З перської переклав\nПерекладено з рукопису № 256,\nщо зберігається у Відділі рукописів\nСанкт-Петербурзького відділення АН Росії\nБахтіяр-наме/ перекл. з перської, передмова, примітки Р. Гамади. —\nБ 30\tТернопіль : Богдан, 2012. — 128 с. — (Серія «Скарби Сходу»).\n«Бахтіяр-наме» («Повість про Бахтіяра»), відома також під назвою «Повість про десятьох візирів», — твір, широко відомий на Сході. Час його написання вчені впевнено відносять до ХІ–ХІІ століття. Різноманітні списки «Бахтіяр-наме» зберігаються в більшості рукописних сховищ світу. Відомі, крім численних перських, також арабські, уйгурські та малайські версії цього твору. Арабська версія дійшла до нас у складі казок «Тисячі й однієї ночі». Про велику популярність «Бахтіяр-наме» свідчить, зокрема, той факт, що пропонований переклад здійснено з рукопису, переписаного 1687 року в Індії, в епоху розквіту династії Великих Моголів.\nКнигу також органічно доповнюють середньовічні повісті й оповідання, зокрема «Про доньку кашмірського правителя», «Наср-Айяр» та ін.\nОхороняється Законом України про авторське право.\n© Гамада Р., переклад, передмова, примітки, 2012\n© Навчальна книга–Богдан, майнові права, 2012\nВ ІСТОРІЇ ПЕРСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ\n«Бахтіяр-наме», або ж «Бахтіярова книга», відоме іще як «Оповіді десяти візирів». Жанр оповідей візирів, коли так можна сказати, доволі популярний на Сході: в різних літературах, зокрема індійській, перській, арабській, існує багато версій подібних оповідань, об’єднаних одним спільним рамковим сюжетом. Насамперед слід назвати книгу «Сіндбад-наме», написану у XII ст. представником персомовної прози Середньої Азії Мохаммедом ас-Загірі Самарканді, витоки якої вчені добачають у давньоіндійських джерелах, а саме у моралізаторських і дидактичних творах. Існують дві арабські літературні версії «Семи візирів», «Розповідь про царевича та сімох візирів» зі знаменитої «Книги тисячі і одної ночі», а також безліч історій про мудрих радників у народній літературі, щедро розсипаних по рукописних збірниках. Якщо «Сіндбад-наме» присвячене темі жіночої підступності й зрадливості — темі, широко розробленій в давньоіндійській і перській літературах, то «Бахтіяр-наме» опиняється вже у розряді творів про шкоду поквапливих рішень — творів, написаних задля повчання правителям.\nІснує літературний варіант «Бахтіяр-наме» Дакаїкі, написаний на поч. XIII ст. (доводять дослідники, не пізніше 1211 року) як наслідування «Сіндбад-наме» ас-Самарканді, що породив багато фольклорних версій, які розглядають у контексті перської народної літератури. Проте ім’я Дакаїкі мало відоме в історії літератури. Його твір написаний складною мовою, що загалом характерно для перської середньовічної прози. Звичайно, у такому вигляді «Бахтіяр-наме» Дакаїкі не змогла собі здобути широкої популярності (через велемовний стиль, пишну і складну метафорику, часом важко зрозумілу для простого читача), що призвело, по суті, до забуття самого автора — про Дакаїкі важко знайти докладніші відомості в середньовічних антологіях-тазкіре чи в сучасніших історіях літератури (приміром, у фундаментальних «Dějinach perské a tádžické literatury» за ред. академіка Яна Рипки (Praha, 1956).\nПропонована «Бахтіяр-наме» належить перу анонімного автора, і запозичена вона з відомого рукопису кінця XVII ст. (коли точніше, 1687 року), переписаного в Індії (шифр В 256 Санкт-Петербурзької бібліотеки Рос. НАН). Народна версія відрізняється від літературного прототипу перш за все простотою стилю, відсутністю пишної метафорики і рясних віршових вставок; за мовою вона наближається до таких відомих творів, як новоперська «Туті-наме», шо «деякими своїми мотивами проникає до іранської народної творчості. «Туті-наме» і «Бахтіяр-наме» справедливо розглядають у спільному зв’язку, оскільки згадані книги мають витоки у давньоіндійській моралізаторській та дидактичній літературах, особливо ж не викликає сумнівів «Туті-наме» як переробка (точніше, вибір) із давньоіндійської «Шукасаптаті», доповнена іранськими мотивами.\nЗа композицією і за типом розвитку сюжету згадані твори становлять собою зразки обрамленого (або ж рамкового) оповідання, а точніше, збірки оповідань, об’єднаних спільною оповіддю або ж провідною ідеєю. Ця рамковість давала змогу об’єднувати і цілком відмінні, різнотипні оповідання. Службова заданість зв’язуючого оповідання часто вела до того, що роль головного героя зводилась до мінімуму, а то й зовсім про нього не згадувалось, як це маємо в одному з фольклорних творів про вченого-вихователя Сіндбада, іменем якого названо всю повість. Та й «Бахтіяр-наме» можна назвати «Бахтіяровою книгою» з великою натяжкою, оскільки розповідь про пригоди самого Бахтіяра включена лишень в одне обрамлююче оповідання і вирішальної ролі у книзі не відіграє, таким чином задекларована назва не відбиває зовсім суті твору.\n«Бахтіяр-наме» — книга наскрізь дидактична, і це зайвий раз свідчить про її давність та зв’язок із давніми індійською та перською (в її середньовічний, так званий пеглевійський період) літературами. І якщо вже в «Туті-наме» дидактичний елемент — швидше данина традиції, аніж реальна мета книги (мудрий папуга утримує своїми оповідками жінку від гріхопадіння), то пізніші рамкові твори геть позбавлені моралізаторства, і оповідки розповідаються без наперед визначеної мети, щоб лише розважити читача, а то й просто згаяти час. При всій заданості «Бахтіяр-наме» у ній не всі оповідки підпорядковані темі «шкідливості поспіху», — тут і оповідка про купця, від якого відвернулася доля, та про завидників; не змогли автори оминути й «класичної» теми жіночої підступності та зрадливості, хоча при ближчому розгляді перед нами постає не зрадливиця, а вірна жінка і любляча мати, яка вдалася до хитрощів затим лишень, аби побачитись із рідним сином.\nВ дусі вченості того часу і літературні, і народні варіанти рясно приправлені коранічними цитатами, завжди влучно дібраними до потрібного місця, що свідчить про добре знання тексту Святого Письма, так само як і про високу художню майстерність авторів. Попри відмінність стилів літературних і народних варіантів послідовно розміщених вставних оповідань, вражає схожість у всіх творах коранічних цитувань (приміром, «Хто вірить Аллахові, для того Він достатній», «Воістину, терпеливим буде вірна нагорода...»), власних імен та географічних назв. З плином часу «Бахтіяр-наме» на народній основі викристалізувалася, набувши досконалої форми та виду, і саме ця якість (простота мови, лаконічність викладу) дала повне право відомому іраністові Є.Е. Бертельсу включити текст «Бахтіяр-наме» до хрестоматійної частини свого «Підручника перської мови».\nОповідачі історій розказують, що в Іраку Аджамському був собі один правитель, володар трону й корони, і слава про могуть його та велич рознеслася ген по всіх усюдах, затим-то усі вороги та й позосталі недоброзичливці, потерпаючи за свої душі, розбіглися хто знає куди, забилися в найдальші закутки. І влада того правителя простягалась од берегів Бахрейну аж до кордонів Гіндустану й Оману. Мав же він при собі десять премудрих візирів, що були бездоганними у розумінні айятів, та й на світських науках зналися не згірше. І був у його сепегсалар — командувач війська; відважний же войовник він був, отой сепегсалар, одчайдух над одчайдухами, у бувальцях бувалий. Мав же він одним-одну дочку, та таку вже гарну й хорошу, що й не сказати: врода її була, мов чистий промінь сонця, а лице — мов свіжий подих вітру. Коротко мовлячи, і планети небесні завидували її вроді, та все не могли налюбуватися, намилуватися нею. А що вже батько, так той, як ніхто інший, не міг натішитися своєю одиначкою, душі, як то кажуть, не чув у ній, а того і в голову собі не клав, що все у цім світі до пори, до часу. Прорік-бо святий Пророк — нехай Аллах благословить його та привітає: «Доглядання дочок належить до чеснотливих вчинків».\nВиправив ото раз падишах сепегсалара у дальні краї приборкати непокірних, смуту погамувати. Пробув там сепегсалар якийсь час, і стала йому на пам’яті донька. А як згадав, то зараз і послав вірного чоловіка, щоб той привіз на кілька день зі столиці доньку — до нього, значить, до батька, бо дуже вже за нею стужився. Прибувши до міста, посланець переказав дівчині батькове бажання; отож, не гаючи часу, вони зібрали все необхідне в дорогу й виїхали з міста. Сталось так, що саме того дня, коли несли криті ноші з дівчиною, в тих околицях полював падишах: ловчі яструби, соколи й сапсани здіймались в повітря, видивляючи здобич, а внизу держали сліду навчені гончаки з хортами. Аж бачить падишах — дорогою несуть ноші, роззолочений бунчук над шатром сліпить небо, а зелені запони, тягнучись долу, заграють із травою. Тюркські, індійські та ефіопські служники йшли попереду, розкидаючи тюльпани й троянди, збризкували шлях водою, а ще несли в кадильницях духмяні курива. Отже, побачивши такі пишні ноші, падишах послав свого гуляма дізнатися, чиї ж то вони, бо в таких хіба що падишахиням і їздити.\nСлуги дівчини, як зблизився падишахів гонець, сказали йому:\n— Це донька сепегсалара, її до себе позвав батько, бо дуже вже схотілось йому її побачити.\nВернувшись, гулям сказав падишахові, хто в тих ношах; той підострожив коня й подався до дівчини, аби принагідно з нею переказати сепегсаларові вітання. Як тільки падишах під’їхав ближче, слуги зійшли з коней і поцілували перед ним землю. У найвишуканіших словах та виразах він здоровив сепегсалара. Аж тут, не знати звідки, повіяв прудкий вітерець і відхилив запону на шатрі. Падишах побачив дівочу красу, якої не доводилось йому бачити зроду, і серце його впіймалось у кучері красуні, більше схожої на перію, аніж на земну людину. Отой падишах, що виїхав на влови, сам потрапив у тенета, вільний правитель опинився в заковах рабства, — як то мовиться, кохання вихопило йому з рук повіддя волі й терпіння. Хоч як він намагався, хоч що робив, аби визволитись од кохання, палка пристрасть усе дужче обіймала його серце. Сказати коротко, коли падишах став бранцем свого таки серця, коли йому аж наче груди заложило, а степ кругом так і покотився, із неживим лицем, себе вже гаразд не тямлячи, мовив він слузі:\n— Що ж мені його тепер робити, що вдіяти — серце втрапило у безвихідь, любов мене здолала.\nТа, не ждучи, що той скаже, схопив рукою запону й відкинув її геть. Він побачив перед собою чарівну дівчину, що була немов райська гурія, побачив сонце, що осяває все навкруги.\n— О вірний та спочутливий друже! — сказав він слузі. — Ця красуня полонила моє серце, душу мою закувала в кайдани. Є лише один на те спосіб: ти вирушай до сепегсалара та скажи йому: «Падишах бере дружиною твою доньку, та не супроти ж закону, тож не журись, а радій святій долі, що послала тобі такого зятя». Та й, зрештою, дівчата рано чи пізно мають виходити заміж.\nВислухавши таку річ, слуга поцілував перед падишахом землю й одмовив:\n— Те, що зволив сказати падишах, — щира правда, велике щастя її батькові од такого родичання; їй-же богу, чи може буть йому більша втіха? Проте всякій справі своя одповідна пора: коли візьмеш за себе дівчину отаким-ото чином, не спитавшись згоди у її батька, вороги на кпини його братимуть, насміхатимуться та ще й казатимуть, що, мовляв, падишах узяв дівчину силою. Краще буде, нехай дівчина спершу приїде до батька, падишах же проханням руки її лишень возвеличить сепегсалара, а повівши її до вінця з благословення рідних, учинить так, як велять того наші звичаї та обичаї. Батько й матір її не знати ще як і втішаться, що матимуть такого зятя, та, зладивши чималенький посаг, радо віддадуть доньку за тебе.\nТа не сподобалась падишахові відповідь слуги, і він закричав на нього:\n— Що це за зухвальство таке, як ти смієш обертати такі речі до свого пана?\nВін хотів зараз же покарати слугу, та роздумався, боячись засмутити тендітну душу коханої, завдати жалю її делікатній натурі, а найдужче боявся таким чином одвернути її од себе; опріч усього, сказано в Корані: «...що приборкують гнів і прощають людям». Не ставши карати слугу, він сам узяв повіддя верблюда, що ніс красуню, й попрямував до міста. Отакий-ото похід прибув у столицю надвечір, коли вже сідало сонце.\nДовго не зволікаючи, падишах прикликав вельмож, мудреців і суддів, та велів їм взяти згоду в дівчини й укласти шлюбний договір, як вимагає того віра. Адже сказав Пророк — мир над ним нехай буде: «Найкраща угода це та, що полягає на вірі».\nОт повінчали дівчину з падишахом, справили велике та бучне весілля, вельможі й не забарились написати листи сепегсаларові, у яких здоровили його — ти, мовляв, тепер пан на всю губу, породичався з самим падишахом. Та хоча падишах і узяв за себе дівчину буцім з додержанням усіх звичаїв, проте слуга, доставивши листи, розповів сепегсаларові, як було насправді, у непривабливому-таки вигляді. Аж печінки вмивались кров’ю сепегсаларові, як слухав тую розповідь — сказано, люблячий батько. Прочитав він тії вітальні листи, і гіркі сльози розпуки полились йому з очей, тоді ж на гадку прийшла йому ось така приповідка: «Хто кидає грудку, на одвіт каменюку матиме». А далі узяв й одписав падишахові, вдаючи, ніби він радий не знати як: «Оце так щастя мені припало, це вже справді доля мені лице своє показала. Якими словами, якою мовою розповісти про почуття, що сповнюють мою душу? Теперечки, коли мені, старому слузі, покладено на голову корону щастя, я іще з більшим заповзяттям готовий слугувати — скільки змоги моєї буде». Він писав оці слова єдино задля пошанівку, так би мовити, про око, проте в душі його зростала щораз дужча ненависть.\nОттак-то воно й було: падишах бавив час у товаристві дівчини, а сепегсалар тільки й думав-гадав, як би то його помститися, аж проминув один місяць. Сепегсалар вернувся в столицю й уже там став сповняти службу, а падишах іще більше возвисив його.\nА оце якогось дня сепегсалар, аби не прознав падишах, прикликав старших войовиків і сказав їм:\n— Мушу повідати вам одну тайну річ, адже не годиться мені нічого од вас скривати. Та знайте, що, виявивши її чужому, моє і своє життя віддасте в небезпеку, — пощади тоді годі й ждати.\nУсі ті еміри й войовики уклонилися і сказали:\n— Ми по справедливості уважали тебе своїм проводирем, завсігди пишались тобою, у тебе й захистку шукали, коли приходилось до чого, тож кажи нам, що маєш казати.\n— Ви гаразд знаєте, скільки труду й старань доклав я, аж поки здобув оце царство нашому падишахові, і не одну смуту погамував я. Та не вважив падишах на моє вірне йому слугування, не вважив і на моє чесне ім’я, без моєї згоди й відома забрав у мене доньку, таки силою забрав. Коли вже він так свавільно обійшовся зі мною, то як тоді з вами чинитиме?\nОтак промовив він, і з очей йому, бо надто вже вразили його гідність, потекли гіркі сльози. Тоді стали казати вельможі:\n— Авжеж, ми й самі гаразд знаємо, і нас не раз за печінки брало з досади; коли з тобою, нашим проводирем, так обійшовся сьогодні, то завтра з нами іще гірше обійдеться. Краще проженімо в три вирви такого правителя, віддаймо йому так само, як ото він ізробив.\nСепегсалар відімкнув двері скарбниці й заходився роздавати золото не лишень воякам, а й простим городянам, тож незабаром геть увесь край хотів бачити його на троні. Довкруг сепегсалара зібралося воїнство, і вже намірялись вони йти помститися падишахові або й убити його, вражу личину. Як оточили з усіх сторін місто, а падишах бачить, до чого воно йдеться, то аж знетямився. Тоді, по довгій надумі, й каже дівчині:\n— Оця смута сталася через мою любов до тебе. І годі тут щось удіяти, — і втікати нікуди, бо всі дороги зачатовано, і дорогі дарунки тут не поможуться.\n— Єдиний спосіб, — відмовляла йому дівчина, — так це втекти відсіля, не гаючи й часу, в чужу країну, шукати прихистку в чужого падишаха, а тоді вже, як зберемось на силі, і поквитаємося з негідниками.\n— Краще нам буде, як подамося до Керману, — сказав падишах, — та попрохаємо тамтешнього правителя прихистити нас, бо далеко він славен своєю шляхетністю.\nА потому він велів осідлати дужих й заодно легконогих коней, які не були ще в дорозі. Вони взяли із собою трохи золота, коштовностей, сіли верхи й з Божою поміччю вихопилися з міста. Мчали вони не розбираючи дороги, потім стали їхати пустелею, за нею стала друга пустеля, та така, що без жодної тобі краплі води. Що то вже звідали, бідолашні, труднощів, то й не сказати, а їхали ж вони удень та вночі безупину.\nДо речі саме буде споминути, що падишахова жінка давно вже була заважніла і в скорім часі мала сповити дитинку, бо якраз уже минуло дев’ять місяців. Ось збігло три дні й три ночі, як блукали вони тією пустизною, і трапився їм колодязь, а в тому колодязі була вода. Вхопилась бідолашна жінка за цямрину, бо не мала вже моготи їхати далі; спека ж їх геть була вже зморила, у роті пересохло, ото й стали вони од життя до смерті вертати, адже що ж мали робити, що вдіяти — позад них мечі ворогів, а попереду — палючий пісок пустелі.\n— Прийшла, мабуть, наша остання година, — ото й каже жінка падишахові, — ти ж себе не прирікай на погибель, не вважай на мене, а сідай на коня та рятуй життя своє. Коли б тут зоставалось нехай і тисячу таких, як я, то й вони не мали б тебе здержувати, бо мені й волосини жалько, щоб з твоєї голови впала.\n— О моя, од життя дорожча! — відказував їй падишах, — я позбувся трону й держави, аби тільки бути з тобою, ти — моє щастя, поки в світі житимеш, поти я й щасливий буду, а в біді та горі — ти моя єдина розрада. Опріч усього ж, що судилось од долі, те не в нашій і волі.\nСаме при цих словах жінка породила дитинку, гарного такого хлопчика, немов сонце, — здавалося, сам Юсуф Єгипетський на світ з’явився.\n— О душе моя! — сказав їй падишах. — Як прив’яжемось серцем до цієї дитинки, то неодмінно загинемо. Краще залишимо його тут, біля колодязя, вручивши на Божу ласку, а самі подамося далі, через пустелю, — Всевишній Творець не дасть йому померти. «І немає на землі жодної тварини, проживлянням якої б не турбувався Аллах...».\nЯк почула матір таку мову, то аж серце їй кров’ю умилось. От погодувала вона дитинку; а в падишаха на зап’ястку був пов’язаний перл дорогоцінний, він здійняв його з себе й надів на руку дитинці. З опечаленим серцем, з очима, повними сліз, вони сіли на коней та подалися далі в дорогу. Вони їхали, не перестаючи лити сліз, і всюди їм вчувались якісь печальні відголоси, — здавалось, то плаче їхній синок.\nЩо ж до того сепегсалара, то він узяв місто в свою владу, утвердився на троні й прибрав до рук падишахську скарбницю.\nА падишах зі своєю молодою дружиною усе поганяли коней, аж урешті прибули в околиці Керману й оповістили тамтешнього правителя. Шах Керману з вельможами виїхав їм назустріч, привів їх у місто й поселив у пишних покоях. Коли минуло два або й три дні і падишах відпочив з дороги, володар Керману розпорядився задля прибулих влаштувати пишну учту, покликали і вправних музик, і співців з хорошими голосами, аби ті розважали гостей, а як усе було наготовано, він послав по падишаха з Сістану свого сина. От як ввійшов падишах, дивиться, а там повні скатертини — їж, душе, пий скільки влізе. Спершу вони стали кружляти вино, і коли надійшла черга брати келиха падишахові, йому на очі навернулися сльози, і він сказав:\n— Довгого віку тобі, о шаху! Що то за приємність пити вино, коли розлука з рідною домівкою затьмарює життя, коли на серці лежить туга за отчим краєм?\nШах Керману поспитав причину печалі, і падишах Сістану розповів свою пригоду-знегоду, од початку аж до самого краю. Засмутився з отої пригоди керманський шах незвичайно, а тоді сказав:\n— Моє сумління велить стати тобі на поміч, проте мені треба кілька день, аби я поміркував у твоїм ділі.\nМинув якийсь час, і шах Керману спорядив велике військо та віддав його під провід падишаха Сістану. Тії виступили в похід і незабаром прибули до Сістану. Ото вже непереливки прийшлося ворогові, — сепегсалар зазнав поразки, і довелось йому рятуватися втечею, а усі стовпи держави повинилися перед падишахом і попрохали пощади. Усіх великодушно простивши, він сів на трон і заходився, як і перше, справедливо й правосудно управляти, роздав воїнам шаха Керману велику силу золота й дарунків, самому ж правителеві послав не знати вже які дорогі й коштовні гостинці. Кажучи словами поета, у його саду розцвів квітник щастя, де солов’ї співали лагідних пісень.\nТа перейдімо теперечки до історії бідолашного дитяти, зоставленого батьками біля колодязя край битого шляху. Хоча, правду мовлячи, падишахові тільки тієї й думки-печалі було, що його рідна дитина, яку вони покинули на призвіл долі єдино з нужди. Сталось так, що до того колодязя пригналась ватага розбійників, коли дивляться — лежить хлоп’ятко, та таке гарне, ніби сто тисяч красенів улилось в один образ, а як плакало, бідолашне. Між тими розбійниками був один юнак, на ймення Фаррух. Він зійшов з коня, узяв на руки дитинку й ізразу сказав:\n— Таки без сумніву, це немовля не простого роду, і зоставили його тутечки через якесь лихо. А що воно родовите, так за це говорять шляхетні його прикмети.\nОскільки у Фарруха ще не було своїх дітей, він узяв собі малого царевича за сина. Потім, з перегодом, побачивши на його руці коштовну перлину, іще дужче впевнився, що то дитина іменитих батьків. Фаррух подякував Господові, забрав хлопчика у свій рідний край і віддав на виховання турботливій матірці; назвав же він його Худададом, себто Богом даний.\nА падишахові день і ніч не йшла з голови думка, що ж трапилося його синові — чи помер він од сонячного сквару, чи, може, роздерла його яка хижа звірина. І невтямки йому було, що всевишній Господь послав хлопцеві ласкаву няньку.\nХудадад зростав не по днях, а по годинах: про таких кажуть, росте, як з води йде. Вже у місяць в його було стільки сили, скільки інші діти і в рік не мали. Коли ж він побільшав, Фаррух став навчати його всіляким премудрощам та наукам, їздити верхи, боротися, — не вспів і зглянутися, як той із хлоп’яти зробився гожим юнаком. Уже й на полювання почав їздити, то лева вб’є, то газелю чи дикого вепра вполює, а то, було, і віслюка степового стрілою дістане. Ватажок розбійників став брати його із собою в дорогу — приучав, значиться, того до грабіжницького ремесла.\n— Наше діло, — казав йому, — так се дорожній грабунок.\nТа не до душі було Худададові таке діло, і всякий раз, коли вони грабували якийсь проїжджий караван, він до караванників був милостивий, не давав їх до смерті забивати та обчищати до нитки. Трапилось так, що одного разу, коли вони наскочили на якийсь караван, купці виявилися не з боязкого десятка. Вони стали боронитись, гуртом ударили на грабіжників, одних схопили; аж тут Фаррух як уріжеться в саму їх гущину, став кришити наліво й направо, та його оточили й замалим не скинули з коня. Бачить Худадад, що воно на біду йде, заревів як лев, а тоді й кинеться тому на поміч. Багатьох людей поклавши, він вихопився з Фаррухом од ворогів, а тоді стали втікати. Проте, як на лихо, Худададів кінь застряг копитом у якійсь ямці й упав; тут наспіли караванники і, скориставшись з такої пригоди, схопили Худадада. Проводир каравану зв’язав юнака по руках і ногах, посадовив на лошака, дав повіддя в руки своєму гулямові й наказав:\n— Гляди ж, пильнуй цього харцизяку. Хоча він і молодий літами, проте відважний, мов Рустам.\nАж тут озвавсь Худадад:\n— Я, — каже, — не з доброї волі людей грабував.\n— Гаразд, — одмовив проводир, — та тільки чого ж ти з оцими розбишаками наскочив на нас?\n— До цього привинна лиха доля, — сказав Худадад. — Аллах мені свідком, а знає він усе тайне і явне, що ніколи я з власної волі не ходив на грабунки, бо оце ремесло моїй душі противне. Мене іще немовлям знайшли на дорозі, а виховав мене один чоловік на ім’я Фаррух. Оскільки ті люди, що врятували мене од видимої смерті, були грабіжниками, то й я, проти свого бажання, змушений був тим самим, що й вони, промишляти. Проте нікого я просто так не вбивав, та й товаришам своїм не давав у подорожніх усе дочиста відбирати.\nЯк послухав проводир каравану його мову та як приглянувся його шляхетним прикметам, то зрозумів тоді, що юнак за своєю природою не грабіжник і все сказане ним — свята правда. У ньому прокинулась співчутливість до хлопця, і сказав він:\n— Коли покаєшся, я візьму тебе за сина.\n— Нехай буде й так, — відказав Худадад, — на все воля Божа.\nОтже ж коли проводир каравану назвав юнака своїм сином, йому зараз на ногах і руках розв’язали вірьовки, тоді усі сіли верхи й побралися далі в дорогу. І їхали вони, аж урешті прибули до міста, де стали у хорошому заїзді. Тих розбійників, що вони схопили були й привезли із собою, купці замкнули в холодній, а самі вдались до палацу падишаха й розповіли пригоду, що трапилась їм, не забули згадати й за Худадада. Падишах не став карати розбійників, бо ті заприсяглися не промишляти більше розбоєм, він тільки велів витурити їх геть із країни. Що ж до Худадада, то отой старший купець, проводир каравану, опікувався Худададом як рідним сином, та й був він, Худадад, навдивовижу доброю та чулою дитиною. Одного дня отой названий батько наготував усякого добра, матерії і, взявши з собою Худадада, подався до падишаха, у його палац. Як побачив падишах юнака, чиє лице було мов ясний місяць, а стан, що в стрункого кипариса, то аж здихнув, бідолашний. «От же ж мені! Це, мабуть, і синок мій, що я зоставив біля колодязя, таких би вже літ дійшов». Падишах дивився на Худадада і шкодував, що то не його дитина, а того й не знав, що сей хлопець — плоть од плоті його, квітка із його саду. І не було меж його подиву й чудуванню; що більше він приглядався юнакові, то більше його поймало бажання дізнатися правди.\n— Хто цей хлопець? — спитав падишах у купця.\n— Він із числа тих розбійників, — відказував купець, — а звати його Худададом; він повинився мені, поквитував старе, і я простив його та назвав своїм сином. Опріч добра та щирості я більше од нього нічого й не бачив.\n— А чи не подарував би ти його мені? — коли це і питає падишах.\nНічого було робити купцеві, то й подарував він Худадада. Як пішов ото купець, падишах одягнув на юнака дорогий халат і чалму, а тоді спитав:\n— То як тебе, кажеш, звати?\n— Худададом нарік мене батько, себто од Бога даним, — відказував юнак. — Та відтепер я раб твій, — яке даси мені ймення, так воно й буде.\n— То називатиму я тебе Бахтіяром — щасливцем долі.\nТак і зостався Бахтіяр у падишаха, денно й нічно слугував йому. А падишах настільки прихилився до юнака, що став чи не щодня дарувати йому дорогі одежі. Якось падишах надумав випробувати Бахтіяра на чесність, отож він настановив юнака старшим конюшим. Бахтіяр ревно зайнявсь тією справою, заходився сповняти своє діло з належною старанністю, ходив біля коней зранку аж до присмерку, порав їх, і, диви, за короткий час вони зробилися такими ситними та сильними, що годі.\nОдного дня падишах зайшов у стайню подивитись, як там його коні, коли дивиться, а усі вони іще здоровші та дужчі: що були худі клячі, так ті поробилися гладкими скакунами; ті ж, що були хирні й нездолящі, басували у стійлах. Зрозумів тоді падишах, скільки ж то труду й старань доклав Бахтіяр. Знявши із себе дорогий халат, власноруч поклав його на плечі юнакові й сказав:\n— Хто уміє так доглядати коней, тому до снаги і падишаховою скарбівнею завідувати.\nА по сих словах вручив Бахтіярові ключі від скарбівні, і заходивсь юнак провадити підрахунки, старанно вести лічбу, скільки прибуло, а скільки, навпаки, витрачено, — пильнував, як то кажуть, і найменшої волосинки, отже ж показав він себе й тут чесним та порядним. За короткий час у скарбничій справі запанував цілковитий лад, а що вже добра побільшало, то й не сказати. Бачачи падишахову ласку й прихильність, яку виказував той Бахтіярові, візири з позосталими двораками стали завидувати юнакові, і ті завидки з кожним днем росли й дужчали. А Бахтіяр розжився, забагатів, що краще й не треба; усього в його доволі: і добра усякого, і золота, і рабів прикупив чимало, та не забував він при тім і за скарбівню, пильнував теє діло з якнайбільшою старанністю. До того вже дійшло було, що падишах тільки з ним і радився, не слухав більш нічийого слова, — як казав Бахтіяр, так воно і чинилося. Коротко мовлячи, Бахтіяр став для нього найпершим радцею і дорадцею, вірником його у всіх справах.\nБуло в того падишаха десять візирів. Марна річ і казати, як вони заповзялися на Бахтіяра. От і стали вони думати-гадати, як би то того юнака з-перед падишахових очей прибрати.\nОто раз якось сидів Бахтіяр у себе та пив потроху вино. Із скарбівні одні двері провадили в покої до падишаха, а другі — у сад. Бахтіярові заманулося погуляти у тім саду, як він це зазвичай робив, та оскільки він був трохи напідпитку, то переплутав двері й ступив у падишахові покої. Він побачив гарно прибрану кімнату, де стояв широченький трон, більше схожий на ложе, на якому — коли вдень, а коли й уночі — відпочивав падишах. А що Бахтіяр був уже як би не при собі, то він ізліз на того трона, ліг та й заснув на всі заставки. Тут прийшла служниця, подумала, що то падишах, поставила біля ложа полумисок та глечик з водою, тоді повернулась і пішла собі.\nЯк настала ніч, позамикали всі двері, і сторожа зайняла свої місця. Ось падишах увійшов у свою кімнату, коли дивиться — на його ложі любесенько спить Бахтіяр, поклавши голову на подушку.\n— Ах ти ж негіднику! — закричав падишах. — Та як ти втрапив у мої покої?\nА далі як садоне того ногою у груди. Прокинувся Бахтіяр зі сну та як гляне, аж то падишах зі своїми людьми біля нього стоїть. Що то вже зчудувався Бахтіяр, і очам своїм віри не йме, та з того страху йому хміль наче рукою зняло.\n— Ах ти ж собако шолудивий! — заходився знову кричати падишах. — Я назвав тебе рідним сином, над усіма двораками зробив старшим, а ти тихцем пробрався на мою половину, — ти оце не спав, а замишляв мені зраду.\n— О падишаху, — озвавсь тоді Бахтіяр. — Ця пригода трапилась мені через випите вино — я й сам до пуття не знаю, як тутечки опинився.\nІще гірше роздосадувавсь падишах, та як затопить Бахтіярові що єсть сили по лиці, тоді ж велів закувати йому ноги у важкенні кайдани і вкинути у холодну. Таки недарма кажуть люди, що вино не одного чоловіка перевело.\nЯк Бахтіяра потягли у холодну, падишах із тяжким серцем, до краю збентежений зараз подавсь у гарем і заходився кричати на жінок:\n— Кажіть правду, — грозив їм, — адже Бахтіяр не прийшов би туди без видимої причини, не інакше як котрась безчесниця упроваджує його в мої покої!\nПадишахиня поцілувала перед ним землю й одмовила:\n— О повелителю, кому сила оці слова твої зносити, кому змога оці дорікання на себе приймати? Перечасуй трохи, а як уся справа вийде на яв, тоді й покарай винуватицю за прогріх, віддай за провину належне, бо хто зробив ущербок твоєму імені, нехай і покутує.\nТа не зважив падишах на її мову, він наказав усіх мешканок гарему закувати в кайдани, а найстаршій, падишахині, власноруч поклав закови на ноги.\nДругого дня, коли зійшлись до нього на раду еміри з візирами й усілися кожен згідно зі своїм станом, а побіч них примостилися і позосталі вельможні пани, вони догледілись на падишаховому чолі ознак печалі, проте ніхто не осміливсь і спитати, що ж таке йому приключилось. А той сидів, сумний та невеселий, не кажучи нікому й слова, бо надто вже був лихий на ввесь світ, його палили пекучі ревнощі, а найдужче дошкуляло чуття враженої честі. Та ось він отямився із задуми та, прикликавши до себе старшого візира, розповів йому в кількох словах уночішню пригоду. Старший візир давно вже дихав на Бахтіяра важким духом та все шукав зручної нагоди, аби йому хоч чим досадити. «Оце вже трапилась хороша оказія, — казав собі в думці візир, — я зітру його з лиця землі, я проллю на нього зливу тяжких мук».\n— О падишаху! — вигукнув візир. — Скільки вовка не годуй, а він усе одно на ліс дивиться. Чи дитя, що зростила його грабіжницька зграя, стане коли на правильну стежку, чи зможе оцей син лихого батька слугувати тобі вірою й правдою? Ні та й ні, годі ждати добра от таких.\nТоді падишах велів візирові:\n— Піди, — каже, — на жіночу половину та довідайся, як хоч допитайся, навіщо приходив туди цей байстрюк, з ким він умовився про побачення, аби ми гаразд знали, хто винуватий, а хто без гріха, бо не добре буде, коли меч впаде на невинну голову.\nПрийшов візир до падишахині та й став розмовляти із нею.\n— Що це за слова такі я почув про тебе, моя пані, невже могла ти проти свого звичаю учинити, впровадавши цього юнака-розбійника у свої покої?\n— Я сном і духом не відаю, про що ти оце кажеш-говориш, — відмовляла падишахиня, — на мені і гріха нема.\n— Авжеж, знаю, що ти неповинна, бо Бога боїшся й шануєш його. Коли б той юнак не хильнув зайвого та був при тямі, не заблукав би в твої покої. Та ось послухай лишень, навчу я тебе, як робити: ти оце розкажеш падишахові, то й змиєш скверну зі свого імені.\n— Ти мені мовби батько рідний, а я — твоє дитя, — відказувала падишахиня. — Кажи, що знаєш, усе зроблю по твоєму слову, бо, добре бачу, немає у тобі лихого заміру.\n— Тож слухай та бери на розум: як покличе тебе падишах та стане знову корити, почне тобі виказувати, то ти йому візьми та й скажи: «Це ти сам привів грабіжника до нас у палац, нарік його Бахтіяром, допустив до себе; а він же ж, каторжний, не раз та й не два листи мені посилав, казав, покорись мені, схили голову, не то я візьму тебе силою, уб’ю падишаха та й стану замісто нього країною управляти». Як отаке розповіси падишахові, він неодмінно покарає юнака, а ти збавишся од наклепу.\n— Заради усіх святих! — вигукнула жінка. — Та як же можна кров безневинну проливати?\n— Проливати кров таких негідників завсігди дозволено, бо вони од літ промишляють розбоєм, скільки душ без жодної вини зо світу перевели. Так же й у святому Корані сказано: «Воістину, покара для тих, що воюють супроти Аллаха та посланця Його і намагаються викликати нечестя...». Отже, убити грабіжника — благеє та боговгоднеє діло.\nЯк вернувся візир до падишаха, той і став питати:\n— То що ти почув од неї?\n— Те, що почув я, нехай краще нікому й не чути, та й одваги у мене немає тієї, аби усі ті речі переповідати.\nТоді падишах велів привести свою жінку та й став у неї допитуватись, а та й розповіла йому, як навчив її візир.\n— О падишаху, — озвавсь тут візир, — ця жінка як ніхто у світі честива, і вся провина лежить на отому каторжному хлопцеві.\nПадишах узяв і простив жінку, він велів зняти з неї кайдани та відіслав її назад у покої. Аж ось зібрались усі десять візирів, і падишах звернувся до них з такими словами:\n— То яким же нам чином покарати цього богопротивного розбишаку?\n— Лютими муками замордувати його, — сказав перший візир, — та так, щоб увесь світ жахнувся.\nДругого дня з падишахового наказу перед палацом розіп’яли великий намет, падишах сів на своє місце, зійшлися зараз же візири, наближені й усі позосталі стовпи держави, привели під ту хвилю і Бахтіяра. Гляне на нього падишах, та так люто, що годі. На Бахтіярові привселюдно розірвали сорочку, зав’язали очі — се так, щоб відрубати йому голову. Кат долу простелив килимок, насипав піску, узяв Бахтіяра за руку й поставив його на коліна, повернувши лицем у бік Мекки. Уже був і меча здійняв кат над юнаком, коли тут падишах іще раз гляне на Бахтіяра, на красу його, та аж не вдержався і заплакав.\n— Невдячна ж душа твоя, — став знов докладати Бахтіярові. — Що ти, скажи, робив на жіночій половині?\n— Коли даси дозвіл, я скажу тобі два слова, — відповів Бахтіяр.\nПадишах велів йому говорити, і юнак сказав:\n— Нехай життя твоє, правителю, промине у величі та благодаті, не з власної волі пішов я туди, а тільки тяжкеє лихо мене привело.\n— Яке таке лихо? — здивувався падишах.\n— А таке лихо й нещастя, що нехай Бог боронить, — одмовляв Бахтіяр, — а найдужче накладає проти мене лиха доля: мені оце зараз з життям прощатися, з ясним світом розлучатися. Сказали колись святі мужі: хто розминається з правдою, той самохіть свою кров проливає. Та не розминаюсь я з правдою, Бог мені свідком, а опріч усього, я знаю, наш падишах — справедливий та милостивий правитель, не дасть він вчинити насильство над невинною душею.\nІще ж сказав Бахтіяр:\n— О падишаху, не поспішай віддавати мене на страту, перечасуй трохи, аж уся правда і вийде на яв, а то щоб не сталося, як у тій історії про купця, од якого відвернулася доля і щасливі його дні перемінилися в самі нещастя.\nПадишах велів тоді розв’язати йому очі, посадовив перед себе й спитав:\n— Яка ж то історія про купця, і чому від нього відвернулася доля?\n— Довгого віку тобі, повелителю! — відмовив Бахтіяр, а далі й почав розповідати історію.\n— Отже ж, розказують, буцім у давні часи жив та був собі у місті Басрі один купець, з-поміж інших купців було в його того добра чи не найбільше. Він безперестань їздив торгувати, звідав, вважай, усі сторони світу, і життя його точилось щасливо й безтурботно. Коли вирушав він у чергову подорож, то неодмінно привозив з собою десяток-другий гулямів, рабинь місяцечолих, і було в його тих рабинь та гулямів чи не трохи. Мандруючи чужими краями, видивлявся, винюхував, немов який розбишака, де б то іще чим поживитись, а що вже певний був, що добра йому ніколи не вменшиться, що не буде, мовляв, його статкам-маєткам ущербку, то марна річ і казати.\nСталось так, що купцеве щастя не знати й од чого перевернулось, і доля, ота мінлива й зрадлива подруга, більш не стала сприяти його оборудкам. Добрі й, здавалось би, вірні справи враз оберталися на помилки й невдачі, благі наміри приносили одні тільки нещастя. Отож, таке тяжке лихо його присіло, що й не здихнути.\nДуже вже чудувався купець од такої наглої переміни. «Треба, бачу, шукати виходу в цій справі, — казав він собі. — Таку силу літ мандрував я чужими світами, стільки часу поклав на далекі подорожі, а усе пусто й дурно; краще вже буде, як кинуся цього ремесла та решту віку житиму з того, що надбав досі».\nА іще міркував він собі: «Таки й правда, не спокушатиму більше долю, осяду назавжди у Басрі та оберу собі якесь спокійне діло, аби на старощах літ не поковерзувала наді мною ота ледащиця. Хай там що, а торгувати в місті, його не покидаючи, то найвірніша та найпевніша річ».\nСаме того року трапився був недорід, і пшениця піднялася в ціні. На позосталі гроші придбав купець скількись-там харварів зерна, засипав його у комори та став дожидати другого року. І привів же Господь такому статись, що другого року пшениця візьми та й зробися дешевою. «Овва! — сказав собі купець, — я й цьогоріч придержу зерно, не продаватиму його, — диви, на друге літо не буде врожаю, зерно стане в ціні, то я матиму неабиякий зиск».\nОт і став він чекати другого року, проте й другого року Господь щедро вродив пшеницю, і третього, а зерно так впало в ціні, що купець знай тільки чудувався. Не хотів він віддавати свою пшеницю задарма, та й годі. «Іще рік перечасую, — сказав він собі, — може, таки й подорожчає».\nА то таке було трапилось, що один тиждень лив дощ як з відра, вода затопила комори, зерно почало загнивати і од його несло смородом на всю околицю. Люди спершу лаяли купця на чім світ, а далі вже й наполягати стали, аби він вивіз те зерно та викинув десь у поле. Що то вже вони лихомовили на нього!\n— Жмикрут послідущий, оцей наш купець-коморник, — казали одні, — ото й одкаснулась од нього доля.\nДругі ж кляли його та бештали, що, мовляв, таку силу зерна перевів.\nІ не міг ніяк наш купець вийти з подиву, що ж воно таке діється, така осорома перед людьми: хотів розжитися, та зробив із себе посміховище.\nСказати коротко, купець із вірними друзями, що були в його, сів на корабель, і попливли вони в море, держачись попутного вітру, пливли день і ніч. Аж коли це вітер подужчав, зчинилася велика буря, корабель розбився, і всі, хто були на йому, потопилися. Урятувався лишень купець: впавши на якийсь уламок дошки, він тримався її з усіх сил, і гріб, утікаючи то од морського чудовиська, то од хижої риби. І благав він Аллаха милосердного, читаючи рядки Корану: «Коли вони плавають на кораблях, тоді закликають Бога, обіцяючи щире Йому служіння...».\nВітер носив ту дошку із краю в край світу, шпурляв її, жбурляв, а купець сидів на ній та знай тільки плакав. «Коли Господь визволить мене з такої-от круговерті, дарує мені життя та поверне до жінки й діточок, то, клянуся й божуся, даруватиму щодня біднякам буханця хліба».\nА через кілька діб вітер, диви, й ущух та пригнав дошку з купцем до берега. Голодний, із голим тілом та геть збентежений, що проти нього накладає сама доля, звернув він лице у дорогу й ішов, аж десь ополудні досяг місцини, де, знати з усього, були люди. Коли пройшов іще одну добу, побачив здалеку височеньку-таки гору; зіп’явся він на вершину, дивиться — за тією горою лежить гарна-прегарна долина, а в ній село, та таке вже чепурненьке та гоже, і всі хатки одна в одну. Впосеред села височів палац з прибудованим пишним айваном; а в тому палаці жив сільський староста, заможний собі чоловік, та ще й, опріч усього, був знаний він і як гостелюбний господар. Староста саме сидів на тахті, побіля його стояли прислужники, і коли він побачив купця, то зараз і постеріг, що лице в того вкрите пилюкою печалі, а на чолі виразно проступають ознаки гірких поневірянь. Покликавши до себе купця, староста став розпитуватись у нього, що ж таке йому трапилось, і купець розповів йому свою історію, сповнену смутку й печалі, а як розказував, криваві сльози текли йому із очей. Дуже вже чудувався староста з його історії. Він посадовив купця біля себе, велів одягти його, казав також приділити йому хорошу кімнату — воістину, благословен нехай буде той, хто привітав та прихистив у себе страждущого, хто пожалів болящого!\nСказати коротко, сільський староста дав купцеві усе, що треба, аби на землі поратись, і сказав:\n— Що Бог уродить, так нехай тобі буде п’ята частина від того.\nА того року Бог вродив добру пшеницю, і та пайка, що належала купцеві, побільшала чи не вдесятеро. Побачивши, який на його полі щедрий врожай, купець подумав собі: «Краще буде, як я свою пайку зберу та сховаю. Коли староста приділить мені стільки, як і вмовлялись, я віддам йому зайвину, як же ні — ота зайвина мені і зостанеться». Як надумався, так і зробив: зібрав зерно та й сховав його в горах, що були недалечко того поля. Як на те, прознав про той сховок злодій та уночі й виніс усе до зернини.\nТим же часом позвозили збіжжя до старости, стали засипати комори. Дивиться староста, скільки того зерна прибуло, то казав зараз дати купцеві його пайку та ще й з великою надгородою, і дарунками багатими його обдарував.\nПобачивши таку старостову щедрість, його доброту й благородство, упав перед ним купець ницьма, поцілував землю й сказав:\n— Я уже своє забрав та сховав у печері. Пошли когось зі мною, то я принесу та верну тобі.\n— Я б тобі й так дав більше, бо оце завдяки тобі Господь так щедро вродив.\nПодякувавши старості на добрім слові, купець узяв кількох віслюків і подавсь до печери; от увіходе він, дивиться, а там як би підмів хто. Зажурився він дуже з тої пригоди, та, нічого робити, вернувся назад до старости й розказав йому, що так і так, мовляв. Проте великодушний староста й цього разу не став сердитись, він знову дав купцеві золота й дорогий халат із себе. Урадуваний купець прийняв із його рук те золото та й, одклонившись, став верстати путь додому. Довелось йому простувать і морським узбережжям; тут він побачив ловців перлів, що пірнали у воду. За зароблені в старости гроші він купив у ловців скількись-там перлин та й подався далі в дорогу. От іде він та й іде, аж у якомусь пустельному степу прибився до одного каравану; недовго й ішли караванники, як стали на спочинок, а що наш купець підбився іти пішки, то відійшов убік та ліг відпочити. «Ось нехай я трохи перепочину», — сказав він собі, та незчувся, як і задрімав. Тим часом караван знявся з місця, і треба ж було такому статись: його, купця, не догледілись.\nКоли зійшло сонце й стало припікати, прокинувся купець, дивиться — навкруги голий степ, де один тільки пісок та самі колючки, а од каравану і слід прохолов. Зажурився, сердешний, та аж горючими сльозами вмився. Проте нічого було робить, устав та й рушив далі в дорогу, нарікаючи на свою лиху долю. Вже грішним ділом було думав, що його тут смерть і спостигне, що прийшла йому остання година. От ішов він, вже й день став темніти, а далі сталось таке: у тій місцині полював собі один мисливець, він наставив сильце, і в нього потрапила здобич. Побачив купець того звіролова, загукав, закричав. Підійшов до нього звіролов та й став питати, хто він та відкіля. Як розповів купець тому мисливому про всі свої злигодні, той йому й каже:\n— На ось тобі, та не вбивайся так, — та простягнув купцеві шматок хліба, і води йому дав напитися, що мав із собою.\nПеребив купець сяк-так голод, і пішли вони далі вже разом. Невдовзі прийшли у якусь слободу. Мисливець подався до своєї хати, а купець став розпитуватись, чи бува не проходив селом той караван.\n— Він пішов у Бахрейн, — відказували йому люди.\nОто й подався купець услід за караваном, і привів же йому Господь пристати до гурту розбійників, що й самі до Бахрейну путь держали. Мандруючи з тими розбишаками, він тільки одного й боявся, одного тільки йому й страшно було, щоб ті, чого доброго, не прознали про його перли. «Як провідаються вони про мій скарб, то вже мені на світі й не жити», — отак казав він собі, та зі страху з-за тих перлів узяв та й поклав їх собі в рот, щоб ті не бачили. Аж коли це ненароком він візьми та чхни, а перли йому і випади з рота; зараз хотів хутенько сховати їх назад, проте розбійники постерегли ті перли, відняли їх, а далі й стали його допитувати, мучити та мордувати, аби віддав він їм усе до решти. «Коли ти, — казали, — сховав у роті, то й в одежі в тебе, мабуть, не менше». Не добившись нічого, зв’язали купця та й покинули, а самі пішли далі. Цілісіньку добу пролежав купець без тями — так попобили йому боки розбійники. Їхав тією дорогою один селянин на віслюкові до міста; побачивши нещасного чоловіка, що лежав, по руках та ногах зв’язаний, як би й неживий, селянин ізліз з віслюка, линув йому на лице води, і той трохи очунявся.\n— Візьми мене з собою до міста, — став благати купець селянина, — мене пограбували розбійники, геть усе відібрали.\nПожалів його селянин, посадовив на віслюка й привіз до міста. Одійшовши у тиху вуличку, купець скинув із себе одежу, щоб обтруситися трохи, бо на землі лежав, аж тут йому з-за ковніра візьми та й випади дві перлини. Що то вже зрадів купець, як побачив їх! «Слава Аллаху, — сказав він собі, — оце зараз у мене дві перлини. Ось продам їх та знову стану багатим». Він подався на базар, де торгували коштовностями, витяг перлини й показав одному ювелірові.\n— На лишень, — каже, — продаси їх та даси мені гроші.\nЯк угледів ювелір ті дві перлини, схопився з місця, поцупив купця за ковнір та як наробить репету.\n— Людоньки, — кричав він, — ось цей гольтіпака викрав у мене перли, і коштовності, і ще багато чого з хати виніс!\nОто й потягли купця до шіхне. Шіхне став допитуватись, що та як було діло, купець і розказав йому свої пригоди, розповів, яке-то лихо випало на його долю, — геть усе розказав. Проте не повірив шіхне його розповіді, він велів забити купця в кайдани та вкинути у холодну. Понурив купець голову на коліна, побиваючись своєю пригодою-знегодою. Сталось так, що по присуду Всевишнього один із отих ловців, у яких купець купив був перли, навідавсь у в’язницю до свого товариша. Дивиться, аж у кутку зв’язаний купець — так, як його кинуто, так і лежав він на боці. Побачивши ловця, як же стане купець голосити, як же стане благати:\n— О брате ласкавий! О друже, чи на добро, чи на лихо, тільки не покидай мене тут, поможи мені у моїй притузі!\n— Як же ти сюди втрапив? — здивувався ловець.\nКупець і розказав йому, що з ним було сталося. Жалько зробилось ловцеві купця, він вернувся до своїх товаришів і сказав їм:\n— Отому купцеві, що був із нами, скоїлось лихо, його щастя обернулось нещастям, і, як ото кажуть, його бажання дістали мата: ті перлини, що він купив у нас, відібрав у нього один ювелір та, звівши наклеп, запроторив нещасного у в’язницю.\nТоді, недовго думавши, усі шестеро ловців подались до самого падишаха і розповіли йому купцеву історію. Падишах велів привести купця із в’язниці, зняли йому з ніг кайдани, а там послали і по ювеліра. Ото привели і ювеліра. Падишах і в його спитав, у чім було діло. Затремтів ювелір, мов той осиковий листок, а падишах зараз і побачив, що купець в Бога-духа винен, що то на нього пеню звели. Без жодної відволоки зараз же покарали ювеліра, а окличники оголосили по всьому місту: «Хто безщасного коли кривдитиме, тому те саме буде!» Іще ж падишах розпорядився усе добро, яке було в ювеліра, віддати купцеві.\n— Оцей чоловік, — сказав падишах, — спізнав у житті багато добра й лиха, тож гідний він бути моїм двораком.\nКупця спершу відвели до лазні, помили його добре, дали хорошу одежу, а тоді вже падишах вручив йому ключі від своєї скарбниці.\nБув же в падишаха один візир; заповзявся він не знати від чого на купця та все вижидав слушної хвилі, аби того купця опаплюжити та витурити його геть із двору — подалі від падишаха. І сталося отакеє: якогось дня сидів купець у себе в скарбниці, а скарбничі покої якраз були опостінь з покоями падишахівни, і правитель навідував доньку в тих покоях, як то було у них заведено, раз у місяць. Отже, сидить купець у себе, а тут миша прогризла була дірку в дівчиних покоях, і саме у тій стіні, що ділила її житло із скарбницею. Ні сном, ні духом не відаючи про ту мишачу нору, купець став забивати в стіну цвяха, і треба ж — потрапив прямо в те місце, а звідти візьми й випади цегла. Тоді він, недовго думавши, замурував назад цеглу, зверху замазав, а візирові про ту пригоду звідкись-то і стало відомо. Він поспішив до падишаха й сказав йому:\n— Бачив я, як купець нишком пробив у стіні дірку й розмовляв із твоєю донькою. Як угледів мене, то узяв трохи глини й став замазувати дірку. Ось теє-то діло він зараз і робить.\nЗдивувався падишах, як учув таку звістку. Він устав і подався зараз у скарбівню, дивиться — і справді, в купця, його скарбничого, у руках глина. Вернувшись назад, він велів своїм гулямам схопити купця й виколоти йому очі. Метнулись гулями в скарбницю, поцупили бідолашного скарбничого й вийняли йому очі. Оттак-то сталось купцеві: після стількох знегод, після усяких лих, од яких нехай Бог оборонить кожного чоловіка, — здавалось, вже й доля йому осміхнулась, — довелось горопасі кінця віку сліпцем доживати; як-то кажуть, став небога жертвою завидників. Потому падишах подався до доччиної кімнати, хотів, бачся, її порішити, проте не побачив дочки у своїх покоях. Став питатись, де ж то вона, а йому й кажуть:\n— Так і так, уже з місяць буде, як проживає вона у палаці, що в саду за містом.\nТоді падишах вернувся в скарбницю й добре-таки роздививсь тую дірку. Аж тепер тільки дорозумів він, що його пошито в дурні, а того безщасного, в Бога-духа винного осліплено через наклеп. Страшенно жалкував на себе за той вчинок падишах, і після того приобіцяв він Господові ніколи більш у справах не виявляти поспіху. Отож, велівши повісити злощасного візира на шибениці, до кінця днів своїх, скільки був падишахом, побивався він долею купця, того скарбничого, та нічого було вже і вдіяти.\n— Бахтіяре, — аж ось озвався падишах, вислухавши юнака, — ця історія дуже вже дивовижна, проте надто тяжкий учинив ти прогріх.\n— Падишаху, — відмовляв йому Бахтіяр, — коли щастя моє перевернулось, а доля стала накладати проти мене, то історія мого життя зробилась схожою на історію того купця, якому, навсупір його бажанням та сподіванням, трапилось велике лихо. Падишахові ж подобає прощати нещасних, які прошкодилися чи провинилися в чім-небудь, не віддавай їх притьмом катові в руки, бо одного дня, диви, і вийде на яв, що отой нещасний, якого відправлено на той світ, душа без гріха. Пожалкуєш тоді, та вже пізно буде.\nЯк дослухав падишах оцю Бахтіярову історію, було вже надвечір. Він велів знову вкинути Бахтіяра в холодну й добре пильнувати. А наступного дня до трону падишаха приступив третій візир, і сказав він, поцілувавши перед падишахом землю:\n— Довгого віку тобі, падишаху! Замість слухати всілякі бридні, що вигадує нам оцей богопротивний розбійник, повісити б його стрімголов на шибениці та закидати камінням — в примір та на пострах другим.\nОтже ж привели Бахтіяра.\n— О юначе, нехай тобі абищо! — став лаяти його падишах. — Я велів своїм гулямам повісити тебе на шибениці, бо порішити такого вражого сина, як ото ти, боговгодне і благе діло.\n— Нехай же падишахове життя минає у щасті й довіллі! — одмовляв Бахтіяр. — Передущі правителі та достойні мудреці постановили не виявляти поспіху, коли хто потрапить до в’язниці, і не тягти бідолашного, винен він чи ні, притьмом на шибеницю. Найвища справедливість, як велить наша віра, так ото спершу вислухати злочинця, перечасувати, аж уся справа його вийде на яв, бо так можна зопалу перевести зо світу в Бога-духа винну людину. У мене ж і руки-ноги міцно зв’язані — ні втекти тобі, ні оборонитися. Коли моя безневинність стане усім очевидячки, шкодуватимеш, що убив мене, та вже пізно буде. Отак трапилось з шахом Халеба. Через нетерпіння і царства позбувся, і невидючий став, а вороги його таки доп’ялися свого.\n— Що ж воно приключилося шахові Халеба? — спитав тоді падишах. — Яке таке лихо спостигло бідолашного, для чого йому так нетерпляче було, що од його відвернулася доля? Розкажи лишень, а я послухаю.\n— Нехай тебе Господь на світі довше подержить! — одмовляв Бахтіяр. — Отже ж, розказують, був собі у Халебі один падишах, справедливий і до людей милостивий, у житті не чинив він нікому насильства, не робив і кривди жодної. Мав той падишах одним-одного сина, на ймення Бегзад; був то навдивовижу слухняний, звичайний хлопець, у науках обізнаний, і відважний, і щедрий до того ж, от тільки у справах виказував поспіх, нетерплячий був аж надто: що йому на думку спаде, так зараз і береться теє діло робити, хоч частенько воно йому і на шкоду виходило.\nСидів якось Бегзад зі своїми двораками. Тут один із надимів, двораків себто, візьми та й скажи:\n— О царевичу, попрохай у батька дозволу, та подамось на полювання, та там, у якійсь гожій місцині, побіля джерела зі свіжою водою заночувавши, і проведемо час у бесідах та розмовах.\nОтже ж, відпросившись у батька, царевич поїхав з товаришами на полювання. Чи довго полювали вони, чи ні, аж нарешті зупинились спочити на квітучій галявині біля чистого джерела. Ото сидять вони, п’ють вино, коли дивляться — іде дервіш, зодягнений у прочанське вбрання, спирається рукою на патерицю, а через плече в його почеплена торба. Шкода зробилось Бегзадові старого. Прикликавши подорожнього, посадовив його перед себе, дав їсти, тоді й став розпитуватись:\n— Скажи ж мені, відкіль ти йдеш і що ти за чоловік?\n— Я собі в Бога мандрівець, і йду з землі Аджамської, — відмовляв йому дервіш.\n— А скільки тобі літ буде?\n— Уже давно мені зі ста год повернуло, і мандрую я ото світами, — сім кліматів я одвідав.\n— Який край, скажи мені, який клімат кращий? — допитувався Бегзад. — Які дивовижі довелось тобі повидати?\n— Довгого віку тобі, паничу, — відмовляв йому старий. — Є одна країна, Джебелька зветься, і володарює у тій країні цар на ім’я Кантір. Що вже в нього того війська, то не злічити. Сорок візирів, незвичайно вчених, стоїть перед ним, а супроти його трону сорок золотих ослонів поставлено. Є ще у тій столиці одне місце, яке назвали не інакше, як «Дім лиха»: у чотири тисячі кроків той дім завширшки, зроблений із мармурового каменю, двері ж здоблено хтозна-яким коштовним камінням. Туди приходять чоловіки та жінки і вчиняють у тім домі перелюб, їдять свиняче м’ясо та п’ють вино. Мені страх як закортіло і самому поглянути. Перебравшись за жінку, я подався разом із християнами в той дім. Упосеред зали я побачив боввана десь із сорок г’язів заввишки, що був зроблений із червоного золота і прикрашений дорогими самоцвітами. Усі, що були там, молились тому бовванові та били доземні поклони, а як настав уже вечір, устали та пішли відтіля. Тоді я сховався в кутку, тож нікого там більш не зосталось, окрім мене та сторожа. Коли вже повернуло на північ, дивлюся — аж увіходе донька царя Кантіра, держачи свічку в золотому ставнику, а з нею чотириста рабинь, та таких гарних, одна в одну; вони й собі несли золоті посвітачі — штук, либонь, із п’ятдесят їх було. От увійшла вона, роздяглася, накинула на себе шовкову чадру й заходилась молитися — усю ніч тому бовванові клала поклони, а як стало світати, устала та й пішла геть із своєю челяддю. Звали ж тую дівчину Негарін. Я й собі вийшов із тієї кумирні, і пробув я у місті повних чотири місяці. Оттака-то вона і є, та дівчина, як оце я вам розписав.\nНе вспів дервіш і докінчити свою розповідь, а Бегзад уже й закохався в дівчину, і в образ її не бачивши. З опечаленим серцем він вернувся додому, а назавтра рано подавсь прямісінько до візира.\n— Піди зараз же, цієї миті, до мого батька, — став прохати його Бегзад, — та скажи йому, що так і так, ти відвернув од мене очі, геть не турбуєшся за свого сина, а в світі ж і людини немає такої, аби хто зміг вилікувати її любовну недугу. Коли б ти хоч трохи за мене дбав, то давно нагледів мені яку дівчину до пари.\n— Слухаю й корюся, — одмовляв візир. Не довго зволікаючи, він прийшов до падишаха й переказав йому, що чув од Бегзада. Зрозумів тоді, розмислившись, падишах, — так ото його син закохався.\n— Перекажи йому, — велів візирові, — що теперечки ми знаємо, в чім річ, проте он яка заковика: надто вже трудно знайти тобі рівню; коли в тебе є хто на прикметі, то тільки скажи мені, а я вже поміркую, що і як зробити.\nБегзад і переказав батькові через візира:\n— Ім’я того кесаря чи то пак царя, що сидить у Румі, — Кантір, і має доньку він на ймення Негарін. Пошліть туди сватачів, нехай висватають задля мене ту дівчину.\nЗажурився падишах, засумував, учувши синове бажання, а тоді й велів візирові:\n— Піди до Бегзада та перекажи йому ось що: «Я не проти послати послів, тільки що він кесар усього Руму, а я — падишах одного Халеба. Якби ж то ми тільки могли теє діло і влагодить, та боюсь я, що не схоче він з нами не то родичатись, а й знатися».\nЗнову візир переказав тії слова царевичеві. А падишах дуже вже любив свого сина, душі в нім не чув. Отож, не бачачи іншого способу, вирядив він послів до Руму. Як прибули посли, зараз і донесли кесарівні, що так і так, мовляв; вона розпорядилась привести їх, сама до них вийшла, привітала ласкаво, тоді казала слугам, щоб приділили гостям хороші покої. Другого дня дав їм прийом і сам кесар румійський. Ввійшовши, гості спершу привітали Кантіра, як воно й годиться вітати правителя, тоді й виклали йому, зачим приїхали. Та не в подобу було Кантірові отеє послання.\n— Мабуть, що у ваших очах Кантір невеликий пан, — сказав він, — коли ви осмілились з такими речами до мене вдаватись. Та раз уже ви прохаєте руки моєї доньки, нехай дадуть за неї двісті тисяч динарів весільного викупу, то і буде вам моя згода.\nВернувшись, посли переказали все, слово до слова, падишахові Халеба. Той зараз розпорядився полічити, що було у його скарбниці; полічили, і разом усього вийшло сто шістдесят тисяч динарів.\n— Продай іще гулямів та рабинь, — сказав Бегзад батькові.\nПадишах і поспродуй прислугу, як казав йому син, тож зібралось іще двадцять тисяч динарів.\n— То збери подать із своїх підданців, тоді іще двадцять тисяч буде.\n— Я не робитиму собі лихої слави, — одмовив йому падишах. — Я володарюю над своїми підданцями чесно й справедливо і не стану, навіть задля такого важного діла, ввергати край у безлад. Коли вже зібрано сто вісімдесят тисяч динарів, а більше — катма, то що ж його робити?\n— Тоді з маєтків своїх щось продай, — сказав Бегзад, — бо я вже хочу їхати.\n— Не можу тобі більше дати, — одмовляв падишах, — ти й так мене, вважай, жебраком зробив, — хочеш, аби я зрікся царства та пішов з торбою по світу?\n— Гаразд, пильнуй свого царства, а я таки поїду, — стояв на своєму Бегзад.\nТа не схотів падишах пускати сина.\n— Хоч рік пожди, — став упрохувати його.\n— Несила мені чекати, — відмовляв Бегзад.\n— То три місяці перечасуй — диви, і розживуся на гроші.\n— Що то три місяці, коли я й три дні не можу підождати.\nРозсердивсь тоді падишах.\n— То йди, — каже, — куди хочеш, як не бажаєш мене послухати.\nВийшовши од батька, Бегзад одягнув на себе озброю, сів на коня та, узявши з собою трьох верхівців-гулямів, подався в дорогу, бо намірився він потаємне десь напасти на торгових людей та пограбувати їх. От їдуть вони, коли бачать — став караван на спочинок край битого шляху, а було в тім каравані верблюдів зо сто з в’ючаками на спинах; везли ж тії торговці усякий товар і крам, і золота чи не трохи. Верховодив у них один чоловік, який мав під орудою гулямів-стрільців, — жоден розбійник не важився на них нападати. Як побачив Бегзад такий багатий караван, то не зміг і вдержатися; кинувся він зі своїми товаришами на купців, проте їхній проводир хутенько поставив до оборони своїх гулямів-стрільців, вони схопили нападників, усіх чотирьох прив’язали цупко до верблюдів та привезли до Руму. В караван-сараї, де вони зупинились, проводир велів замкнути їх у кімнаті, а тоді сам прийшов, аби краще отих харцизяк роздивитись. Коли глянув на Бегзада, здивувався неабияк із його вроди, а ще ж вид юнака виказував шахське походження.\n— Яка недобра сила спонукала тебе на таке лиходійство? — спитав вражений проводир.\n— Розкажу все по правді, — одмовляв Бегзад, — бо вона найпевніший спосіб порятувати душу.\nТа й розказав геть-чисто все, як було. А того проводиря звали Гурабом. Він узяв у Бегзада листа, що написав його батько румійському правителеві, приготував дорогі дарунки і подавсь у палац до кесаря. Розгорнув кесар листа од падишаха Халеба, став читати, а там написано: «Мій син Бегзад схотів вам слугувати. Як же виявлять до його співчуття та прихильність, то од покірного раба буде сама лише вдяка».\n— Я і в очі не бачив того шахзаде, в нас і чутки немає про нього.\nЗрозумів тоді Гураб, що той юнак не хто інший, як син падишаха Халеба, і все розказане ним — чистісінька правда. Вернувшись в гостиницю, він спитав у Бегзада:\n— То ти оце вчинив через кесареву доньку?\n— Так, — одмовляв Бегзад, — кохання й молодощі одібрали мені чуття страху. Та прошу тебе, будь мені за батька рідного, вияви мені таку милість, дай мені тих грошей, що мені їх збуває, аби я міг досягти бажаного. Зібрав мені мій отець падишах сто та ще й вісімдесят тисяч золотих динарів, так двадцяти тисяч і не хватає, через них і одруження моє задержується.\nІзняв Гураб із Бегзада пута, а назавтра убрав його у шахські одежі й привів до кесаря. Як побачив кесар юнака, який він хороший, у пишних шатах, то аж зчудувався од такої переміни.\n— Гаразд, — ото й каже він, — вволю я твоє бажання, доведу діло до кінця.\nПодякувавши кесареві на добрім слові, Бегзад ознаймив йому, так і так, мовляв, отих двадцять тисяч, що збувало, у нього вже єсть.\n— Маю я, — каже, — надію, що кесар не зламає своєї обітниці.\n— Перечасуй яких десять днів, аж усе приготуємо до весілля, — сказав йому кесар.\n— Ні, не можу, — одмовляв Бегзад.\n— То хоч день-другий пожди.\n— І стільки мені несила ждати.\n— Ну, тоді до завтрього.\n— Коли й так, то й так, — згодився Бегзад, — до завтрього й перебуду.\nКесар велів тоді одвести Бегзада у сад, у якому стояв палац дівчини, і наказав знатним паничам розважати його. Ото й заходився Бегзад пити-гуляти, з товаришами жартувати, і гуляли вони аж до смерку. А оту Негарін-кесарівну привели у палац, щоб убрати її гарно, нарядити, аж уже вранці віддати за Бегзада. Далі ж трапилося отаке: десь так як опівночі Бегзадові заманулось прогулятися садом, він устав і пішов блукати — то туди піде, то в другий бік поверне, і треба ж було йому підійти до дверей палацу, де жила дівчина. Припав він оком до щілочки — дай, думає, гляну, що воно там такеє, а Негарін зараз і постерегла, що це хтось чужий за нею підглядає. Вона ухопила два залізні прути, розпекла їх у вогні до червоного, а тоді й просунула ті два розпечені прути у щілочку та просто у вічі Бегзадові. Як закричить тут Бегзад, аж із ніг звалився додолу, йому вмить витекли очі, і він осліп. На його крик (пізнали, що то Бегзад) збіглися люди, та як побачили парубка без очей, стали й собі лементувати, голосити, дряпати собі твар та рвати на голові волосся — без розбору, чи то чоловік, чи то жінка. Оцю печальну звістку зараз і доставили кесареві.\n«Бахтіяр-наме» в історії перської літератури. Р. Гамада 5\nІсторія про Мансура Багдадського і знайдений скарб\t89\nПро доньку кашмірського правителя, Фаррухшаха\nта Фаррухруза\t102\nПідписано до друку 20.08.2012. Формат 70´100/16. Папір офсетний.\nГарнітура JornalC. Умовн. друк. арк. 10,4. Умовн. фарбо-відб. 10,4.


Вкрадене везли у дитячому візочку: в Ужгороді на Корзо 30-річний чоловік із дитиною вкрали каналізаційні решітки (ФОТО) - 0312.ua\nВкрадене везли у дитячому візочку: в Ужгороді на Корзо 30-річний чоловік із дитиною вкрали каналізаційні решітки (ФОТО)\n13:00, 18 грудня 2017 р.\nСьогодні, 18 грудня, у одній із місцевих спільнот у ФБ дописувач Микола Бойчук повідомив про те, що на вулиці Корзо невідомі вкрали каналізаційні решітки.\nСайт міста Ужгорода звернувся до ужгородських патрульних за інформацією щодо цього інциденту.\n"17 грудня, близько 00:00, ужгородські патрульні помітили 2-х осіб на вулиці Швабській", - зазначили у прес-службі УПП.\nЯк виявилось, до крадіжки причетний неповнолітній:\n"30-річний та 14-річний ужгородці йшли, штовхаючи дитячий візок, й помітно занервували при появі патрульних".\nВищезгадані каналізаційні решітки знаходились у дитячому візочку:\n"Під час спілкування з останніми було помічено, що у візочку під коричневою курткою знаходяться 2 металеві решітки для каналізаційних стьоків. Вони розповіли, що взяли їх на площі Петефі".\nНагадаємо, в Ужгороді загорілася квартира на Легоцького: патрульні розбили вікна і евакуювали сплячих людей (ФОТО).\nкрадіжка решітки патрульні Ужгород


Ентерол – інструкція по застосуванню | Пронос\nПрепарат Ентерол – протидіарейні препарат, який сприяє регулюванню складу та балансу кишкової мікрофлори. Речовину можна вважати иммунобиологическим ліками, так як воно включає мікроорганізми, які згубно впливають на шкідливі мікроби. Медикамент відрізняється високою ефективністю, проте його повинен призначати тільки лікар.\nСьогодні ліки виробляють у 2 видах:\nПорошок Ентерол для приготування суспензії.\nОбидві форми включають по 250 мг активного компонента. Тому їх нерідко називають Ентерол 250. Порошок також виробляють в інший дозуванні – 100 мг. Тому засіб іменують Ентерол 100. Воно підходить для лікування дітей, так як містить меншу кількість активних інгредієнтів.\nКрім цього, капсули нерідко називають таблетками Ентерол. Але дане позначення не зовсім вірно. Медикамент виробляють виключно у вигляді капсул. Таблетовані форми речовини відсутні.\nКапсули Ентерол покриті білою оболонкою, виготовленою на основі желатину. Всередині присутній коричневий порошок, що володіє особливим дріжджовим запахом. Порошки Ентерол 250 і 100 теж мають коричневий відтінок і пахнуть фруктами.\nУ складі Энтерола присутні живі мікроорганізми, що представляють собою ліофілізовані дріжджові грибки. Їх називають — Сахароміцети буларди.\nЕнтерол – пробіотик, який допомагає нормалізувати склад кишкової мікрофлори. Інструкція по застосуванню Энтерола свідчить, що засіб створено на базі дріжджових грибкових мікроорганізмів. Потрапляючи в уражений орган, вони починають конкурувати з шкідливими мікроорганізмами за місце на стінках кишечника.\nДаний антагонізм і призводить до антимікробну дію препарату. Від чого допомагає дану речовину? Показання до застосування Энтерола включають зараження клебсієлами, шигеллами, клостридиями. Справляється засіб і зі стафілококами, иерсиниями та іншими шкідливими мікроорганізмами.\nКрім цього, пробіотик дозволяє нейтралізувати токсичні речовини, які присутні в кишечнику і є результатом життєдіяльності бактеріальних мікроорганізмів. За допомогою засобу стимулюється ферментативна активність ураженого органу.\nПісля внутрішнього застосування Энтерола його структура не змінюється. Внаслідок проходження по органів травної системи він колонізує кишечник і залишає орган через 2-5 діб після завершення терапії.\nЗастосування Ентерол виправдано при лікуванні дорослих і дітей після року. Препарат призначають при проносі, який має бактеріальне походження. Засіб допомагає відновити кишкову мікрофлору, склад якої порушується під впливом різних причин, включаючи прийом антибіотиків. Нерідко призначають Ентерол при отруєнні.\nПоказання до застосування Энтерола включають наступні:\nтерапія та запобігання кишкового дисбактеріозу;\nрецидивуюча форма коліту, пов’язана з активністю Clostridium difficile;\nрозвиток коліту внаслідок застосування антибактеріальних засобів;\nгостра і хронічна форма діареї бактеріального характеру;\nзахист від діареї при тривалому ентеральному харчуванні з допомогою зонда;\nгострий пронос вірусного походження.\nСпосіб застосування залежить вікової категорії, індивідуальних особливостей організму і лікарської форми. Важливе значення має і діагноз пацієнта.\nРечовина, що містить 100 мг активного компонента, приймають по 2-8 пакетиків на день. Вживати засіб слід за 1 годину до їжі. Порошок потрібно змішати з водою або іншою рідиною. Вона обов’язково повинна бути кімнатної температури.\nКонкретна дозування визначається вікової категорії:\nпацієнтам 1-3 років по 1-3 пакетики 2 рази на добу;\nпацієнтам старше 3 років та дорослим виписують по 2-4 пакетика, які слід приймати двічі на добу.\nПеред тим як приймати ліки, потрібно врахувати, що діючим інгредієнтом кошти є живі грибки. Тому температура рідини для змішування з речовиною не може перевищувати 50 градусів. Також не слід змішувати препарат з холодною рідиною або алкоголем.\nЩоб впоратися з гострою формою діареї, медикамент приймають протягом 5-10 днів. Якщо потрібно запобігти пронос, обумовлений прийомом антибіотиків, курс терапії повинен збігатися з тривалістю прийому антибактеріальних препаратів.\nЯкщо потрібно запобігти загострення інфекції, пов’язаної з зараженням Clostridium difficile, препарат комбінують з Метронідазолом і Ванкоміцином. Курс застосування в даній ситуації становить 1 місяць.\nЯкщо потрібно запобігти діарею мандрівників, засіб потрібно приймати до закінчення перебування в небезпечній місцевості. При терапії синдрому роздратованого кишечника порошок Энтерола вживають до повного усунення ознак недуги.\nЕнтерол 250 потрібно використовувати перорально по 1-2 пакетика. Робити це необхідно 1-2 рази в день. Порошок можна змішувати з водою або продуктами харчування. Обсяг даного засобу теж залежить від вікової категорії. Інструкція до Ентерол 250 рекомендує наступне:\n1-3 роки-по 1 пакетику двічі на день;\nпісля 3 років Ентерол 250 призначають по 1-2 пакетики 2 рази на добу.\nНа замітку. Гостра діарея може стати причиною зневоднення організму. Це дуже небезпечний стан, тому в період лікування медикаментозним засобом потрібно приймати багато рідини.\nКапсули Ентерол теж виписують в залежності від віку. Пацієнтам 1-3 років призначають по 1 капсулі, які слід вживати двічі на добу. Курс лікування має тривати протягом 5 днів. Пацієнтам після 3 років і дорослим призначають по 1-2 капсули 2 рази в день. Інструкція до капсулам Ентерол рекомендує лікуватися таким чином 7-10 днів.\nЕнтерол 250 потрібно вживати за 1 годину до прийому їжі. Його необхідно запивати водою. Також можна скористатися іншою теплою рідиною. Застосовувати для цієї мети алкоголь суворо заборонено. Якщо виникає необхідність, капсулу можна відкрити і прийняти порошок без оболонки.\nЦей пробіотик дозволяється застосовувати далеко не завжди. Протипоказання Ентерол включає наступні:\nнадмірна чутливість до складових медикаментозного засобу;\nприсутність в організмі центрального венозного катетера;\nвік менше року.\nУ період виношування дитини Ентерол інструкція до якого повинна чітко виконуватися, призначається з великою обережністю. Зазвичай засіб виписують, якщо користь для матері перевищує ризик для плода.\nЦя формулювання обумовлена відсутністю значимих клінічних досліджень. Однак призначати будь-які медикаментозні засоби в період виношування дитини повинен виключно лікар.\nУ більшості випадків ліки відмінно переноситься пацієнтами, а тому побічні ефекти виникають вкрай рідко. Тим не менш, у деяких людей з’являються алергічні реакції. Вони можуть виникати у формі висипань на шкірі або кропив’янки. Також побічні дії Энтерола полягають у появі дискомфортних відчуттів в шлунку.\nПри використанні Энтерола в капсулах його категорично заборонено запивати рідиною. Не варто вживати засіб і з їжею високої температури. Справа в тому, що це призведе до руйнування активних інгредієнтів кошти.\nЗаборонено комбінувати споживання кошти з алкогольними напоями або нагрівати розчин порошку в мікрохвильовій печі. Якщо виникає необхідність підігріти засіб, спочатку потрібно довести до необхідної температури воду і лише потім додавати до неї ліки.\nЯкщо з’являються труднощі з ковтанням капсул, її можна відкрити, помістити порошок в ложку і з’їсти його, після чого можна випити води.\nНа замітку. Якщо після 2 днів застосування препарату стан пацієнта не покращився або в калі з’явилися домішки крові та слизу, потрібно тут же відмовитися від прийому засоби і звернутися до фахівця. Це необхідно зробити і при підвищенні температури тіла.\nПри виникненні вираженої сухості порожнини рота або сильної спраги рекомендується збільшити споживання рідини. Це допоможе відновити водний баланс і компенсувати нестачу рідини в людському організмі. Дана міра необхідна для поповнення водних запасів, які виснажуються внаслідок діареї.\nВипадки передозування даними лікарською речовиною зафіксовані не були.\nПрепарат не слід поєднувати із застосуванням протигрибкових лікарських засобів. Вони здатні знижувати активність пробіотика.\nЕнтерол вважається ефективним засобом, який дозволяє впоратися з діареєю і відновити кишкову мікрофлору. Завдяки застосуванню даного препарату істотно поліпшується стан пацієнта. Щоб домогтися гарних результатів, що дуже важливо чітко дотримуватися інструкції по використанню речовини.\nЯкщо вам сподобалася стаття, пропонуємо ставити лайки і робити репости в соціальних мережах!


Україна витратить на ремонт доріг 14 мільярдів - Korrespondent.net\nКорреспондент.net, 7 березня 2016, 00:09\nКабмін планує витратити 14 млрд гривень на ремонт доріг у 2016 році\nКабмін планує відремонтувати майже дві тисячі кілометрів.\nКабінет Міністрів сподівається провести ремонт і будівництво 1,7 тис. км автодоріг в 2016 році, і має намір затвердити їхній перелік 7-13 березня. Про це прем'єр-міністр Арсеній Яценюк заявив в ефірі українських телеканалів.\n"Ми плануємо відремонтувати 1,7 тис. км", - сказав прем'єр.\nВін зазначив, що загальний обсяг фінансування ремонту та будівництва доріг в 2016 році складе близько 14 млрд гривень.\n"Хочу згадати конкретні дороги, які будуть підлягати ремонту, відновленню та будівництву в 2016 році: Дніпропетровськ - Миколаїв, Одеса - Рені, Стрий - Чернівці, траси Київ - Харків - Довжанський, Київ - Одеса, Київ - Чернігів - Нові Яриловичі", - сказав Яценюк.\nТакож відновлювальні роботи будуть продовжені на трасах Львів - Радехів - Луцьк, Львів - Самбір - Ужгород, Житомир - Чернівці, Київ - Чоп, Стрий - Тернопіль - Кіровоград - Знам'янка.\nЗа словами Яценюка, остаточний перелік автодоріг, які планується відремонтувати, буде розглянуто на засіданні уряду 7-13 березня.\nТакож він додав, що завдяки експерименту з розділення доходів від митниці в Львівській, Чернівецькій, Волинській та Одеській областях, близько 1 млрд гривень вдалося направити на ремонт доріг.\nЯк раніше повідомлялося, в Україні зношені близько 80% автодоріг і 90% портової та залізничної інфраструктури.


Пташиний грип повернувся до України, через три роки » Слово і Діло\nДо України повернувся пташиний грипп\n23 січня 2020, 05:06\nУкраїнцям не рекомендують купувати тушки птахів і яйця в місцях стихійної торгівлі через зареєстрований у країні спалах пташиного грипу.\nДержслужба України з питань безпеки харчових продуктів і захисту споживачів не рекомендує купувати продукти птахівництва (тушки птахів і яйця) в місцях стихійної торгівлі через спалах пташиного грипу, сказано в повідомленні відомства.\nУ Держпродспоживслужбі пояснили: пташиний грип належить до захворювань, які неможливо зупинити на кордоні, адже основним фактором поширення є інфіковані дикі перелітні птахи.\n«Під час спалаху пташиного грипу існує можливий ризик і для людей внаслідок безпосередніх чи близьких контактів з інфікованими птахами. Хоча поки немає зареєстрованих випадків, щоб джерелом захворювання людей на пташиний грип було пташине м’ясо чи яйця, але, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, слід утриматися від купівлі м’яса птиці в місцях стихійної торгівлі», — сказано в повідомленні.\nРаніше, 18 січня, на промисловому підприємстві Хутір у Вінницькій області зареєстрували загибель птиці. Лабораторні дослідження встановили діагноз: грип птиці типу А, субтипу H5. У епізоотичному вогнищі, в трьох птахівничих господарствах, налічувалося 116 тис. голів птиці.\nЗа даними Держпродспоживслужби, в січні 2020 року спалахи грипу птиці були зареєстровані в Польщі, Словаччині, Угорщини, Румунії, Чехії. В Україні це захворювання востаннє фіксували в 2016 — на початку 2017 року.\nНагадаємо, в Києві значно збільшилася кількість хворих на грип і ГРВІ.\nТакож повідомлялося, що в Україні від ускладнень грипу померла вагітна жінка.


Роті патрульної служби поліції особливого призначення «Світязь» – сім років\nHomeНовиниРоті патрульної служби поліції особливого призначення «Світязь» – сім років\nБійці легендарної роти постійно з часу створення перебувають на Сході країни, де виконують покладені на них обов’язки.\nПідрозділ був створений згідно з наказом Міністра внутрішніх справ України Арсена Авакова 9 червня 2014 р. Його командиром призначили 27-річного лучанина, професійного військового, старшого лейтенанта Олександра Фацевича – випускника Одеського інституту сухопутних військ.\nРота комплектувалася виключно із добровольців. На службу зараховували як чоловіків, які не мали жодної попередньої військової підготовки, так і колишніх військових, співробітників міліції, представників організації Самооборона Майдану, учасників Революції Гідності.\nУже 12 липня 2014 р. майбутні спецпризначенці склали присягу на вірність Україні та влилися до лав органів внутрішніх справ. А 14 серпня вирушили у зону бойових дій на Сході. Тоді бійці роти «Світязь» опинилися в оточенні в Іловайському котлі, де і проявили себе, і понесли серйозні втрати.\nОсь ті добровольці «Світязя», які загинули в Іловайському котлі: Помінкевич Сергій, Ляшук Максим, Сацюк Олександр, Шолуха Віктор, Сивий Олександр, Володимир Іщук, Мирослав Столярчук. Світла пам’ять полеглим героям!\nПісля доформування, у середині грудня, загін бійців роти відправився у нове відрядження — під місто Вуглегірськ. 30 січня 2015 року працівники підрозділу потрапили в оточення у Вуглегірську, з якого вийшли з боями. А вже 5 лютого рота, на чолі з Олександром Фацевичем, без жодних втрат повернулася до Луцька.\nВнаслідок реформування правоохоронних органів підрозділ «Світязь» перетворюється у роту патрульної служби поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції у Волинській області.\nПісля призначення у 2016 р. останнього заступником начальника ГУНП у Волинській області командиром роти стає підполковник В’ячеслав Моніч. Офіцер проходив службу у підрозділі із жовтня 2014 р., брав участь в боях за Вуглегірськ у січні 2015 р.\nУ травні 2021 р. новим командиром призначено Олега Булатова, який вийшов з Іловайського котла та ніс службу в патрульній поліції Волині.\nНаразі спецпризначенці «Світязя» задіяні в Операції Об’єднаних сил (ООС) на Донбасі, де забезпечують громадську безпеку, несуть чергування на блок-постах, підтримують комплекс заходів із оборони державного суверенітету і територіальної цілісності України.\nБіля Сильного на полюванні чоловік підстрелив товариша\n«Не шкодую, що обрала медицину»


Сергій Плохій: «Пограниччя — це культурна особливість України» – The UkrainiansСергій Плохій: «Пограниччя — це культурна особливість України» – The Ukrainians\nСергій Плохій: «Пограниччя — це культурна особливість України»\n28.12.2020 The Ukrainians\nРазом з Українським осередком Міжнародного ПЕН-клубу ми осмислюємо ці зміни й шукаємо відповіді на питання, як кожному з нас, а також усій нашій спільноті зберегти себе, але й бути готовими до нового, як творити майбутнє, не забуваючи уроків минулого. У межах Дискусійного ПЕН-клубу, що втілюється за підтримки Фонду сприяння демократії Посольства США в Україні, досвідчені журналісти говорять з інтелектуалами, письменниками, лідерами думок про питання засадничі, світоглядні.\nПочнімо з «козацького міфу» — так, зокрема, називається одна з ваших книжок. Пропоную ширше поглянути на цей термін — як на ідею, що козаки є основою української політичної нації, української ідентичності. Але в українській інтелектуальній традиції ми бачимо не тільки захоплення козаками, а й критику козаків. Наприклад, як показував Пантелеймон Куліш, у козаків був і анархічний елемент, який ми й тепер постійно бачимо в нашій політиці. Два козаки — і три гетьмани, як говорить приказка. Отож, пане Сергію, козацтво створило українську політичну націю чи козацтво і анархізм заважають цю націю створити?\nЗ одного боку, звичайно, козаки — «наше все». Важко відійти від цієї парадигми, але я хотів би сказати, що козацький міф став важливою частиною складання нашого політичного проєкту, починаючи з «Книги буття українського народу» Миколи Костомарова. Потім це відбувається у Міхновського, який уперше в Наддніпрянській Україні пробує сформулювати ідею модерної незалежності. В ній козацький міф у самому центрі, але це не тільки міфологія, оскільки Козаччина, Гетьманщина продукує Котляревського, нашу літературу, історію, еліту, яка належала до тієї самої культурної групи, що й населення в цілому. Тож тут не тільки міфологія.\nПитання головним чином до нас: що ми хочемо робити з нашою історією? Що хочемо в ній знаходити, що суголосне з нами сьогодні? Бо в історії не існує золотої доби, в якій усе чудово, — чи то йдеться про козацьку добу, чи про іншу. Історія суперечлива, як і наше сьогоднішнє життя. Козацький міф дуже важливий, але для нас сьогодні важлива деміфологізація. Для нас важливий уважніший погляд у минуле і вибудування контактів та ліній комунікації з цим минулим, де ми щось приймаємо, а щось відкидаємо. Але знов-таки: рух далі від міфу й більше до критичного сприйняття.\nВи говорите про критичне ставлення до історії. Знаменита книжка Тімоті Снайдера «On Tyranny» починається з фрази «Історія ніколи не повторюється, але вона дає нам уроки». Чого нас навчає козацький урок з позитивної та негативної точок зору? Мене навчає того, що в українській політичній нації все ж таки цей анархічний елемент дуже сильний і маємо його остерігатися. А вас він чого навчає?\nПоняття пограниччя важливе, бо наповнене сенсами й дуже продуктивне. Мені здається, немає нічого принизливого в тому, що слово «Україна» походить усе ж таки від краю. Найцікавіше, як на мене, відбувається або в центрі, або геть на пограниччі. Україна в різні часи своєї історії, мабуть, ніколи не була таким центром європейської історії — радше тією точкою, де зустрічались протилежні речі. Мені здається, вона і зараз залишається такою точкою. Наші стосунки з Європою — це стосунки харизматичного, можливо, не зовсім правильного, але динамічного пограниччя в хорошому сенсі, здатного дозволити собі речі, яких центр дозволити собі не може. Як вам ця метафора?\nЦе дуже важлива й продуктивна метафора. Але мені здається, що лише в останні десятиліття її сприймають позитивно не кілька авторів, а відносно ширше інтелектуальне коло. Частково це через те, що пограниччя в моді у цілому світі. Як на мене, Україна йде до того, щоб відкинути уявлення про пограниччя як щось погане. Так, ми є пограниччям. Це наша особливість, і саме тим ми цікаві. Саме тому ми створили те, що створили. Відбувається зміна парадигми. Ми вперше переоцінюємо ідентичність: створюємо нову культурну й політичну якість пограниччя.\nУкраїна йде до того, щоб відкинути уявлення про пограниччя як щось погане\nЦе частина нашої історії, але водночас ми усвідомлюємо нашу країну як центр: центр наших уявлень, прагнень, центр нашого суспільства. І це перетворення з пограниччя на центр є важливою частиною змін, які сьогодні переживає українське суспільство. Це нелегкий процес: перейти від пограниччя до центру, до взяття на себе відповідальності.\nЄ певна відмінність між тим, як у 19 столітті сприймали себе ми і як сприймали себе поляки. Костомаров та його покоління, як на мене, вловили важливий нерв, закладений у нашому гімні «Ще не вмерла Україна». Коли чуєш гімн, з’являється відчуття, що Україна скоро відродиться після смерті. Мені здається, українців вирізняє постійне балансування на межі зі смертю, з власним зникненням. Воно повертається на початку 20-го століття, повертається і зараз. Виникає питання: а що ми пам’ятаємо з минулого? Таке враження, що ми кожного разу намагаємось побудувати щось заново, немов позаду tabula rasa. Яке ваше відчуття?\nНа цій межі ми не унікальні. Наприклад, черговий розподіл у 1939-му році — і пересувається ціла країна [Польща] на карті Європи. І це країна з усталеною державною традицією, яка йде безперервно із Середніх віків до 18 століття. У нас із цією безперервністю великі проблеми. Як державна нація, ми тільки починаємо цей тернистий шлях, що його поляки перед нами проходили дуже довго. Тому, на жаль, у нас попереду багато викликів, але питання: на що спиратися? На що покликатися?\nНе маємо минулого Китайської імперії або Речі Посполитої, де могли б сказати: ми були керманичами, а не тільки учасниками. Найдалі наш міф іде в Київську Русь, але потім виникає купа проблем, на що покликатися. І тут би я знову хотів повернутись до уваги сучасного світу, до пограниччя. Бо вона приходить також з увагою до людей, які не є творцями імперії, які не мають часом трактатів і текстів і не створювали філософських шкіл в університетах. Більшість світу належить до таких груп.\nСвіт сьогодні переживає період розпаду великих імперій, у яких центри штибу Лондона чи Парижа є культурно важливими, але маргіналізуються політично. Усі шукають себе в цих неімперських націях, і результати досить непогані. Нам час зняти кожуха з Тараса Григоровича, але водночас не забути, ким він був. І в цьому розумінні варто звертати увагу і на те саме козацтво, і на шляхту, і зрозуміти більше, як функціонувало селянство, знов-таки, в умовах пограниччя, в умовах свободи і що ця свобода означала. І як цю свободу сьогодні перелити у формування держави й посунути за межі того, що ми чудові повстанці й погані державотворці. Будемо звертатись до минулого, але воно має інтерпретуватися. Наприклад, чудове відтворення традицій вишиванки, але це має бути тільки початок. Треба йти далі і зрозуміти унікальність нашої історії.\nЕкзистенційне запитання від [слухачки] Оксани Плисюк. Коли, на ваш погляд, за останні 300 років в Україні були щасливі часи, часи піднесення?\nПо-перше, це ілюзія, що в нас не було щасливих часів і ми найнещасніші. Є пояснення суто історичні, інституційні, чому ми так любимо нарікати. Але це, мені здається, погано і для самоусвідомлення, і для руху вперед. Також це некоректно щодо історії. Є надзвичайно важкі часи чи періоди, які настають після цього, але історія — не сама лише лінія поразок і нещасть.\nМені здається, наш рух уперед якраз залежить від того, щоб переформатувати історію не в пошук золотої доби, а в розуміння того, що цього ідеального щасливого часу ніколи не було. Щастя — це конструкт, річ, яка виникає в нашій уяві сама по собі. Наші предки, у їхньому уявленні, не жили тільки в нещасних часах. Вони мали щасливі часи, щасливі спогади, вони продовжили життя, передали нам традицію, і наш обов’язок — її продовжувати, визнати, що в минулому було різне. І в нашому сьогоденні є різне. І в майбутньому буде різне. Щастя — це, мабуть, та річ, якої ми все намагаємося досягти, і все не вдається.


Конспект заняття з «Абетці спілкування» - «Ми такі різні і ми так схожі».\n«Ми такі різні, і ми так схожі». Конспект заняття за програмою «Абетка спілкування»\nМета: виховання толерантного ставлення.\n1. Вчити розрізняти індивідуальні особливості дітей в групі.\n2. Розширювати уявлення дітей про різні способи комунікації з оточуючими.\n3. Дати знання про дітей з обмеженими можливостями та ставлення до них.\n4. Вчити знімати м'язову напругу, розвиток тактильних відчуттів.\nПопередня робота: перегляд мультфільмів «Гидке каченя», «Сіра шийка».\nОбладнання: мультимедійна установка, фрагменти з мультфільмів «Гидке каченя» і «Сіра шийка», «Гудзикові озеро», тренажери для роботи з гудзиками.\nДіти входять в сенсорну кімнату, дивляться в «Чарівне дзеркало», посміхаються.\n- Доброго ранку хлопці! Ставайте в коло, привітаємо один одного.\nЗдрастуй сонце золоте.\nЗдрастуй небо блакитне.\nЗдрастуй легкий вітерець.\nЗдрастуй маленький паросток.\nВсіх я вас вітаю.\nПсихолог: Діти! Чи замислювалися ви над тим, що, незважаючи на всю різноманітність людських облич, іноді ми зустрічаємо двох майже однакових людей? Їх називають двійнятами, близнюками. Але схожими між собою можуть бути не тільки двійнята, але навіть ми з вами. Не вірите? Подивіться один на одного і скажіть, чим ви схожі один з одним. (Діти відповідають.)\nПсихолог. Ну ось, ви і переконалися, що подібності можна знайти між будь-якими людьми. Так, у нас є глада, волосся, руки і т. Д. А чим ми відрізняємося один від одного? (Діти відповідають). Незважаючи на те, що у всіх нас є однакові частини тіла, все ж вони у кожного особливі, не схожі на інших: колір очей, зріст, характер, манера поведінки і навіть одяг у всіх різна.\n- Ви здогадалися, про що ми будемо говорити на сьогоднішньому занятті. (Відповідь дітей). Правильно, про те, що ми такі різні і ми так схожі один на одного.\nПочати нашу розмову хочу з перегляду мультфільму (діти сідають на пуфики).\nПерегляд фрагмента з мультфільму «Гидке каченя» (сцена на пташиному дворі).\n- Ви, звичайно дізналися, що це за казка? Про який герої йде в ній мова?\n- Що відчуваєте ви, переглянувши цей фрагмент мультфільму?\n- Чому його все кривдили і над ним сміялися?\n- Що відчував каченя?\n- Уявіть собі, що могло трапитися з гидким каченям, якби всі мешканці пташиного двору взяли його і не стали кривдити (відповіді дітей.)\n- Ви маєте рацію хлопці, каченя ріс би впевненим в собі, він не знав би почуття страху, самотності, ні чого не боявся.\n- Уявіть, що в вашу групу прийшов новий хлопчик. Він боязко і самотньо стояв у сторонці, боячись підійти до дітей.\n- Як ви поведете себе в цій ситуації?\nДіти обіграють ситуації:\n- Хлопчик боїться пройти в групу. Що він відчуває? (страх)\n- Хлопчик не знає, як грати з іграшками, він їх розкидає, намагається зламати. Яке почуття він відчуває? (інтерес).\nПерегляд уривка з мультфільму «Сіра шийка» (сцена пошкодження крильця Сірої шийки).\nДітям пропонується подивитися уривок з мультфільму «Сіра шийка».\n- Що трапилося з Сірої шийкою?\n- Які почуття вона відчуває?\n- Скажіть мені, хлопці, ви хворіти любите? Веселе це заняття? Хлопці, але ж бувають різні неприємні випадки, коли людина отримала травму - наприклад, зламав руку або ногу. Чи може він все робити так само, як і здорова людина? Давайте перевіримо.\nВправа. «Неслухняні ґудзики».\nДіти діляться на пари, беруть один одного за руку, друга рука залишається вільною.\n1. Розстебніть два гудзики.\n2. Застебніть два гудзики.\n- А як ви думаєте, чому гудзики такі неслухняні? Ніяк не хочуть розстібатися і застібатися? (підвести до висновку, що однією рукою це робити незручно).\n- Ось, бачите, хлопці, людині, який отримав травму і не може рухати рукою, важко виконати просте завдання, але ж гудзики доводиться застібати кожен день. Тому такій людині потрібна допомога.\nПсихолог пропонує дітям опустити руки в «Гудзикові озеро».\n- Давайте помассажіруем наші руки вони дуже втомилися намагаючись розстебнути ґудзики. Візьміть гудзики в кулак, трохи підніміть і розтисніть кулак.\n- Пересипайте їх з долоні в долоню.\n- Виберіть найбільшу гудзик, вона буде центром намиста. Покладіть її перед собою. Після виберіть 2 гудзики поменше, покладіть їх справа і зліва від великого ґудзика. Далі виберіть 2 білі гудзики і так само покладіть їх по обидва боки від великого ґудзика. Потім виберіть 2 червоних гудзики, 2 чорні, 2 шорсткі, 2 гладкі і т. Д.\nДіти викладають гудзики півколом, і виходить намисто. Після виконання завдання діти переглядають і оцінюють кожне намисто мімікою: посмішка - для гарного намиста, смуток - для поганого намиста.\nПерегляд фрагментів з мультфільмів «Гидке каченя» і «Сіра шийка» (в «Гидке каченя» зустріч з лебедями, в «Сірої шийці» зустріч навесні з лисицею і рідними).\n- Що відчули ви, коли дивилися ці фрагменти? (Гордість за героїв, радість). Каченя виріс і став гарною сміливою птахом, у Сірої шийки зміцніло крильце, і вона знову змогла літати.\n- Що допомогло Сірої шийці вижити взимку? (Дружба, підтримка друзів).\n- А у Бридкого каченяти були друзі? Ні, тому йому і було важко, самотньо. Він ріс невпевненим в собі, всього боявся, а Сіра шийка в колі своїх друзів відчувала себе сміливою і впевненою. Дуже важливо щоб у важкі життєві моменти поруч знаходилися справжні друзі, які могли б допомогти впоратися з будь-якою бідою.\n- Хочу звернути вашу увагу на те, що серед ваших друзів можуть виявитися такі хлопці, яким постійно потрібна допомога, які не можуть постояти за себе. Тому ви повинні бути уважними, чуйними. Допомагайте їм, можливо навіть потрібна буде ваша захист, захищайте їх. І дуже важливо навчитися вмінню зважати на інтереси інших.\nВ кінці нашого заняття пропоную відпочити, лягайте зручніше (включається музика і світлове панно).\n- Уявіть, що ви красива білий птах, що ширяє високо в небі. Вам добре, ласкаво пригріває сонце, воно вселяє в вас впевненість, сміливість. Його теплі промені наповнюють ваше серце добротою, вірою, прагненням робити тільки хороше для оточуючих людей. Вам хочеться бути чесним, відкритим справедливим.\nЗробили глибокий вдих, руки підняли вгору, на видих - руки опустили, сіли, розправили плечі, посміхнулися своєю чарівною посмішкою один одному, встали і підійшли до мене.\nДіти, підходячи т до психолога, з'єднують в центрі руки і вимовляють слова - девіз:\nЗ блакитного струмочка починається ріка,\nАле, а дружба починається з посмішки.\nПсихолог бажає всім приємного дня і хорошого настрою.


Львівський бабак «визначив», коли прийде весна | ВолиньPost\nБабак із Львівського еколого-натуралістичного центру «напророчив» пізню весну.\n«Прогноз» тварини традиційно визначали на Стрітення, – пише Вісник+К.\nБабак був незадоволений тим, що його розбудили задля цього «пророцтва». Тварина весь час свистіла та тікала від екологів. Коли ж бабака спіймали і взялися розгадувати «пророцтво», виявилося, що весна прийде не раніше, ніж через шість тижнів.\nАле працівники еколого-натуралістичного центру відразу зробили застереження: прогноз може бути дещо хибним, адже примусово бабака ще ніколи не будили. Можливо, через штучно перерваний сон тварина була надто дратівлива, тому ховалася, передрікаючи пізнє потепління.\nВолинянин став «серійним викрадачем» у Києві\n17 лютий, 2014, 13:48\nGoogle запустить звукові паролі\n17 лютий, 2014, 13:47\nУ Криму від спеки рятують ведмедів\n09 серпень, 2012, 15:35