The Journal of Historical Review i, més o menys anualment, organitza congressos.\nAra bé, l’IRH no pot pas amagar el seu veritable tarannà neo-nazi i antisemita; molts dels seus dirigents, fins i tot els que tenen alguna qualificació acadèmica, es troben vinculats a l’extrema dreta, tal com és el cas del seu director, Mark Weber, activista del grup neo-nazi Aliança Nacional durant els anys setanta, o de Revilo P. Oliver, assessor editorial de l’IHR, va col·laborar en la publicació neo-nazi Liberty Bell (=Campana de la Llibertat). Per altra banda, el rigor acadèmic de The Journal of Historical Review queda ben “demostrat” quan, en el seu número de setembre/octubre de 1995, hi apareix un article denunciant la conspiració jueva mundial. Als congressos de l’IRH, s’hi convida gent com ara Florence Rest van Tonnigen, vídua del col·laboracionista holandès M.M. Rest van Tonnigen, Wolf Rudiger Hess, fill de Rudolf Hess, el general Otto Ernst Remer, oficial en temps de Hitler, condemnat el 1986 per les autoritats alemanyes a causa de les seves activitats antisemites, Ernst Zündel, David Irving o el neo-nazi alemany Ewald Althans. Finalment, als congressos de l’IRH hi poden passar coses com la que es va esdevenir en l’edició de 1983: Keith Thompson, un dels incondicionals de l’IHR, va proposar als assistents continuar donant suport al III Reich perquè si al final resulta que l’Holocaust va esdevenir-se realment, encara millor; segons sembla, Thompson va guanyar-se una forta ovació dels assistents; tanmateix, per tal de mantenir la “bona imatge” de l’IHR, aquestes paraules foren eliminades del registre d’intervencions.\n2.6.2. L’OCULTACIÓ DE PROVES\n2.6.3.EL REBUIG DELS TESTIMONIS\n2.6.4.ELS SUPOSATS INFORMES TÈCNICS\nÒbviament, el principal problema dels negacionistes és l’existència de nombrosos testimonis de l’Holocaust; això els porta a seguir tota una sèrie de tècniques per tal de defensar les seves idees:\na) amagar l’existència de proves documentals de l’Holocaust per així afirmar que tot es basa en relats de suposats testimonis que són o bé pretesos supervivents o bé antics nazis que confessen haver-hi participat\nb) rebutjar els testimonis tant els de supervivents per jutjar-los de mala fe, com els d’antics nazis per considerar que han declarat sota coacció o tortura\nc) elaborar suposats informes tècnics on s’hi pretén demostrar que els fets explicats pels testimonis de l’Holocaust són impossibles\nSeguint aquestes tècniques, l’abans esmentat Institute for Historical Review arriba a la conclusió que no existeix absolutament cap prova de l’Holocaust.\nLa pretensió dels negacionistes de manca de proves sobre l’Holocaust es basa en l’ocultació de l’existència de documents com ho són:\na) els diaris de Goebbels, ministre de propaganda del III Reich: un document de set mil pàgines, descobert després de la Guerra per pura casualitat, poc abans que anessin a vendre’l com a paper usat. Aquests diaris van plens de detalls personals i íntims que ningú, a part de Goebbels, podia conèixer; un falsificador no hauria pogut evitar cometre-hi errors; alguns negacionistes, com ara David Cole, admeten que els cal trobar una explicació satisfactòria per a l’origen d’aquest document. Les proves de l’Holocaust es troben en aquestes dues anotacions:\n1) 14 de febrer de 1942: El Führer ha expressat de nou el seu propòsit de netejar Europa de jueus sense cap mena de contemplacions. No ha d’haver-hi cap mena de sentimentalisme. Els jueus es mereixen la catàstrofe que els ve a sobre. La seva destrucció anirà lligada a la dels nostres enemics. Hem d’accelerar aquest procés sense pietat\n2) 27 de març de 1942: El procediment n’és un de força bàrbar que ací no penso pas descriure amb detall. No en quedarà gaire dels jueus. De fet, es pot dir que el 60% seran liquidats mentre que només el 40% es podran fer servir per a treball forçats\nb) un memoràndum, amb qualificació de top secret, adreçat per l’Untersturmführer de la SS Becker a l’Obersturmbannführer Rauff sobre l’ús de furgonetes per asfixiar-hi presoners mitjançant els gasos del tub d’escapament, un antecedent de les cambres de gas. L’autor del text hi explica dificultats tècniques sorgides arran de l’ús d’aquest mètode d’extermini: si ha plogut, les furgonetes no es poden fer servir perquè rellisquen; si els alçaprems no es col·loquen ben posats, llavors s’allarga el temps de l’execució, etc\nc) en una carta, també top secret, entre Becker i Rauff del 5 de juny de 1942, s’hi admet haver dut a terme 97.000 assassinats mitjançant furgonetes des de desembre de 1941\nd) en un memoràndum enviat el 29 de gener de 1943 per un oficial de la SS a un altre, s’hi descriu una habitació d’Auschwitz com a Vergasungskeller (=cambra de gas). Aquest fet cal atribuir-lo a un lapsus de l’autor del text perquè, normalment, per referir-se a les cambres de gas es feien servir expressions eufemístiques com ara denominar-les Leichenkeller (=dipòsit de cadàvers)\ne) cartes i telegrames datats a 11 i 12 de febrer de 1943 exposen l’ús d’àcid prússic (gas cianur) al camp d’Auschwitz en una habitació definida com a Leichenkeller. En realitat, aquella habitació es deuria usar com a cambra de gas; el gas cianur no serveix per desinfectar dipòsits de cadàvers perquè no elimina pas les bactèries\nf) en un discurs pronunciat a Posen el 4 d’octubre de 1943, conservat en una cinta gravada, Heinrich Himmler, cap de la SS i de la GESTAPO així com ministre de l’Interior durant la Guerra, hi digué ara em refereixo a l’evacuació dels jueus, a l’extermini del poble jueu. Aquesta és una de les coses que es diuen més sovint: “s’està exterminant el poble jueu”, diu qualsevol membre del Partit, “del tot veritat, forma part dels nostres plans, l’eliminació dels jueus,l’extermini, ho estem fent”\ng) una sentència donada per un tribunal de Munic el maig de 1943 afirma que els jueus han de ser exterminats i que hi ha escamots encarregats d’exterminar jueus\nh) el 1943, un tribunal alemany va condemnar Max Taubner, Untersturmführer de la SS, per haver revelat la pràctica de l’extermini i haver-ne fet fotografies\ni) els diaris de Hans Frank, governador general de Polònia, formen un conjunt de trenta-vuit volums de notes, textos de discursos, registres de reunions, etc., on s’hi pot llegir:\nPerò què se n’ha de fer dels jueus? Creuen vostès que se’ls ha de reassentar a l’Ostland (=als territoris de l’Est), en pobles? Això és el que ens van dir a Berlín. Per què tanta molèstia? No podem fer-ne res ni a l’Ostland ni al Reichkommissariat. Per tant, liquidin-los vostès mateixos.\nSenyors, haig de demanar-los que es treguin qualsevol sentiment de pietat. Hem d’anihilar els jueus allà on els trobem i sempre que sigui possible, per tal de preservar l’estructura del Reich\nNo podem ni afusellar ni enverinar aquests 3.500.000 de jueus, però, tanmateix, hem de ser capaços de prendre mesures que portin, d’una manera o una altra, a la seva anihilació\nQue sentenciem 1.200.000 jueus a morir de gana, ha de ser anotat marginalment \nj) paraules del Führer:\n1) discurs pronunciat al Reichstag el 30 de gener de 1939; aleshores, encara no havia pas esclatat la II Guerra Mundial: avui, vull tornar a ser profeta una vegada més; si la Jueria financera internacional de dins i de fora d’Europa aconsegueix dur les nacions a una nova guerra mundial, la conseqüència no serà pas la bolxevització de la Terra i, doncs, el triomf de la Jueria, sinó l’anihilació de la raça jueva d’Europa\n2) Trobada de Hitler amb Haj Amin Hussein, muftí de Jerusalem (28 de novembre de 1941): Hitler promet al muftí que, un cop s’hagi assolit un determinat objectiu, l’únic propòsit d’Alemanya a la regió quedarà limitat a l’extermini dels jueus que viuen sota protecció britànica als països àrabs\n3) Setembre de 1942: ...si la Jueria maquina una altra guerra mundial per tal d’exterminar els pobles aris d’Europa, no seran els pobles aris els que seran exterminats sinó la Jueria\n4) 8 de novembre de 1942: us en recordareu d’aquella sessió del Reichstag on vaig declarar: si la Jueria s’imagina que pot provocar l’esclat d’una guerra mundial internacional per exterminar les races europees, el resultat no serà pas l’extermini de les races europees sinó l’extermini de la Jueria a Europa. La gent sempre se’n riu de mi quan faig de profeta. D’aquells que llavors van riure, n’hi ha molts que avui ja no riuen més i dels que encara riuen, molts no riuran durant gaire més temps a partir d’ara\nRebutjar el testimoni de les persones que afirmen ser supervivents dels camps d’extermini porta implícita la idea d’una conspiració judaica que es deuria dedicar a subornar gent perquè testifiqués contra els nazis. Quin motiu, si no, podrien tenir per inventar-se les mentides que després explicarien?\nCom sempre, els negacionistes no han aconseguit presentar cap prova que avali les seves tesis. Durant els gairebé seixanta anys que han passat des de la fi de la II Guerra Mundial, no han pogut acusar ningú de participar en la xarxa de suborns o coacció, ni han descobert l’existència de cap mena d’organització dedicada a aquest fi ni, tampoc, no s’ha donat mai el cas d’un testimoni de l’Holocaust que es desdigués i confessés els motius que l’havien dut a proferir unes falses acusacions que haurien dut persones innocents a la presó, o a ser condemnades a mort per crims contra la humanitat.\nEl testimoni d’antics oficials nazis es rebutja afirmant que confessaren sota coacció o, fins i tot, després que els aliats els torturessin. Així consideren els Judicis de Nuremberg una farsa, com en el seu moment ho foren els Processos de Moscou amb què Stalin va eliminar els seus rivals fent-los admetre haver participat en conspiracions contra el règim soviètic; si les confessions d’antics dirigents bolxevics com ara Kamenev, Zinoviev o Radek, en què s’autoinculpaven d’haver pres part en complots feixistes o contrarevolucionaris, no mereixen cap credibilitat es perquè se sap que foren sotmesos a tortura i perquè no hi ha cap prova dels crims que confessaren davant dels tribunals que els condemnaren a mort.\nNi en els Judicis de Nuremberg ni en cap judici posterior contra acusats de crims nazis, ningú no ha pogut provar mai que els acusats fossin sotmesos a tortura; per altra banda, hi ha proves de l’Holocaust independents de les declaracions dels nazis davant dels tribunals. Molts dels judicis contra nazis s’han celebrat a Alemanya per part de tribunals alemanys. Que potser l’aparell judicial alemany es dedica a torturar ciutadans del seu país per obligar-los a confessar crims contra la Humanitat? Tot alemany que hagi viscut la Guerra en edat adulta corre el risc que un dia, així perquè sí en el més pur estil kafkià, els tribunals del seu país el processin per criminal nazi?\nPer altra banda, no tots els testimonis d’antics nazis s’han fet davant d’un tribunal; el 1981, i contra la voluntat de la seva família, el doctor Hans Münch, antic Untersturmführer de la SS, va concedir una entrevista a la televisió sueca on explicava que a Auschwitz s’hi duien a terme operacions d’extermini; vers 1985, Franz Suchomel, antic Unterscharführer de la SS, va exposar als realitzadors del film Shoah els crims comesos a Treblinka; en aquest cas, l’única objecció a fer és que les promeses d’anonimat fetes a Suchomel foren falses, però això no desmenteix pas el seu testimoni.\nSi un determinat fet és impossible perquè contradiu les lleis que, segons la Ciència, regeixen l’Univers, llavors, tan hi fa que hi hagi suposades proves documentals o testificals que pretenguin verificar-lo. El caràcter impossible del fet demostra la falsedat dels documents i dels testimonis.\nSeguint aquest principi, els negacionistes es dediquen a plantejar suposades qüestions tècniques que demostrarien la impossibilitat dels fets explicats pels testimonis de l’Holocaust.\nAquestes preteses qüestions tècniques serien:\na) el gas Zyklon B, usat als camps nazis com a desinfectant, no hauria resultat prou apte per dur a terme execucions massives en cambres de gas\nb) com s’haurien ventilat les cambres de gas per poder-hi entrar a retirar els cadàvers dels executats?\nc) les portes de les suposades cambres de gas no tenien cap mena de reforç especial; com és que els pretesos executats no les tiraven a terra per fugir de la mort?\nd) en la seva confessió, Rudolf Hoss, comandant d’Auschwitz, explicà que els seus homes fumaven quan entraven a les cambres de gas a retirar els cossos dels jueus; si això és cert, com és que les cambres de gas no explotaven?\ne) l’afirmació feta per alguns suposats testimonis que els nazis apilaven cadàvers i els cremaven és inversemblant perquè no haurien tingut prou gasolina per dur-ho a terme i, a més, els hauria resultat impossible aconseguir-ne\nf) és impossible cremar cadàvers en fosses obertes\ng) els forns crematoris dels camps de concentració no tenien prou capacitat per incinerar una elevada quantitat de cadàvers en poc temps\nh) on són les cendres dels cossos incinerats als crematoris?\ni) l’informe Leuchter demostra que no hi havia pas cambres de gas al camp d’Auschwitz\nj) no hi ha proves ni estadístiques ni demogràfiques que avalin la xifra de sis milions de jueus morts arran de l’Holocaust\nZyklon B no és pas un gas sinó el nom comercial de la substància que conté el gas cianur d’hidrogen, dit també àcid prússic. Segons els negacionistes, el cianur d’hidrogen s’usava als camps nazis per fumigar roba i habitacions amb el fi d’eliminar-ne els polls portadors del tifus.\nAquesta afirmació és certa, ara bé, en contra del que pretenen els negacionistes, l’àcid prússic també resulta molt eficaç per assassinar gent en massa; la concentració necessària d’aquest gas per matar animals mamífers resulta força inferior a la necessària per matar insectes. Per això, al camp de Treblinka es va deixar de banda l’ús del monòxid de carboni embotellat per passar a fer servir cianur d’hidrogen.\nEls negacionistes pretenen que un cop gasejada una cambra amb cianur d’hidrogen hauria calgut esperar vint hores abans de poder-hi entrar sense risc. Això és cert només per a locals convencionals on, segurament, no hi ha orificis de ventilació; ara bé, les cambres de gas sí que en tenien d’orificis i, doncs, l’aire es renovava en cinc minuts, per altra banda, els encarregats d’entrar-hi podien dur màscares anti-gas. Les cambres de gas amb àcid prússic s’han usat als EUA com a tècnica d’execució de condemnats a mort; no calia pas esperar vint hores per retirar el cadàver de l’ajusticiat.\nCom que cap de les cambres de gas no s’ha conservat en el seu estat original, no podem saber com eren les portes que les tancaven; a Auschwitz, però, s’han trobat les restes del que podia ser una porta d’una cambra de gas: és massissa i reforçada amb barres d’acer, els seus orificis estan protegits des de l’interior amb una gruixuda reixa de ferro, segurament per evitar que les víctimes en trenquessin el vidre. Els negacionistes pretenen demostrar les seves afirmacions ensenyant portes d’habitacions de fumigar, evidentment no reforçades.\nL’entrada de persones fumant a la cambra de gas poc després de l’execució, tal com va explicar-ho Rudolf Hoss en la seva confessió, no havia de provocar pas cap mena d’explosió. El cianur d’hidrogen resulta explosiu només amb una concentració de 56.000 parts per milió, mentre que per matar gent n’hi ha prou amb una concentració de 300 parts per milió, tal com ho explica un estudi escrit pels nazis mateixos conegut com a document Nuremberg NI-9912; per tant, no hi havia risc d’explosió ni tan sols en el cas que hom hagués encès una foguera dins de la cambra de gas. Si els encarregats de retirar els cadàvers fumaven això és que no duien pas màscares anti-gas; la concentració d’àcid prússic havia baixat, doncs, per sota del nivell necessari per matar gent. Com hem vist, amb la concentració necessària per provocar una explosió, el problema no és que algú encengués una cigarreta sinó que tota persona, fumadora o no, hauria mort enverinada pel gas.\nCertament, els nazis no feien servir pas gasolina per cremar cadàvers; l’ús d’un combustible refinat, com ho és la gasolina, amb aquest fi hauria estat un malbaratament. Els cossos els cremaven amb oli de motor usat, residus de petroli, o bé amb metanol; de fet, a Auschwitz hi havia una fàbrica de combustible, per tant, no resultava pas difícil aconseguir-ne.\nIncinerar cossos humans en fosses obertes és possible malgrat les pretensions dels negacionistes, que basen les seves afirmacions, en alguns casos, en la manca d’oxigen i, en d’altres, en la manca d’escalfor. D’aquestes cremacions hi ha proves fotogràfiques i arqueològiques.\nTal com es desprèn d’un memoràndum adreçat al Brigadeführer de la SS Kammler, la capacitat dels forns crematoris d’Auschwitz era de 4.756 cadàvers al dia; en un camp de concentració, un forn podia ser capaç de cremar 140.000 cossos en un mes, mentre que la capacitat del camp era de només 125.000 reclusos; per tant, el genocidi era una cosa planificada. Pel seu disseny industrial, els forns crematoris dels camps d’extermini eren força més potents que els que s’usen a les funeràries d’avui dia, detall que els negacionistes acostumen a amagar.\nEl temps necessari per cremar un cadàver en un forn dels camps d’extermini era d’uns 30 minuts, mentre que en una funerària aquest procés pot trigar entre dues i quatre hores ja que, en aquest cas, els cossos hi arriben dins d’un taüt; a més, es cremen d’un en un, es procura que no quedi cap resta de carn cremada, com també que fins i tot els ossos més grans hagin quedat reduïts a cendres i, sobretot, s’evita barrejar les restes d’un cos amb les d’un altre; aquests detalls no es tenien en compte als camps d’extermini on, si era possible, es cremaven dos cadàvers alhora. Naturalment, un forn requereix un temps d’escalfament fins que assoleix la temperatura necessària; ara bé, als camps d’extermini, els forns funcionaven contínuament per això per efectuar una incineració podien aprofitar l’escalfor de l’anterior. Sovint, els negacionistes no volen tenir en compte les diferències existents entre un camp d’extermini i una funerària.\nEl 1939, l’empresa Topf i fills va aconseguir un contracte per construir un forn crematori per al camp de Dachau, capaç d’incinerar un cadàver per hora; poc després, el juliol de 1940, incrementar la pressió de l’aire van aconseguir un forn apte per cremar dos cossos en una hora; per al manteniment, només calia tenir-lo aturat durant tres hores al dia. El 1951, Topf i fills va patentar un forn capaç de cremar un cadàver en només mitja hora.\nEl 1946, una comissió investigadora polonesa va trobar a prop de Treblinka va trobar enterrada una pila de cendra humana de sis metres de profunditat. L’entitat negacionista Institute for Historical Review això ho admet; ara bé, consideren la troballa de restes humanes no cremades barrejades amb les cendres com a prova de la falsedat dels testimonis dels supervivents, segons els quals els cossos es cremaven del tot. Per cert, com es va formar la pila de cendres humanes de sis metres de profunditat? L’Institute for Historical Review no sembla considerar necessari intentar respondre a aquesta pregunta.\nHi ha piles de cendra al camp de Majdanek; a Auschwitz-Birkenau, les cendres dels cossos cremats les llençaven a rius i aiguamolls del voltant, com també s’usaven com a adob agrícola. Desfer-se de les cendres no era pas difícil, les restes d’un cos incinerat podien cabre dins d’una capsa de sabates.\nEl 1988, el negacionista Robert Faurisson va contractar Fred Leuchter, resident a Boston on havia treballat en el disseny i construcció de cambres de gas per executar-hi condemnats a mort, per tal de realitzar un informe en defensa del neo-nazi Ernst Zündel, jutjat al Canadà per difondre propaganda negacionista. Pagat pel seu client, el 25 de febrer de 1988, Leuchter viatjà a Polònia i va visitar durant cinc dies les restes d’Auschwitz-Birkenau i Majdanek; a partir dels seus exàmens sobre les ruïnes d’aquests camps d’extermini va redactar un informe on considerava impossible que s’haguessin fet servir com a cambres de gas.\nLeuchter es presentà davant del tribunal que jutjava Zündel com a enginyer expert en tècniques d’execució; ara bé, es va descobrir que la seva única titulació acadèmica era una llicenciatura en història. El jutge va rebutjar l’informe per manca de mètode i va desautoritzar Leuchter per falta de preparació tècnica.\nDesprés d’haver analitzat l’informe Leuchter, el professor George Wellers de París va considerar-lo absurd des del principi fins al final.\nA Auschwitz-Birkenau, Leuchter va agafar mostres de les restes de les instal·lacions considerades cambres de gas i d’una habitació de desinfecció de Birkenau; les va fer sotmetre a una anàlisi química, la qual va mostrar rastres de cianur d’hidrogen en totes les restes, amb una concentració força més elevada a les de la cambra de desinfecció. Segons Leuchter, això indicava la inexistència de cambres de gas a Auschwitz-Birkenau i a Majdanek; si hi havia rastres de cianur d’hidrogen a totes les instal·lacions és perquè s’havien fumigat el 1942 arran d’una epidèmia de tifus que, realment, s’hi va donar.\nAra bé, a diferència de les cambres de gas, les habitacions de fumigació no van ser destruïdes; per això les seves parets han quedat fora de l’abast de l’acció de fenòmens meteorològics com ara la pluja; així doncs, les restes de les cambres de gas han estat netejades de rastres de cianur d’hidrogen per les pluges caigudes durant els gairebé quaranta-cinc anys transcorreguts entre la fi de la II Guerra Mundial i la visita de Leuchter. Per altra banda, la més alta concentració d’àcid prússic a l’habitació de fumigació és lògica, ja que la concentració de cianur d’hidrogen necessària per eliminar insectes és superior a la requerida per matar gent.\nBasant-se en estadístiques de població i no pas en la suma de víctimes de cada un dels camps d’extermini, el comitè anglo-americà que va estudiar el problema de la magnitud de l’Holocaust va estimar el nombre de jueus morts en 5.700.000. Per països, aquesta xifra es pot desglossar així:\nMenys refugiats dispersos\nTotal nombre de Jueus morts\nPer altra banda, es conserven avui dia els registres dels camps d’extermini duts per les SS, que resulten ser força acurats.\nLa xifra de jueus morts no es coneix, però, amb total exactitud; l’obertura dels arxius de l’antiga URSS pot fer elevar la xifra per damunt de sis milions. L’Encyclopedia of the Holocaust avalua les víctimes jueves entre un mínim de 5.596.000 i un màxim de 5.860.000.\nA les zones ocupades pel III Reich, hi vivien, segons estimacions fetes pels nazis a la Reunió de Wannsee (1942), onze milions de jueus, dels quals, tres milions a Polònia, un milió a Hongria, més d’un milió als territoris soviètics ocupats pels nazis.\nUn fet indubtable és que el nombre de jueus a Europa després de la II Guerra Mundial resulta força inferior a la quantitat de jueus residents a tot arreu del continent abans de la Guerra. Els negacionistes ho intenten explicar dient que, acabada la Guerra, excepte els tres-cents mil que moriren durant el conflicte bèl·lic, els jueus europeus emigraren massivament cap als EUA, Canadà, Argentina, Israel, etc. En realitat, però, la majoria dels jueus d’aquests països hi emigraren abans de la II Guerra Mundial; a Palestina, hi havia 370.000 jueus el 1936, i 590.000 el 1947; a Amèrica, hi vivien 5.540.000 jueus el 1939 i uns sis milions avui dia. Continuen faltant, doncs, sis milions de jueus, que es troben si hom els busca als registres dels camps d’extermini nazis.\nEn resposta a les pretensions dels negacionistes, s’han produït manifestos per part d’historiadors professionals:\na) Departament d’Història de la Universitat de Duke a Durham [Carolina del Nord (EUA)]: és veritat que els historiadors es dediquen contínuament a la revisió històrica; tanmateix, la feina dels historiadors no té res a veure amb el que fan els negacionistes. La revisió històrica dels grans esdeveniments (...) no té res a veure amb si van passar o no, sinó, més aviat, amb la seva interpretació històrica; generalment, les seves causes, les seves conseqüències. No hi ha cap debat entre els historiadors sobre la realitat de l’Holocaust (...) no hi pot haver cap dubte que el règim nazi va exterminar sistemàticament milions de jueus, gitanos, opositors polítics i d’altra gent\nb) David Oshinsky i Michael Curtis de la Universitat Rutgers, la universitat estatal de Nova Jersey (EUA): si un grup pretén que l’Holocaust no va passar mai, un altre pot pretendre que a Amèrica els negres mai no foren esclaus. Hi ha apostes perquè aviat els diaris de les universitats puguin inundar-se amb anuncis que presentin afirmacions desacreditades com si fossin part del dabat històric normal. Si l’Holocaust no és pas un fet, llavors, res no es un fet\nc) Peter Hayes, professor associat d’història i d’alemany a la Universitat Northwestern d’Evanston [Illinois (EUA)]: Fiqueu-vos al cap que ni un sol dels avenços en els nostres coneixements assolits des de 1945 es deu als autoproclamats revisionistes (...) Això és així perquè contribuir al coneixement no és pas el seu propòsit (...) Aquest anunci [d’un acte organitzat per negacionistes] és un atac a la integritat intel·lectual (...) dels acadèmics als quals volen atemorir. És també una reversió a les pitjors cabòries conspiracionistes de antisemitisme. És possible que una conspiració de repressió tan àmplia i de tan llarga durada hagués pogut funcionar? (...) Que tothom amb un doctorat en història (alemanys, americans, canadencs, britànics, israelians, etc.) dedicat a aquest camp hi estigui ficat (...) si algú sospita que ho és, no seria pas una bona idea revisar el funcionament de les organitzacions negacionistes?\nd) A petició dels seus membres en el seu congrés anual, l’Associació Americana d’Historiadors, la més antiga associació professional d’historiadors dels EUA, va manifestar el desembre de 1991: Cap historiador seriós no es qüestiona que l’Holocaust hagi tingut lloc. Poc després, el 1994, l’Associació va manifestar en una nota de premsa que l’Associació no serà un fòrum per a punts de vista que, en el millor dels casos, són un frau acadèmic\nHi ha historiadors que qüestionin o neguin l’Holocaust, tal com ho pretenen els negacionistes?\nEntre els membres del col·lectiu negacionista no hi ha cap doctor ni catedràtic d’història; Faurisson era professor de literatura; Zündel és retocador fotogràfic de professió; Butz és professor d’enginyeria electrònica; Stäglich és jutge; O’Keefe no va acabar els seus estudis a Harvard i Cole no va finalitzar el batxillerat; Raven s’havia dedicat a escriure còmics i revistes de cotxes.\nIrving, periodista i escriptor d’història, i Weber té un master d’història; són el més semblant que hi ha a un historiador dins del camp negacionista. Leuchter és llicenciat en història però es va presentar amb una titulació d’enginyer que, en realitat, no posseïa pas.\n3.2.CAMPS DE CONCENTRACIÓ I D’EXTERMINI\nS’entén per Holocaust l’extermini planificat pel govern del III Reich de grups de gent considerada indesitjable segons la ideologia nazi:\ne) Minusvàlids físics, retardats mentals i pacients de centres psiquiàtrics\nf) Presoners de guerra soviètics\ng) Persones vinculades a les èlits socials de pobles eslaus com ara polonesos o russos, entre d’altres\nh) Activistes polítics\ni) Testimonis de Jehovà\nj) Alguns clergues catòlics o protestants\nl) Criminals comuns\nA diferència d’altres genocidis, l’Holocaust nazi fou un extermini planificat meticulosament; es feien llistes de víctimes reals i potencials, es duia un registre exacte de les matances, igual com sempre es procuraven millorar les tècniques d’extermini; els nazis practicaren l’Holocaust a tots i cadascun dels territoris que dominaren, és a dir, a la majoria del continent europeu. A més de l’extermini pròpiament dit, l’Holocaust també inclou els experiments mèdics amb les víctimes, duts a terme de forma sàdica i cruel, com ara els perpetrats pel doctor Josef Mengele, conegut pels interns d’Auschwitz com l’Àngel de la Mort.\nL’abast real dels crims comesos a les zones sota control nazi no va saber-se fins acabada la Guerra; ara bé, el testimoni d’alguns fugitius va donar indicis que els jueus eren exterminats en massa; per això, el 29 d’octubre de 1942 al Regne Unit, importants figures eclesiàstiques i polítiques protestaren contra la matança de jueus practicada al III Reich.\nNo tots els camps de concentració eren camps d’extermini; ara bé, molts dels interns morien a causa de les condicions inhumanes que s’hi patien. A Alemanya, no hi havia camps d’extermini, aquests es trobaven al districte del dit Govern General de Polònia, una mena de protectorat alemany instaurat a les regions de Polònia no incorporades a Alemanya.\nEn alguns camps, com ara Auschwitz-Birkenau i Majdanek, s’hi combinaven el treball esclau amb l’extermini; els presoners que hi arribaven, transportats en trens de mercaderies, es classificaven en dos grups segons se’ls considerés aptes pel treball o no; els no aptes (vells, criatures, la majoria de les dones) se’ls enviava directament a les cambres de gas; els aptes esdevenien mà d’obra esclava en fàbriques situades al camp mateix o a la rodalia. Alguns presos eren obligats a traslladar els cadàvers cap als forns crematoris i a recollir-ne el que se’n pogués aprofitar com ara dents d’or.\nEls camps de Belzec, Chelmno, Sobibor i Treblinka II es dedicaven exclusivament a l’extermini; només es deixava viure una proporció molt petita dels que hi eren enviats, i se’ls obligava a transportar els cadàvers.\nA l’Europa de principis del segle XX, l’actitud majoritària entre els jueus era integrar-se als països on vivien; per això, els nazis van necessitar segregar els jueus de la societat per poder primer perseguir-los i, finalment, exterminar-los.\nEls nazis no veien pas el judaisme com un fet religiós o identitari sinó racial, per això, els que s’havien fet cristians o simplement havien abandonat la comunitat se’ls considerava igualment jueus, tal com ho demostra el cas d’una de les víctimes de l’Holocaust: una dona jueva convertida al catolicisme fins al punt d’haver-se fet monja.\nEn conseqüència, els nazis necessitaven establir tota una sèrie de criteris per definir qui era jueu i qui no. Segons la legislació del III Reich, qui tingués tres avis jueus era jueu; qui només en tingués dos, era un híbrid de primer grau, qui només en tenia un era un híbrid de segon grau, els híbrids de segon grau i els casats amb aris sovint eren exempts de l’extermini.\nUn cop definits, els jueus van ser exclosos de la vida econòmica prohibint-los l’exercici de determinades professions; per altra banda, les mesures d’arianització de l’economia preses pel règim nazi van consistir en l’expropiació d’empresaris jueus, els negocis dels quals passaren a nous propietaris aris.\nEls nazis van aconseguir separar totalment els jueus de la societat tancant-los en ghettos, barris convertits en presons on els jueus morien de gana o de malaltia, provocada per la manca d’higiene i d’atenció mèdica. A les ciutats europees, els jueus havien hagut de viure en ghettos fins que pogueren abandonar-los gràcies a l’abolició de les mesures de discriminació i segregació contra ells, duta a terme arran de les revolucions liberals del segle XIX; a diferència dels que crearen els nazis, aquests ghettos antics eren barris on els jueus podien viure amb llibertat i seguint els seus costums; ghetto ve del nom d’un districte de Venècia on, al segle XVI, els jueus foren autoritzats a establir-s’hi.\nDurant la II Guerra Mundial, la conquesta pel III Reich de territoris a l’Europa de l’Est i a l’URSS on hi havia una quantitat força important de jueus, va agreujar allò que els nazis denominaven el problema jueu. Després de descartar d’altres solucions com ara enviar-los a Madagascar, el desembre de 1941, Hitler va decidir exterminar els jueus; el pla de realització del genocidi va dissenyar-se a la Reunió de Wannsee (20 de gener de 1942), on hi participaren quadres mitjans del règim. Aleshores, es va començar a ressituar els jueus traslladant-los cap a l’Est, expressió nazi amb què es designava la deportació dels jueus des dels ghettos fins als camps d’extermini: Auschwitz, Belzec, Chelmno, Majdanek, Maly Trostenets, Sobibor i Treblinka II, situats al territori del Govern General de Polònia.\nPer tal de poder dominar els eslaus, poble considerat de raça inferior pels nazis, Hitler va ordenar l’assassinat de tots aquells polonesos vinculats a les èlits socials de Polònia.\nDurant la invasió de l’URSS, iniciada el 1941, les forces del III Reich, a més de destruir pobles sencers, van assassinar milions de soldats soviètics capturats com també n’enviaren cap als camps d’extermini.\nEn teoria, hi havia un impediment racial per dur a terme l’extermini dels gitanos: aquest poble descendia dels invasors aris de l’Índia, per tant, eren tan aris com els alemanys. Ara bé, tal com va establir-ho un dels estudiosos de la ciència racial nazi, els gitanos procedien dels estrats socials més baixos del seu país d’origen i, a més, com que durant les seves emigracions, s’havien barrejat amb d’altres races, havien esdevingut una mena d’aiguabarreig degenerat.\nResolta, doncs, aquesta qüestió, el destí dels gitanos fou similar al dels jueus; molts dels gitanos de l’Europa de l’Est van ser exterminats a Auschwitz i Treblinka.\nLa política nazi sobre els homosexuals mai no va ser clara; segons la legislació del III Reich, el sol fet de ser homosexual no era pas motiu d’arrest; per altra banda, es coneixien les orientacions gais d’alguns dirigents nazis.\nDins de la cúpula nazi, hi havia partidaris de l’extermini dels homosexuals però també n’hi havia de reprimir-los però sense matar-los i, fins i tot, partidaris de tolerar-los. Per això no es va dur a terme un pla general per eliminar-los.\nEl nombre d’homosexuals víctimes de l’Holocaust s’arriba a avaluar en uns deu mil; ara bé, aquesta xifra també inclou homosexuals que també eren jueus o bé comunistes.\n3.3.5.TESTIMONIS DE JEHOVÀ\nEls Testimonis de Jehovà foren enviats als camps d’extermini per les seves actituds socials i polítiques: negar-se a cridar Heil Hitler i, sobretot, rebutjar servir a l’exèrcit.\nLes qüestions que debaten avui dia els historiadors sobre l’Holocaust són, principalment, el moment en què Hitler va decidir l’extermini dels jueus. Sobre aquest punt, hi ha dues postures:\na) Hitler havia previst l’Holocaust ja als inicis de la seva carrera política, és a dir, als anys que seguiren a la fi de la I Guerra Mundial, quan només era el cap d’un petit grupuscle d’agitadors\nb) Hitler no va decidir l’Holocaust fins 1942 com a resposta a l’augment de la població jueva del Reich a conseqüència de les conquestes a l’Europa de l’Est durant la Guerra; les al·lusions a un possible extermini dels jueus presents a Mein Kampf, llibre escrit el 1925, eren pura propaganda política sense cap fi pràctic\nUna altra qüestió molt debatuda sobre l’Holocaust era el coneixement que en podien tenir els alemanys i la seva actitud davant d’aquest fet. Per discutir aquest tema cal tenir en compte el caràcter d’operació secreta que va tenir l’Holocaust, el fet que molts dels jueus enviats als camps d’extermini no procedien pas d’Alemanya sinó dels països ocupats a l’Europa de l’Est, i que els camps d’extermini no eren pas a Alemanya sinó a Polònia.\nÒbviament, el propòsit del negacionisme és rentar-li la cara a Hitler i al nazisme per poder presentar-los com una opció política tan vàlida com qualsevol altra. Ara bé, si acceptéssim com a correcta la versió negacionista dels fets, el III Reich continuaria sent un règim criminal; com abans hem dit, els negacionistes admeten que, des del moment mateix de l’accés de Hitler al poder (1933), el govern nazi va adoptar mesures discriminatòries i repressives contra els jueus, així com que, durant la Guerra, va recloure’ls en ghettos per després deportar-los a camps de concentració, on molts moriren a causa de les condicions inhumanes a què eren sotmesos. Tot això ho admeten perquè no els queda pas cap més remei; aquestes mesures es van adoptar públicament i, per tant, en el seu moment, les coneixia tothom que llegís els diaris o escoltés la ràdio.\nAnne Frank, coneguda pel diari personal que va escriure, no fou pas gasejada, sinó que va morir de tifus el març de 1945 al camp de Bergen-Belsen. Ara bé, per què una noia de catorze anys va ser internada en un camp de concentració?, de quin crim podien acusar-la?, com és que va agafar el tifus?, que potser a Bergen-Belsen no hi havia unes condicions sanitàries adequades?, li van donar algun tipus d’atenció mèdica quan va emmalaltir? Coneixent la naturalesa dels camps nazis resulta evident que aquestes dues darreres preguntes són retòriques.\nPer altra banda, resulta obvi que el III Reich no fou pas un sistema democràtic sotmès als principis del parlamentarisme i de l’estat de dret, sinó una dictadura que, suprimí tant les llibertats públiques com els drets dels ciutadans, i, des del primer moment, dugué a terme una persecució implacable de tots els que s’hi oposessin. Quin sentit pot tenir, doncs, intentar reivindicar Hitler i el seu règim?\nEn primer lloc, malgrat que ells intentin desmentir-ho, molts negacionistes procedeixen de l’extrema dreta neo-nazi, racista i antisemita. Així per exemple, l’Institute for Historical Review fou fundat per Willis Carto, vinculat al grup Liberty Lobby, entitat antisemita; actualment, l’Institute for Historical Review el dirigeix Greg Raven, qui considera Hitler un personatge molt més gran que Churchill i Roosevelt junts. David Irving, Robert Faurisson i Ernst Zündel han participat en actes polítics neo-nazis. El negacionista Jack Wikoff organitza marxes del White Power a Nova York, com també hi ha negacionistes americans vinculats amb el Klu Klux Klan.\nMés enllà d’aquestes adscripcions polítiques, la reivindicació d’un règim totalitari com ho fou el III Reich resulta de l’aliança contra Hitler forjada durant la II Guerra Mundial: els països democràtics (EUA i Regne Unit) units amb la dictadura comunista de Stalin. Per això, l’Holocaust fou l’únic argument dels aliats per considerar fora de la Llei el règim nazi la qual cosa va significar continuar la guerra fins a la rendició incondicional d’Alemanya, rebutjant del tot la possibilitat de negociar cap mena de tractat de pau amb Hitler, i, després processar en els Judicis de Nuremberg els membres del govern alemany; en aquestes circumstàncies, condemnar el III Reich pel seu caràcter dictatorial i repressiu hauria posat en entredit la legitimitat de l’URSS, membre aleshores de la coalició vencedora de la Guerra.\nStalin fou un dictador assassí i sanguinari, culpable de milions de morts, però no va ordenar mai l’extermini de cap grup ètnic concret; aquest fet, l’únic que el diferencia de Hitler, i l’acceptació encara avui dia del comunisme expliquen que el dictador soviètic no sigui una figura coberta d’oprobi com ho és el seu homòleg –i aliat entre 1939 i 1941- nazi.\nEn l’hipotètic cas que els negacionistes reeixissin en el seu objectiu de fer oblidar l’Holocaust, aleshores aconseguirien situar Hitler al mateix nivell que Stalin: algú que potser va fer coses mal fetes i va cometre equivocacions, però que va tenir aspectes positius. Això és avui dia impossible pel record de l’Holocaust, que fa del Führer un maleït sense pal·liatius.\nEl dia que a Europa es produeixi la condemna de qualsevol sistema dictatorial o totalitari, el negacionisme deixarà d’existir perquè ja no tindrà raó de ser; aleshores, resultarà absurd intentar reivindicar un règim òbviament repressiu i antidemocràtic com ho fou el III Reich, igual com avui dia són del tot indefensables la monarquia absoluta de dret diví, el feudalisme o l’esclavitud.\n http://www.adl.org/holocaust/denial_ME/hdme_genocide_denial.asp Holocaust Denial in the Middle East: The Latest anti-Israel, Anti-Semitic Propaganda Theme\n http://www.mtsu.edu/~baustin/denhist.htm Austin, Ben S: A Brief History of Holocaust Denial.\n http://www.adl.org/holocaust/zundel.asp Ernst Zundel: Defending Hitler, Denying the Holocaust\n http://www.adl.org/holocaust/irving.asp David Irving: Propagandists' Poster Boy\n http://www.adl.org/holocaust/ihr.asp Institute for Historical Review (IHR):Outlet for Denial Propaganda\n http://www.nizkor.org/qar-complete.cgi 120...Oops...66 Questions & Answers About the Holocaust\n http://www.nizkor.org/ftp.cgi/people/l/leuchter.fred/leuchter.faq2 Shofar FTP Archive File: people/l/leuchter.fred/leuchter.faq2\nShofar FTP Archive File: orgs/polish/institute-for-forensic-research/post-leuchter.report\n http://www.adl.org/holocaust/academic.asp Historians Respond: Denial Denounced as Academic Fraud


Millor actuació de la Joves a Masllorenç | Colla Joves\nMillor actuació de la Joves a Masllorenç\nPosted by collajoves on 4 Agost, 2014 in actuacions de la colla\nLa Colla Joves va firmar el passat diumenge 3 d’agost la millor actuació que s’ha fet mai a Masllorenç. Els vermells, que actuen intermitentment en aquesta plaça des de l’any 2003, van oferir-hi la millor actuació que ha vist mai aquest poble del Baix Penedès, un municipi amb vinculació amb la colla vallenca.\nVan iniciar la diada amb un còmode tres de vuit abans d’atacar el dos de vuit amb folre. El castell, amb un folre a mida de manilles d’un hipotètic dos de nou, es va mostrar bellugadís, com és normal en probes d’aquesta magnitud. Aquest castell, juntament amb el pilar de sis que van descarregar a ronda de pilars, i que ja l’havien descarregat l’any 2004, són les millors construccions que ha vist mai aquesta vila.\nA tercera ronda, els vermells van descarregar també un quatre de vuit amb molt bones mides. A destacar que el pilar de sis va incorporar canvis a l’estructura respecte l’espadat vermell dels darrers mesos.


Estar en possessió del perfil lingüístic: C1-3 (nivell mitjà de valencià).\nPer a l'acreditació del perfil lingüístic es pot optar fer l'exercici establit en la fase d'oposició, que serà obligatori i eliminatori i, per tant, s'ha d'obtindre la qualificació d'APTE per a acreditar aquest requisit. Aquest exercici serà previ a la fase de selecció.\na) Tindre la nacionalitat espanyola o la nacionalitat d'un dels altres estats membres de la Unió Europea o dels estats on es puga aplicar la lliure circulació de treballadors en el marc dels tractats internacionals subscrits per la Unió Europea, certificats per l'Estat espanyol, o mantindre amb aquests la relació familiar a què es refereix l'article 1.2 de la Llei 17/1993, de 23 de desembre. Els nacionals d'altres estats han de demostrar coneixements suficients de valencià i castellà; s'exigeix la superació de proves amb aquesta finalitat. Se n'exceptuen les places que donen fe pública, les quals només podran ocupar persones amb la nacionalitat espanyola (article 1.1 Llei 17/93, de 23 de desembre), així com els llocs de treball que impliquen l'exercici del poder públic i les funcions que tenen per objecte la salvaguarda dels interessos de l'Ajuntament de Xirivella.\nb) Tindre complits els setze anys.\nc) No excedir l'edat màxima de jubilació forçosa, llevat que per llei se n'establisca una altra de diferent per a l'accés a l'ocupació pública.\nd) Tindre la capacitat funcional per a dur a terme les seues tasques. No patir cap malaltia, ni estar afectat per limitació física o psíquica que siga incompatible amb l'exercici de les funcions o que les impossibilite. Així mateix, no s'ha de patir cap malaltia inclosa en el quadre d'exclusions mèdiques que cada convocatòria puga establir.\ne) No haver sigut separat mitjançant expedient disciplinari del servei de qualsevol de les administracions públiques, o dels òrgans constitucionals o estatutaris de les comunitats autònomes, ni estar en inhabilitació absoluta o especial per a treballs o càrrecs públics per resolució judicial, per a l'accés al cos o escala del funcionari, o per a exercir funcions semblants a les que desenvolupava en el cas del personal laboral, del qual haja estat separat o inhabilitat. En el cas de ser nacional d'un altre Estat, no estar inhabilitat o en situació equivalent i no estar sotmés a sanció disciplinària o equivalent que impedisca, en el seu estat i mateix context, l'accés a l'ocupació pública.\nEl pagament s'ha d'efectuar mitjançant autoliquidació, en els impresos habilitats a aquest efecte per l'Ajuntament, i se'n farà l'ingrés en qualsevol entitat bancària autoritzada o en la Caixa Municipal, si està operativa, abans de presentar la sol·licitud d'inscripció corresponent. No s'admet el pagament fora del termini establit.\nEs concedeix una bonificació a les persones que acrediten la seua situació de desocupació en el termini de presentació d'instàncies.\nEs consideren persones en situació de desocupació les que estiguen inscrites en el SERVEF i que certifiquen aquesta situació mitjançant la presentació, en el termini de presentació d'instàncies, del certificat de situació laboral de l'entitat esmentada, que es pot sol·licitar de manera telemàtica mitjançant el codi AUTOSERVEF o, si no es tenen els mitjans per a fer-ho així, a l'Agència de Desenvolupament Local de l'Ajuntament, en què conste:\n- No estar percebent prestacions assistencials ni prestacions de tipus contributiu reconegudes pel Servei Públic d'Ocupació Estatal, d'ara en avant SEPE, 100 % de bonificació.\n- Estar percebent prestacions assistencials o de tipus contributiu per import igual o inferior al 80 % de l'Indicador Públic de Renda d'Efectes Múltiples vigent (IPREM), 90 % de bonificació.\n- Estar percebent prestacions de tipus contributiu, reconegudes pel SEPE, per un import igual o superior al 80 % de l'Indicador públic de renda d'efectes múltiples vigent (IPREM) i inferiors al salari mínim interprofessional, 60 % de bonificació.\nEn aquest últim cas:\n- Si es tracta, a més, de família nombrosa general, 80 % de bonificació.\n- Si es tracta de família nombrosa especial, 90 % de bonificació.\nLa situació de família nombrosa general i especial s'ha d'acreditar per mitjà de la documentació expedida per l'organisme públic corresponent. La percepció de prestacions de tipus contributiu o assistencial, així com la no-percepció d'aquestes, s'han d'acreditar per mitjà de la certificació expedida pel SEPE; dins del termini de presentació d'instàncies.\nLa situació i condicions ressenyades anteriorment han de constar, de manera expressa, en els certificats mencionats anteriorment, que han d'estar referits al termini de presentació d'instàncies que hi haja establit.\nPlaça vacant en la plantilla, inclosa en l'OEP corresponent a l'exercici 2015.\nLes persones que vulguen participar en les proves d'accés corresponents ho han de sol·licitar segons el model d'instància que facilitarà l'oficina municipal d'informació i la pàgina web de l'ajuntament http://www.xirivella-ajuntament.es).\nLa sol·licitud d'inscripció s'ha d'acompanyar, en tot cas, de l'original o de fotocòpia compulsada de l'autoliquidació ingressada degudament.\nLes persones aspirants han de practicar l'autoliquidació en els impresos habilitats a aquest efecte per l'Ajuntament.\nAixí mateix, a la instància s'han d'adjuntar els certificats que acrediten el dret a l'exempció o bonificació del pagament de la taxa.\nAl Registre General de l'Ajuntament, pl. de la Concòrdia, 6, en l'horari acordat del registre, i en qualsevol altre punt d'informació que s'establisca en les bases específiques o de la manera que determina l'article 38.4 de la Llei 30/92, del règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú.\na) Als registres dels òrgans administratius a què s'adrecen. b) Als registres de qualsevol òrgan administratiu, que pertanga a l'Administració general de l'Estat, a la de qualsevol administració de les comunitats autònomes, a la de qualsevol administració de les diputacions provincials, cabildos i consells insulars, als ajuntaments dels municipis a què es refereix l'article 121 de la Llei 7/1985, de 2 d'abril, reguladora de les bases del règim local, o a la de la resta de les entitats que integren l'Administració local si, en aquest últim cas, s'ha subscrit el conveni oportú. c) A les oficines de Correus, de la manera que s'establisca reglamentàriament. d) A les representacions diplomàtiques o oficines consulars d'Espanya a l'estranger. e) A qualsevol altre lloc que establisquen les disposicions vigents. I, preferentment, a: