Відтік ексудату з придаткових пазух носа Kakaha.info\n» Цукровий діабет » Відтік ексудату з придаткових пазух носа\nВідтік ексудату з придаткових пазух носа\nНосова порожнина розташована між основою черепа - зверху, ротовою порожниною - знизу і очницями - справа і зліва. Перегородка носа ділить всю порожнину на дві половини - праву і ліву. Спереду порожнину носа повідомляється із зовнішнім середовищем через носові отвори - ніздрі, ззаду - з носовою частиною глотки через задні отвори носової порожнини - хоани.\nЗадньо-верхня частина носової перегородки - кісткова - утворюється сошником і перпендикулярній платівкою гратчастої кістки, а передньо-нижня - хрящевая- утворена чотирикутним хрящем.\nЗовнішня, або бічна, стінка порожнини носа є найбільш складною (рис. 1). В її утворенні, починаючи від зовнішнього носа, приймають участь наступні кістки: носова кістка, лобовий відросток і носова поверхню тіла верхньої щелепи, слізна кісточка, решітчаста кістка, піднебінна кістка і крилоподібні відростки основної кістки.\nНа зовнішній стінці порожнини носа є три раковини, що розділяють носову порожнину на три носові ходи: верхній, середній, нижній. Під нижньою раковиною знаходиться отвір слізно-носового каналу. У середній носовий хід відкриваються за допомогою особливих отворів додаткові пазухи носа: верхнечелюстная (гайморова), найбільша з придаткових пазух, розташована в тілі верхньої челюсті- лобова пазуха, розташована в лусці лобової кістки, і передні клітини гратчастої пазухи. Задні клітини гратчастої пазухи і клиноподібна пазуха повідомляються з верхнім носовим ходом (рис. 2).\nСітовідной пластинка гратчастої кістки утворює дах порожнини носа, передній скат якої утворений носовими кістками, а задній - передньонижні стінкою клиноподібної (основний) пазухи.\nДно порожнини носа утворюється в передньому відділі піднебінними відростками верхньої щелепи, а в задніх своїх частях- горизонтальними пластинками піднебінних кісток.\nВся порожнину носа вистелена слизовою оболонкою, покритою багатошаровим циліндричним миготливим епітелієм, рух волосків якого направлено до заду, до Хоан.\nСлизова оболонка верхнього носового ходу з прилеглими ділянками слизової оболонки носової перегородки і верхньої частини середньої раковини вистелена шаром специфічного чутливого епітелію, в якому розгалужуються периферичні закінчення гілок нюхового нерва. Ця ділянка слизової оболонки називається нюхової областю на відміну від решти слизової оболонки носа, яка називається дихальної областю та вистелена багатошаровим миготливим циліндричним епітелієм.\nТовщина слизової оболонки в різних областях порожнини носа неоднакова. Особливо тонка і бідна слизовими залозами слизова оболонка придаткових пазух- найбільшої товщини досягає слизова оболонка раковин.\nЗавдяки великій кількості густих венозних мереж місцями в під слизовому шарі утворюється кавернозна, або пещеристая, тканина, особливо розвинена в нижній носовій раковині, по краю середньої і на задніх кінцях середньої та нижньої раковин.\nСтінки судин печеристих тканини раковин відрізняються великою кількістю гладких м'язових і еластичних волокон. Внаслідок цього пещеристая тканина здатна швидко набухати і спадаться під впливом різних хімічних, термічних впливів і психічного стану. Цим пояснюють в деяких випадках раптове закладання носа.\nСудини порожнини носа. Головним артеріальним стовбуром є крило-піднебінна артерія, що відходить від верхньощелепної артерії. Верхня частина бічної стінки носа отримує кров з передньої і задньої решітчастих артерій, гілок очноямковуартерії. Відтік крові з носової порожнини відбувається головним чином через лицьову вену і глазничную вену. Крім того, існують анастомози з венами черепа (з поздовжньою пазухою) і з глазничная венами, через які інфекція може поширюватися з носової порожнини та придаткових пазух на порожнину черепа і очну ямку.\nСлизова оболонка порожнини носа також багато оснащена густою мережею лімфатичних судин, які сполучаються з субдуральним і субарахноїдальним простором, що грає важливу роль у поширенні інфекції з порожнини носа в черепну порожнину.\nЧутлива іннервація порожнини носа здійснюється глазничная і верхнещелепними нервами.\nГілки нюхового аналізатора проникають в порожнину носа через отвори сітовідной пластинки гратчастої кістки і закінчуються в особливого виду високодиференційованих епітеліальних клітинах, що є рецептором нюхових відчуттів.\nКровопостачання, венозний відтік, іннервація порожнини носа. Значення носового дихання для організму.\nКровопостачання порожнини носа забезпечується кінцевою гілкою внутрішньої сонної артерії (a. Ophthalmica), яка в орбіті віддає гратчасті артерії (аа. Ethmoidales anterior et posterior); ці артерії живлять передневерхние відділи стінок порожнини носа і гратчастоголабіринту. Найбільша артерія порожнини носа - a. sphenopalatina (гілка внутрішньої щелепної артерії із системи зовнішньої сонної артерії) дає носові гілки до бічної стінки порожнини носа, перегородці і всім навколоносових пазух.\nОсобливістю васкуляризації перегородки носа є утворення густої судинної мережі в слизовій оболонці в області передньої її третини (locus Kisselbachii), тут нерідко слизова оболонка буває стоншена. З цього місця частіше, ніж з інших областей, бувають носові кровотечі, тому воно отримало назву [кровоточивої зони носа] (рис. 5).\nВенозні судини супроводжують артерії. Особливістю венозного відтоку з порожнини носа є його зв'язок з венозними сплетеннями (plexus pterigoideus, sinus caverno-sus), за допомогою яких вени носа повідомляються з венами черепа, очниці, глотки, що створює можливість поширення інфекції по цих шляхах і виникнення риногенних внутрішньочерепних, орбітальних ускладнень , сепсису і ін.\nЛімфовідтікання з передніх відділів носа здійснюється в підщелепні лімфатичні вузли, з середніх і задніх відділах - в глибокі шийні. Для клініки важливо відзначити зв'язок лімфатичної системи обонятельнойi області носа з міжоболочним просторами, здійснювану по періневральним шляхах нюхових нервових волокон. Цим пояснюється можливість виникнення менінгіту після операції на гратчастому лабіринті.\nУ порожнині носа розрізняють іннервацію нюхову, чутливу і секреторну.\nНюхові волокна (fila olfactoria) відходять від нюхового епітелію і через продірявлену платівку проникають в порожнину черепа до нюхової цибулини, де утворюють синапси з дендритом клітин нюхового тракту (нюхові нерв). Конькова звивина (girus hippocampi) являє собою первинний центр нюху, кора Амона роги і передня перфоративная субстанція є вищим кірковим центром нюху.\nЧутлива іннервація порожнини носа здійснюється першої (п. Ophtalmicus) і второй_ (п. Maxillaris) гілками трійчастого нерва. З першої гілки трійчастого нерва відходять передні і задні гратчасті нерви, які проникають в порожнину носа разом з судинами і іннервують бічні відділи і звід носової порожнини. Друга гілка бере участь в іннервації носа прямо і через анастомоз з крилопіднебінним вузлом, від якого відходять задні носові нерви в основному до перегородці носа. Від другої гілки відходить ніжнеглазнічного нерв до слизової оболонки дна порожнини носа і до верхньощелепної пазухи. Гілки трійчастого нерва анастомозируют між собою, що пояснює иррадиацию болю з області носа і навколоносових пазух в область зубів, очі, твердої мозкової оболонки (біль в області чола, потилиці) і т. Д. Симпатична і пара-симпатична іннервація носа і навколоносових пазух представлена відіева нервом, який бере початок від сплетення на внутрішній сонній артерії (верхній шийний симпатичний вузол) і від колінчастого вузла лицьового нерва (парасимпатична порція).\nНайбільш детально вивчено кровопостачання гайморової пазухи. Ця пазуха харчується гілками a. maxillaris int., і саме a. alveolaris sup. post., a. nasalis post. lat. (Гілка a. Sphenopalatina), a. palatina descendens і a. alveolaris sup. ant. (Гілка a. Infraorbitalis). Лобова пазуха забезпечується кров'ю з артерій носової порожнини (а. Nasalis post.) І гілок a. ophtalmica. Пазуха гратчастої кістки отримує кров переважно з судин слизової оболонки носових раковин і a. ethmoidalis. Основна пазуха забезпечується гілками a. nasalis post., a. pterygopalatina, a. vidiana і гілками артерій мозкової оболонки.\nВідтік крові з придаткових пазух носа здійснюється по судинах, Анастомозирует один з одним і сполучених з венами носа, особи, орбіти, порожнини черепа, венозними сплетеннями (pl. Pterygoideus, pl. Ophtalmicus) і навіть з черепними синусами (sinus cavernosus, sinus longitudinalis sup . (В. О. Калина).\nЛімфатичні судини придаткових пазух відводять лімфу в заглотковий і глибокі шийні вузли.\nВ анатомічному огляді придаткових пазух слід зазначити топографічні особливості.\nГайморова пазуха межує із зубною дугою і очницею; гратчасті клітки - з очницею, передньої черепної ямкою і зоровим нервом; лобова - з очницею і передньої черепної ямкою; основна - з гіпофізом і передньої черепної ямкою, зоровим нервом, внутрішньої сонною артерією, печеристих синусом і III, IV, VI черепномозкових нервів і 1 гілкою п. V. Всі ці сусідні з пазухами освіти можуть залучатися до патологічний процес при гнійних і інших захворюваннях придаткових пазух носа.\n4. Клінічна анатомія придаткових пазух носа. (4 пазухи).\nДо носової порожнини примикають придаткові пазухи. Вони являють собою бухтообразние повітроносні порожнини, розташовані в верхніх щелепах, гратчастої, лобової і основний кістках. Досить вузькими отворами і каналами вони повідомляються з носовою порожниною. Слизова оболонка, що вистилає їх, є як би продовженням слизової носа і відрізняється від неї лише тим, що вона дуже тонка і не містить кавернозної тканини. В освіті придаткових пазух носа бере участь ряд факторів. Вважають, що пазухи, як такі, виникають внаслідок резорбції кісток. Відому роль приписують і запальним станам слизової носа, а саме: чим раніше виникає запалення її, тим більших розмірів бувають додаткові пазухи. Деякі автори вважають, що істотну роль в розвитку придаткових пазух грає фактор спадковості.\nЗ усіх придаткових пазух найбільш швидко пневматізіруются клітини гратчастого лабіринту і основна пазуха, значно повільніше - верхньощелепна і лобова пазухи. Щелепна (гайморова) пазуха при народженні дитини представляється у вигляді вузької щілини, яка починає розширюватися тільки після прорізування молочних різців - в цьому віці пазуха в більшій своїй частині заміщена спонгиозной кісткою і зубними зачатками. Лобова пазуха при народженні відсутня, просвіт її починає формуватися тільки в віці 4-6 років і з роками поступово збільшується. Нерідко зустрічаються люди з абсолютно нерозвиненими лобовими пазухами.\n1.гайморова пазуха, Парні, найбільша за обсягом (до 20 см3), розташовується у верхній щелепі. За формою вона нагадує чотиригранну піраміду, підставою якої (медійна стінка) є латеральна стінка носа, а верхівкою - виличної відросток. Медійна стінка пазухи відповідно нижньому носовому ходу складається з досить щільної кістки, відповідно ж середньому, в області hiatus semilunaris, вона утворена тонкою сполучнотканинною пластинкою. У цій перетинчастої частині є отвір (ostium maxillare), що повідомляє пазуху з порожниною носа. Існує і додаткове отвір (ostium accessorium), розташоване трохи назад від першого. Передня стінка пазухи утворена лицьовою частиною щелепи, поглибленої у вигляді ямки (fossa canina). Верхню стінку становить тонка кісткова пластинка, яка є одночасно і дном очниці. У ній проходить канал для ніжнеглазнічного нерва. Нижня стінка пазухи відповідає бухті альвеолярного відростка, в якій розташовані коріння другого малого корінного зуба і двох перших великих корінних зубів. Задня стінка пазухи - щільне кісткове утворення - межує з fossa infratemporalis і fossa retromaxillaris.\n2.лобова пазуха за формою і величиною у різних осіб буває неоднакова. Передню її стінку становить лобовий бугор. Нижня, більш тонка стінка є верхньою стінкою очниці. Задня стінка своєї горбистої поверхнею звернена в передню черепну ямку. Медійна стінка є перегородкою, що відокремлює праву лобову пазуху від лівої. Ця перегородка зазвичай не варто строго по середній лінії, а відхиляється в ту або іншу сторону. У переднемедіальних кутку, у дна лобової пазухи, є отвір, що веде в носолобного канал, що відкривається в передню частину середнього носового ходу.\n3.гратчаста пазуха, Що складається з дрібних порожнин - клітин (в кількості від 2 до 8), розташовується в тілі однойменної кістки. Стінки клітин є дуже тонкі кісткові пластинки. Латеральна стінка гратчастої пазухи є медіальної стінкою очниці, а медійна бере участь в утворенні латеральної стінки носа. Клітини гратчастої кістки прикріплюються до сітовідной платівці (lam. Cribrosa) і представляються як би вклинитися між гайморової і лобової пазух. Lam cribrosa межує з передньою черепною ямкою, близько від ґратчастих пазух проходить зоровий нерв. Серед клітин гратчастої кістки розрізняють передні і середні, що відкриваються в середній носовий хід, і задні, сполучені з верхнім носовим ходом.\n4.Основна пазуха знаходиться в тілі основної кістки. Дно її утворює звід носоглотки. Передня стінка, тонша, має отвір (ostium sphenoidale), яке з'єднує пазуху з верхнім носовим ходом, В боковій стінці проходить canalis caroticus, і тут же пазуха межує з кавернозним синусом, поруч з якими проходять III, IV і VI черепномозкові нерви. Верхня, досить масивна, кісткова стінка межує з передньою черепною ямкою, турецьким сідлом, придатком мозку і chiasma n. optici. Є і медійна стінка, що представляє собою тонку кісткову перегородку, що розділяє пазуху на праву і ліву половини. Величина пазухи вариабельна. У деяких осіб вона буває у вигляді невеликої порожнини, у інших же - займає все тіло основної кістки.


Андрій Байцар: Українські етнічні землі в "Атласі народонаселення Західно-Руського краю за віросповіданнями" Олександра Ріттіха (1864 р.)\nУкраїнські етнічні землі в "Атласі народонаселення Західно-Руського краю за віросповіданнями" Олександра Ріттіха (1864 р.)\nДля українознавства має значення "Атлас народонаселення Західно-Руського краю за віросповіданнями" (Атлас народонаселения Западно-Русского края по исповеданиям) військового та етнографа Олександра Ріттіха, який був опублікований 1864 р. Українські землі разом з білоруськими включили до складу так званого "Западно-Русского края". До цього ж утворення відносили і північно-східні польські землі. Атлас був підготовлений Олександром Ріттіхом в 1862-1864 роках.\nПерше видання "Атласу народонаселення Західно-Руського краю за віросповіданнями" - 1862 р. Але даний атлас не був доступний широкій аудиторії й в основному використовувався офіцерами і чиновника. Однак, коли дозвіл на публікацію було отримано, атлас був перевиданий у 1864 р. другим, доповненим, виданням.\nМасштаб: 15, 20, 40 верст в англійському дюймі. В атласі подана одна загальна «Карта народонаселення Західно-руського краю за віросповіданням» (виконана двома мовами - російською та французькою) і 9 карт народонаселення окремих губерній за віросповіданням (Могилівська, Вітебська, Мінська, Віленська, Гродненська, Ковенська, Київська, Подільська та Волинська губернії). На кожній з 9 губернських карт способом якісного фону показану релігійну приналежність населення (православні, католики, лютерани і т. д.). На картах містяться таблиці конфесійного та національного складу населення. Як видно з карт, більшість населення західних околиць імперії були православними. Це переважно білоруси та українці. Православні переважають в Гродненській, Київській, Мінській, Могилівській, Подільській та Вітебській губерніях. У Віленській та Ковенській губерніях більшість населення були католиками.\nТут вперше на етнографічній карті російського виробництва виділені території переважного розміщення малоросів (українців), великоросів і білорусів.\nХоча О.Ф.Ріттіх неодноразово посилається на матеріали П. І. Кеппена, але явну перевагу все ж віддає даним Генерального штабу і М.Лебьодкіна. Дані М.Лебьодкіна А.Ф.Ріттіх застосував в обробленому вигляді. У нього вже не згадуються поляни, древляни, волиняни і т. п. Проте надмірно довірливе ставлення до такого етнічного маркера, як віросповідання жителів, і недооцінка тих даних П.І.Кеппена, що ґрунтуються на ознаці «народної мови», привели його до неправильних висновків.\nОпубліковано Андрій Байцар о 05:01\nМітки: Атлас, Етнографічні карти, малороси, Олександр Ріттіх, російські картографи


Суміші вітамінів :: Власна оздоровча програма :: Вітамінка\nГоловна › Власна оздоровча програма › Суміші вітамінів\nПоза сумнівом, підібрати бензин з потрібним октановим числом для вашої машини (навіть не дивлячись на безперервно зростаючу кількість марок цього палива) набагато легше, ніж купити вітаміни, потрібні саме вашому організму. На заправних станціях бензин буває середньої якості, високооктановий і, я б сказав, "проміжний". А компанії, що виробляють вітаміни, змішують інгредієнти, отримуючи таку кількість самих різних сумішей, що хватіт на цілу енциклопедію (або на декілька полиць в аптеці).\nОскільки вітаміни відносяться до продуктів харчування, існує вельми невелика кількість обмежень, регулюючих склад сумішей. Більшість цих обмежень відносяться до кількості мінеральних солей, оскільки вони представляють більший ризик для здоров'я, чим вітаміни. Крім того, FDA лімітувало вміст фолату у вітамінних препаратах у розмірі 400 міліграм. Великі дози фолату можуть замаскувати злоякісне недокрів'я — прояв недоліку вітаміну В12 (див. главу 4, розділ про вітамін В12).\nСклад вітамінних препаратів зазвичай досить довільний і грунтується на запитах ринку і ціні вихідної сировини. Оскільки більшість вітамінів групи В — досить дешеві, їх вміст в полівітамінах високий. Інші, дорожчі інгредієнти, наприклад біотваней, присутні в менших кількостях.\nІнколи компанії-виробники випускають вітаміни певних пропорцій лише тому, що вони завжди їх випускали. Коли ЦНОН поводився із запитом в одну компанію, що оголосила, що склад їх вітамінів "більше грунтується на чітких наукових доказах, чим на миттєвих чудасіях", і попросив пояснити один із складів, компанія виявилася безсила дати удовлетворітельноє пояснення. Вітаміни такого складу випускалися вже двадцять років і непогано продавалися. Це виявилося достатньою підставою для продовження їх випуску.\n< Попередня Суміші вітамінів :: Власна оздоровча програма Наступна >\nінгредієнти більшість бензин відносяться вітаміни вітамінних вміст грунтується компанії обмежень склад сумішей фолату


Трамп помилував колишнього радника Флінна, який визнав, що брехав про контакти з Росією | NLight DC++\nДата публікації 26.11.2020 | Автор Голос Америки\n«Мені випала велика честь оголосити, що генерал Майкл Т. Флінн отримав повне помилування. Поздоровляю @GenFlynn і його чудову сім’ю. Я знаю, що тепер у вас буде справді чудовий День подяки», – написав Трамп у Twitter.\nРаніше Трамп пом’якшив покарання Роджеру Стоуну за кілька днів до того, як той мав почати термін ув’язнення.\n«Помилування президентом Трампом Майкла Флінна, який двічі визнав себе винним у брехні ФБР про свої оборудки з іноземним супротивником, це прояв тяжкої корупції і безсоромного зловживання владою», – сказала Пелосі у спеціальній заяві.\nТой вірш лунає так: «Вони війною підуть на тебе, однак тебе не подолають, бо я з тобою, – слово Господнє, – щоб тебе врятувати».\nПісля обрання Трамп назвав його своїм радником з національної безпеки, хоча президент Барак Обама висловлював застереження щодо дій Флінна на посаді корівника розвідслужбою.\nДональд Трамп неодноразово заявляв, що готовий до налагодження тісних зв’язків з президентом Рсії Володимиром Путіним.


18 окт 2019 09:01 241 0 Общество\nМіністр внутрішніх справ України Арсен Аваков наголосив, що кожен працівник органів МВС працює в агресивному середовищі проблем, які потрібно вирішувати.\n- Щодня нацгвардійці та прикордонники боронять нашу землю на наших кордонах. Щодня рятувальники та поліцейські рятують десятки та сотні життів наших громадян. Щодня є місце для вашої професійної праці та вашому подвигу. Сьогодні тут найкращі солдати, сержанти, офіцери, ті, ким ми пишаємося. Пишаюся, що наші люди, наші українці, мають довіру до кожного з вас. Більш ніж 50 відсотків. Це ваша заслуга. І цю довіру не можна ошукати, - зазначив Арсен Аваков.\nВідтак міністр внутрішніх справ вручив державні нагороди працівникам підрозділів МВС зі всієї держави.\nСеред нагороджених – 24 поліцейських. Це співробітники, які гідно несуть службу у різних регіонах країни, і на рахунку яких – ліквідовані організовані злочинні групи та врятовані життя.\nСлова подяки правоохоронцям висловив Голова Національної поліції України Ігор Клименко.\n- Державна нагорода – це подяка і визнання державою вашої мужності, вірності присязі, вашого професіоналізму. Всім дякую за службу, – сказав Ігор Клименко.\n2 июня 2020 13:05 403 0\n30/05/2020 6072 0\n29/05/2020 5194 0\n01/06/2020 3514 0\n27/05/2020 3194 0\n24/05/2020 2682 1\n29/05/2020 2629 0\n31/05/2020 2531 2\n31/05/2020 2073 0\n21/07/2011 12585 1\n2 июня 2020 09:52 38\n1 июня 2020 10:20 74


Скачати 428,94 Kb.\nРозмір 428,94 Kb.\nТези науково-дослідницької роботи «Маловідомі видатні постаті Ульяновщини» Автор\nНаукове товариство учнів «Ерудит» ЦДЮТ м. Ульяновка Секція: історичне краєзнавство\nЗМІСТ ВСТУП……………………………………………………………… 5-7 РОЗДІЛ 1 ВИДАТНІ ЧОЛОВІКИ УЛЬЯНОВЩИНИ………8-22 Віктор Кизима – майстер народного кіно………………… 8\n………………………….. 10 Лікар від Бога – Гуменюк О.А…………………………….. 15\n…………………………………… 17 РОЗДІЛ 2 НЕВІДОМІ ВІДОМІ ЖІНКИ УЛЬЯНОВЩИНИ…23-32 2.1.\n........................................................................................ 23 2.2.\nОсобистий внесок дослідника.\nРОЗДІЛ 1 ВИДАТНІ ЧОЛОВІКИ УЛЬЯНОВЩИНИ Віктор Кизима – майстер народного кіно\nВідомі-невідомі діячі сільськогосподарської сфери – Кримський А.В. та Московчук М.І.\nЛікар від Бога – Гуменюк О.А.\nТі, що кували Велику Перемогу – Русавський М.О. та Вербецький П.М.\nРОЗДІЛ 2 НЕВІДОМІ ВИДАТНІ ЖІНКИ УЛЬЯНОВЩИНИ 2.1. Юрист за покликанням, жінка за стилем життя – Адаменко Т .С.\n2.2. Громадські активістки – Кустріч М.В. та Нагорна А.Д\nНаукове товариство «Ерудит» ЦДЮТ м. Ульяновка\nМАЛОВІДОМІ ВИДАТНІ ПОСТАТІ УЛЬЯНОВЩИНИ\nЛошатинська Наталія Олегівна,\nнауково-дослідницької роботи «Маловідомі видатні постаті Ульяновщини»\nАвтор: Лошатинська Наталія Олегівна, учениця 11 класу комунального закладу «Ульяновський навчально-виховний комплекс №2 «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад» Ульяновської районної ради Кіровоградської області», м. Ульяновка Кіровоградської області\nДоля однієї людини – маленька історія. І здається, ніби одна людина не варта нічого, проте кожен вносить своє ім’я, свої досягнення в книгу під назвою «Історія».\nУльяновщина – багата на талановитих, працьовитих, схильних до самопожертви людей, однак про них майже ніхто не знає. Кожен їх бачить на вулиці, вітається, проте мало знає про те, через що їм довелося пройти у своєму житті.\nАктуальність досліджуваної теми зумовлена підвищеним інтересом сучасних людей до відновлення історичних цінностей. Сьогодні кожен знає про відомих постатей Кіровоградщини, ба навіть Ульяновщини. Всім відомий ректор Київського університету, депутат Верховної Ради України Михайло Поплавський, проте майже ніхто не знає про ратний подвиг М.О. Русавського та П.М. Вербецького у Великій Вітчизняній війні, ніхто не знає про важку працю громадських активісток Кустріч М.В. та Нагорної А.Д.\nДане дослідження покликане виховувати у підростаючого покоління бажання бути схожими на людей, які живуть поряд. Сучасній молоді потрібні ідеали – нехай ними стануть відомі, але невідомі загалу, герої Ульяновщини.\nМетою роботи є дослідження життєвих перепетій відомих серед вузького кола людей, котрі вписали в історію Ульяновщини багато визначних сторінок.\nузагальнити відомості про маловідомих видатних постатей Ульяновщини;\nохарактеризувати внесок у розвиток Ульяновщини видатних чоловіків та жінок Ульяновщини;\nузагальнити відомості про осіб, котрі були знайомі з ними;\nрозглянути та охарактеризувати діяльність відомого в районі кіноаматора Віктора Кизими, зрозуміти його внесок у розвиток культури Ульяновщини;\nпроаналізувати життєві стежки діячів сільськогосподарської сфери – Московчука М.І. і Кримського А.В., медицини – хірурга Гуменюка О.А., юриспунденції – Адаменко Т.С., громадських активісток Кустріч М.В. та Нагорної А.Д. та тих, хто кували Велику Перемогу у Великій Вітчизняній війні і дійшли до самого Берліну – Русавського М.О. і Вербецького П.М.\nохарактеризований внесок маловідомих видатних постатей Ульяновщини.\n2) проаналізоване значення їхнього внеску для розвитку Ульяновського району.\nРОЗДІЛ 1 ВИДАТНІ ЧОЛОВІКИ УЛЬЯНОВЩИНИ………8-22\nВіктор Кизима – майстер народного кіно………………… 8\nВідомі-невідомі діячі сільськогосподарської\nсфери – Кримський А.В. та Московчук М.І………………………….. 10\nЛікар від Бога – Гуменюк О.А…………………………….. 15\nТі, що кували Велику Перемогу –\nРусавський М.О. і Вербецький П.М…………………………………… 17\nРОЗДІЛ 2 НЕВІДОМІ ВІДОМІ ЖІНКИ УЛЬЯНОВЩИНИ…23-32\n2.1. Юрист за покликанням, жінка за стилем життя –\nАдаменко Т.С......................................................................................... 23\n2.2. Громадські активістки – Кустріч М.В. та Нагорна А.Д........ 26\nСПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ………………………. 35\nАктуальність теми. Актуальність досліджуваної теми зумовлена підвищеним інтересом сучасних людей до відновлення історичних цінностей. Сьогодні кожен знає про відомих постатей Кіровоградщини, ба навіть Ульяновщини. Всім відомий ректор Київського університету, депутат Верховної Ради України Михайло Поплавський, проте майже ніхто не знає про ратний подвиг М.О. Русавського та П.М. Вербецького у Великій Вітчизняній війні, ніхто не знає про важку працю громадських активісток Кустріч М.В. та Нагорної А.Д.\nМета і завдання досліджень. Метою роботи є дослідження життєвих перепетій відомих серед вузького кола людей, котрі вписали в історію Ульяновщини багато визначних сторінок.\nОб`єкт дослідження. Об’єктом даного дослідження є вивчення значення постаті в історії рідного краю.\nПредмет дослідження. Предметом даного дослідження є вивчення біографій осіб, котрі здійснили значний внесок у розвиток Ульяновщини, проте залишилися відомими лише серед вузького кола осіб.\nінтерв’ювання краєзнавців та осіб, про яких йдеться мова у дослідженні;\nУ роботі використана первинна інформація, одержана безпосередньо від осіб, біографії яких досліджуються нами.\nНаукова новизна одержаних результатів. У роботі досить докладно узагальнені й обґрунтовані відомості про життєвий шлях маловідомих видатних постатей Ульяновського району, що вже є унікальним. На прикладі простих людей підростаюче покоління може знайти свій ідеал у житті.\nдля розроблення євроклубом «Прометей» в рамках проекту «Хай найменші на Землі знають корені свої» коміксів «Відомі-невідомі постаті Ульяновщини»;\nОсобистий внесок дослідника. Робота виконана завдяки матеріалам, які були надані автору Борисом Волошиним.\nПри керівництві наукового керівника були опитані постаті, про яких йдеться мова у дослідженні, їхні інтерв’ю опрацьовані та проаналізовані.\n3) на засіданні гуртка «Євроклуб «Прометей» ЦДЮТ м. Ульяновка з метою створення коміксів «Відомі-невідомі постаті Ульяновщини».\nВИДАТНІ ЧОЛОВІКИ УЛЬЯНОВЩИНИ\nВіктор Кизима – майстер народного кіно\nУльяновщина, окрім видатних ректорів, письменників, сільгосппрацівників, мала талановиту особистість, яка сприяла розвитку кіномистецтва. Про Віктора Кизиму та його народну кіностудію «Символ» чули, мабуть, всі жителі Ульяновщини. Однак найкраще про нього може розповісти його друг – Борис Волошин:\n«З режисером народної кіностудії "Символ" Віктором Федоровичем Кизимою у нас давно встановилася творча співдружність. Він – позаштатний кореспондент "Ленінця", я входжу до складу художньої ради кіностудії. Часто зустрічаємося, телефонуємо один одному. У Віктора завжди є якась нова ідея, слушна пропозиція, цікава задумка.\nДзвонить якогось разу. Відчувається, що хоче поділитися чимось важливим. Мабуть, думаю, виникла ще одна ідея щодо створення нового фільму.\nдемо в Москву, – повідомив В. Ф. Кизима, – на всесоюзний конкурс аматорських фільмів на сільськогосподарську тематику. Виявляється фільм "Сонце в долонях", знятий Віктором Федоровичем на матеріалі місцевого бурякорадгоспу, в числі кількох кращих любительських кінострічок з нашої республіки був відібраний на всесоюзний конкурс, що відбувся в Москві.\nПізніше стало відомо, що фільм дістав високу оцінку, відзначений Дипломом. Це, звичайно, великий успіх кінолюбителів, очолюваних В. Ф. Кизимою, якщо врахувати, що студія, створена при заводському будинку культури "Ювілейний", ще досить молода. Перші конкурсні фільми "Пам'ять" і "Сількор", які теж були високо оцінені в області і республіці, і фільм "Сонце в долонях" відділяє менше як чотири роки.\nА виросла кіностудія з фотогуртка будинку піонерів, яким керував В. Ф. Кизима. Була в ентузіастів 16-міліметрова кінокамера і було гаряче бажання знімати фільми. Розповіли фотолюбителі про піонерську військово-спортивну гру "Зарница", зняли фільм, присвячений 100-річчю Ульяновського цукрозаводу, започаткувавши цілий цикл "Мій завод – моє життя". Роботи сподобалися. Тоді і виникла ідея про створення любительської кіностудії, її гаряче підтримали партком і завком цукрокомбінату, рада будинку культури "Ювілейний", його директор Ю. І. Ростимешин. Вони зробили все, щоб студія була, як тоді говорили, всерйоз і надовго...\nКрім художньої ради, було створено режисерсько-постановочну групу. Сюди увійшли люди різного віку і професій, але однаково закохані в мистецтво, віддані художній творчості. Це вчителька Л. М. Бабій, викладач профтехучилища В. О. Баранников, завідуючий відділом культури І. П. Тетева, секретар парткому цукрокомбінату А. Ф. Звенигородський, голова завкому В. Д. Кучеренко – члени художньої ради; шофери Вячеслав Чирка і Олександр Зубко, працівники заводського будинку культури Тетяна Карабут і Галина Левченко, що входять до складу режисерсько-постановочної групи.\nСтворено багато фільмів. Документально-публіцистичні "Пам'ять", "Сількор", "Сонце в долонях", "Вчителька перша моя", "Ця важка легка атлетика", художні "Продается старая лошадь", "Зхо войньї", фільми дитячої тематики "Пусть смеется всюду детство", "Сказка сказывается", гумористичні "То ли еще будет", "Я + М = любовь". У фільмах знімалися ветеран війни і праці Кирило Архипович Шовковий, вчителька Антоніна Михайлівна Добровольська, кандидат в майстри спорту Сергій Фаюк, учень Саша Говорун, робітник цукрозаводу Євген Кулинич та інші.\nДвічі студія складала творчий звіт перед громадськістю. Обидва рази зал будинку культури "Ювілейний" був переповнений».\nФільми кіноаматорів студії "Символ" дістали загальне визнання. І в цьому незаперечна заслуга керівника студії В. Ф. Кизими, людини творчої вдачі, що вміє згуртувати самодіяльний колектив, захопити його цікавою темою, мобілізовувати на втілення її мовою кіно. Гарну справу робили, якби ще було кому продовжувати.\nШістдесятиліття... Для багатьох це серйозний життєвий рубіж, коли треба вочевидь, говорячи словами поета, "итожить то, что прожил"...\nУ хвилини роздумів про минуле, розслабленості від повсякденних турбот Аркадій Володимирович Кримський теж підсумовує, озираючись на свої 60. Дві третини з прожитих років – його виробничий і службовий стаж. Чотири записи у трудовій книжці, а за ними – все свідоме життя.\nЩо ж сталося за цей час, заради чого варто було викладатися "на всю катушку"? Що людям залишиться?\nНіби нічого особливого. Чотири записи: головний агроном колгоспу імені Калініна; секретар райкому партії; голова виконкому районної Ради народних депутатів і, нарешті, голова правління акціонерного товариства "Світанок", створеного на базі бурякорадгоспу Ульяновського цукрокомбінату, де він був керуючим, а точніше чи офіційніше – заступником директора по сільському господарству.\nАркадій Володимирович переконаний, що любов до землі, до сільськогосподарської професії передалася йому з генами: від діда Якова – потомственного хлібороба, від батька Володимира, який, бувши трактористом у Шамраївці, ще "пуплянком" брав його у бригаду, катав на тракторі. Пам'ятає "батькову" МТС у Казахстані, куди Володимира Яковича Кримського, на той час депутата Верховної Ради Союзу РСР, на самому початку війни направили директором Чапаївської машинно-тракторної станції, залишивши у кадровому резерві ЦК КП(б)У. Туди ж евакували всю їхню сім'ю.\nВдома переважали розмови про врожай і хліб, про землю і погоду, про плани і державні поставки, про машини і реманент – про все, що зв'язане з селянським укладом життя. Аркадій чув це у дитинстві, коли батько разом з селянськими бідкуваннями приносив у хату запахи поля і мастил, у шкільні роки, коли той був першим секретарем райкому партії і бідкався про хліб та погоду вже в районному масштабі.\nОтож, коли настала пора обирати свій шлях у житті, Аркадій Кримський без будь-яких вагань вступив до Уманського сільськогосподарського інституту (тепер академія). Успішно закінчивши курс навчання, одержав диплом ученого агронома-рільника, і – відразу в село Розношенці, на посаду головного агронома місцевої сільськогосподарської артілі (колгоспи тоді мали ще й таку назву).\nБула рання весна. На полях вже диміли проталини, земля пробуджувалася, чекаючи хліборобських рук. А молодого агронома чекали перші випробування: він мав довести, на що здатний. Це було крутіше, ніж державні екзамени і захист диплома.\nНелегко, ой, як нелегко приймати самостійні рішення, брати на себе відповідальність у 22 роки, хоч і є певні знання та якась практика! Якщо наважився мати справу з землею, потрібна ще й мудрість, яка набувається роками, десятиліттями, а, можливо, й зовсім не приходить, коли не за свою справу взявся. Аркадій інтуїтивно розумів це, і боявся, аби не схибити, не спіткнутися на перших же кроках обраного шляху.\nБуквально на колінах повзав полями вздовж і поперек, аби визначити стан озимини, не впустити найкращі строки сівби ранніх зернових, технічних культур, перевірити глибину оранки. Розминав у пальцях масну землю, нюхав її, прикладав до обличчя, мало не куштував...\nЕкзамен на самостійність він теж витримав успішно. Допомогли природна наполегливість, врівноваженість, вміння не пасувати перед труднощами, не панікувати за будь-яких обставин, у всьому розбиратися самому. А ще були чудові вчителі і наставники. З вдячністю і побожністю А. В. Кримський згадує покійних Григорія Опанасовича Лету, Василя Федоровича Завгороднього, Миколу Каленьовича Хоменка, Сергія Михайловича Мотрічука, Миколу Олександровича Русавського.\n«Не так важливо, які вони займали тоді пости, – говорить Аркадій Володимирович. – Головне, що своєю мудрістю і терплячістю уміли з таких хлопців, яким я тоді був, зліпити щось путнє. Вісім років роботи у колгоспі А. В. Кримський вважає найкращими, найпліднішими у своєму житті. Це були роки навчання і становлення, набуття досвіду і отієї мудрості, відсутність якої не терпить земля.\nМабуть, немарними були старання агронома, недарма він по землі ходив. Колгосп імені Калініна вважався на той час кращим господарством району, мав високі і сталі врожаї багатьох сільськогосподарських культур. Добивався й рекордних показників, зокрема по кукурудзі. 1962 року вийшло по 65 центнерів цієї культури в зерні з кожного гектара на 700-гектарній площі. Зауважте, що так звана промислова технологія тоді тільки зароджувалася, про необхідний набір міндобрив, гербіцидів, засобів захисту рослин можна було тільки мріяти. Долю врожаю вирішували органіка, суворе дотримання всіх правил оргтехніки, старання людей, що в цілому і складало високу культуру землеробства.\nА. В. Кримський був нагороджений того року почесним знаком "Знатний кукурудзовод України", і досі вважає цю нагороду найвищою, найдорожчою для себе, хоча його багаторічна і плідна праця відзначена двома орденами Трудового Червоного Прапора, орденом "Знак Пошани" і кількома медалями. І не вірте вигадкам, що тоді урядові нагороди роздавалися за рознарядкою. Орден, як і передчасну сивину, треба було заслужити.\nТо були також роки визнання його знань і здібностей, вміння контактувати з людьми, розуміти їх, що однаково цінили і керівники, і рядові трудівники. Недарма він був обраний секретарем партійного комітету колгоспу.\nТі ж якості були визначальними при висуненні на вищі керівні пости – секретаря райкому партії, голови виконавчого комітету районної Ради народних депутатів. Про той період Кримський говорить з меншим захопленням і благоговінням, ніж про розношенський.\nРобота на посадах секретаря райкому партії та голови райвиконкому не тільки не відволікала від основного в житті, а давала можливість повніше реалізувати попередні задуми і плани. Він і тоді не відривався від землі, спілкувався з людьми різних професій і рангів, з багатьма з яких підтримує зв'язки і досі. То була своєрідна школа, де набувалися і вдосконалювалися організаторські здібності, вміння працювати з людьми, переймати їх споконвічну хліборобську мудрість, радитися з ними у всьому.\n«Без цього будь-який керівник нічого не вартий», – підсумовує свої роздуми Аркадій Володимирович.\nЦілком нормальні стосунки установилися між правлінням і профкомом, який очолює Володимир Олегович Свинарчук. Без такого співробітництва зараз не можна. Саме через профспілкову організацію здійснюються заходи соціального захисту трудівників, передбачені колективним договором, від якого жодна із сторін не відступає ні на крок.\nКажуть, хто народив сина або посадив дерево чи поставив хату, той недарма прожив своє життя. Якщо міряти цією міркою, то тут в Аркадія Володимировича все в порядку. У нього зразкова сім'я. Разом з Нілою Іванівною народили і виростили два сини-красені (до речі, обидва успадкували батькову спеціальність). Що стосується посадженого дерева, то райцентрівський парк, який став заповідником, і ялинове вбрання багатьох вулиць міста закладалися не без його участі і піклування, як і багато житлових будинків, господарських та соціально-культурних об'єктів, коли він був районним головою.\nОтже, з повним правом можна вважати, що життєву програму за тим відомим критерієм здійснено, ще й із значним перевиконанням. Значить, недарма, Володимире Аркадійовичу, пішло дві третини з прожитого шістдесятиліття на те, що залишилося позаду. Воно слугує і ще довго слугуватиме людям.\nМосковчук Микола Іванович уже понад 20 років міцно тримає кермо господарства СТОВ «Агрофірма «Нива» села Кам’яний Брід Ульяновського району, хоч на його долю випали нелегкі часи — економічна нестабільність, не зовсім зрозуміла аграрна реформа, в якій треба було добре розібратися, аби не схибити, не вийти з наїждженої колії і господарювати по-новому, пристосуватися до ринкової економіки. Микола Іванович веде уже реформоване, реорганізоване господарство вірним курсом, щоб людська праця не перетворилася на руїни, як сталося в багатьох селах України. Все збудоване збереглося. Збережено цілісний комплекс господарства, зростають врожаї, повняться молочні ріки, покращується добробут селян. На вулицях села бачимо багато нових автомобілів сучасних марок. В оселях нові телевізори з супутниковими антенами, музичні центри, сучасні меблі, батьки купують дітям комп'ютери. Красиві двори, ошатні будинки, заасфальтовані вулиці. Гарно облаштований і впорядкований центр села, на пагорбі виблискує куполами недавно відремонтована церква. СТОВ «Агрофірма «Нива» як матеріально підтримувало, так і підтримує соціальну інфраструктуру.\nНайбільше Микола Іванович турбується про підростаюче покоління. Не будемо вдаватися до цифр, але ту суму грошей, які вкладає він на ремонти в дитячому садку та сільській школі вони б ніколи не отримали б навіть у своїх снах.\n«Хірург від Бога» – так говорили про Ореста Андрійовича Гуменюка, який працював в Ульяновській центральній районній лікарні з осені 1969 року і майже до останніх днів свого земного життя. Довгий час завідував хірургічним відділенням райлікарні, зробив тисячі операцій, позбавивши страждань та врятувавши життя багатьом і багатьом своїм пацієнтам. Його й досі з вдячністю згадують жителі району. І за його межами знали про золоті руки й чуйне серце О. А. Гуменюка.\nВарто, мабуть, читачам навести рядки інтерв’ю й дізнаємося, що розповів про себе сам Орест Андрійович в бесіді, записаній Борисом Волошиним у червні 1996 року:\n"Озираючись на пройдений шлях, все частіше подумки повертаюся до отчого дому, що в селі Турильче на Тернопільщині. Саме тут я починався як людина, як лікар. Найпершим моїм наставником був брат Зіновій – теж хірург.\nЗгадуються Чернівецький медичний інститут, який дав путівку в життя, практика у Кам'янець-Подільському під началом досвідченого хірурга Комісарова. Завдяки йому я, студент шостого курсу, зробив 96 порожнинних операцій. Жив прямо у хірургії, відбувши там всі свої канікули. А потім самостійні і вже впевнені кроки у Голованівській районній лікарні, головним лікарем якої був відомий на всю округу хірург Микола Миколайович Стоянов.\nВдячний долі, що вона звела мене з цим неординарними, талановитими і, якщо хочете, несамовитими людьми, безмежно відданими своїй справі і нетерпимими до будь-якого фальшу. Вони відіграли значну роль у моєму становленні, формуванні характеру, який, відверто кажучи, не мед. Кажуть, що зі мною непросто. Підлеглі вважають мене надмірно прискіпливим, суворим, непоступливим. Додам ще одне – некерований чи, як каже начальство, "неуправляємий". Очевидно, всі мають рацію.\nА хірург і має бути таким. Йому доводиться ризикувати більше, ніж будь-кому. Він весь час натягнутий, як струна, і коли йому заважають, струна рветься... До недбалих і байдужих я прискіпливий і суворий. А непоступливий до безглуздих розпоряджень і непрофесійональних настанов та інструкцій.\nНеуцтво, формалізм і казенщина у нашому ремеслі недопустимі. Вони дорого обходяться і ні в якому разі не можуть бути терпимими...\nПри розприділенні в інституті вибрав Кіровоградську область. Направили в Петрівську центральну лікарню. Через рік пройшов курси спеціалізації в обласному центрі. Дізнався, що в Голованівську є хірург, у якого можна чомусь навчитися. Довго довелося кантуватися, поки добився, щоб направили до нього.\nСвітлої пам'яті Микола Миколайович Стоянов остаточно поставив мене на ноги. Після практики під його рукою я був цілком готовий до самостійної роботи і одержав направлення в Ульяновську ЦРЛ у вересні 1969 року.\nНе забуду свою першу операцію. Випадок був надзвичайно серйозний. Вирішувалася доля п'ятирічної Тані Король. Молив Бога, аби все було гаразд, бо починати з невдачі – недобрий знак. На щастя, все обійшлося благополучно. Згодом почав братися за операції, котрих не робили не тільки в умовах районної лікарні, а й області. Не припиняв оперувати і тоді, коли вимушено залишився поза хірургічним відділенням. Все, що можна було робити в умовах поліклініки, робив. Приїздили навіть узагальнювати цей досвід.\nЩоб якомога довше не втрачати форму, не можна обмежуватися знаннями, колись одержаними в інституті, та рамками своєї спеціалізації. Весь час слідкую за новинками не лише в хірургії, а й в терапії, гінекології, інших галузях медичних знань.\nА ще треба не вилазити з відділення, весь час спостерігати за своїми пацієнтами. Коли лікар біля ліжка хворого, у того затихає біль, посилюється надія на одужання.\nПрагну передати все напрацьоване за свою практику у надійні руки. Вважаю це своїм життєвим обов'язком».\nОрест Андрійович Гуменюк передав свої знання і досвід багатьом здібним хірургам, які працювали під його началом.\nТільки жаль, що вони зараз лікарюють в інших місцях...\nЧас невблаганний. Він стирає з пам'яті багато з того, що відбувається на віку. Але є події, які закарбовуються в душі до останнього смертного часу.\nМикола Олександрович Русавський не пам'ятає зараз, яким був день, коли його, дев'ятнадцятирічного хлопця з Йосипівки, разом з іншими ровесниками та однокласниками у березні 1944 року брали на фронт – звільняти поневолені народи від фашистського рабства, добивати ворога на його території, як підбадьорювали новобранців бувалі начальники з польового військкомату.\n«Що й казати, заманливо і почесно виконувати таку місію, а я боявся, – зізнається Микола Олександрович. – Не до тещі на млинці йшов, а на війну, де кожна мить могла бути останньою...»\nА вдома залишалися мати, молодші брат та сестра. Від батька, якого взяли на фронт ще у перші дні війни, – ні чутки, ні звістки (похоронка на нього приголомшить рідню пізніше). Тривога не за себе, а за них лоскотала груди, підкочувалася до горла давким клубком, наверталася на очі слізьми.\nМикола мало не з батьківського порога вступив у бій. Помуштрували три дні у Балті, як каже він, автомат у руки, і туди – у вогняне пекло – визволяти і добивати...\nПісля звільнення Молдавії їхню 89-ту дивізію, що входила до складу 5-ї Ударної армії, було перекинуто на 1-й Білоруський фронт, націлений на Берлін. За сумісництвом фронтом командував заступник Верховного Головнокомандувача Маршал Радянського Союзу Г. К. Жуков, якого через роки назвуть Маршалом Перемоги. Всі бійці знали, що йдуть на Берлін – про це свідчили указки, на яких значилося, скільки кілометрів залишилося до столиці фашистського рейху – 680... 650... 620... Це кликало, вселяло надію, змушувало прискорювати крок, сильніше стискати автомат, якого Русавський не випускав з рук мало не чотирнадцять місяців підряд. Дивізія йшла по щойно звільнених районах Польщі, наближалася до Вісли.\nБула історична Вісло-Одерська операція, яка передувала безпосередньому наступу на Берлін; було форсування Одера і захоплення плацдарму для остаточного кидка; був генеральний штурм Берліна, вирішальний бій на Зієловських висотах, де гітлерівці чинили особливо відчайдушний опір. Русавському "щастило" – весь час на передньому краї, на самому вістрі наступу. Його дивізія, що першою увірвалася в місто, була серед останніх, котрі вели бій і після того, як 30 квітня над рейхстагом замайорів прапор СРСР...\nПозливались в одне, перемішалися дні і ночі. Багато забулося з тієї крутоверті заключного етапу найстрашнішої в історії людства війни. Але він ніколи не забуде ту щасливу ніч наприкінці січня 1945 року, коли у першому німецькому селі, у підвалі маєтку, в який Микола Русавський заскочив з кількома бійцями, були українські полонянки і серед них були дівчата з Великих Троянів!\nІ була незабутня ніч на 9 травня 1945 року. Микола Русавський стояв на відповідальній варті в цепу радянських воїнів, котрі охороняли будинок у передмісті Берліна, де підписували акт про беззастережну капітуляцію гітлерівської Німеччини.\n«Відбирали хлопців акуратних, однакових на зріст, – згадує Микола Олександрович. – Треба ж було показати пихатим гітлерівським генералам, хто їх загнав у той куток».\nСтояли по команді струнко, але не вітали німецьких представників, коли вони йшли одні. Коли ж у супроводі наших воєначальників – брали на караул.\nВесь світ, затамувавши подих, дивився на той будинок, щоб завирувати з нестримної радості. А що почував він, стоячи за п'ятдесят метрів від будинку у Карлхорсті?\n«Полегшення, велике полегшення», – каже М.О. Русавський. Нарешті, скінчилася бойня, в якій загинули мільйони таких хлопців, як він, його бойові побратими, його батько.\nДля Миколи Русавського служба на тому не скінчилася.\nЩе були парад Перемоги біля Браденбургських воріт, кілька тижнів підготовки до нього. А потому з повергнутого Берліна – на Владивосток. Були Камчатка і Куріли, була звичайна армійська служба в Петропавловську Камчатському.\nІ, нарешті, було довгожданне повернення додому. Це сталося у березні 1947 року. З того часу і до виходу на заслужений відпочинок Микола Олександрович Русавський не пропустив жодного дня на мирному фронті – охороняв громадський порядок, працюючи в міліції, забезпечував державі хліб і до хліба, впродовж трьох десятиліть очолюючи один із передових колгоспів у районі. Його трудовий шлях увінчаний Золотою Зіркою Героя, двома орденами Леніна та ще багатьма урядовими нагородами, які, виявляється, нікому тепер не потрібні, як і не потрібен рядовий трудяга війни. Герой Соціалістичної Праці. Не солодко живеться йому зараз, хоча він не скаржиться, не звик!\nУ пісні, яку співає герой відомого післявоєнного фільму "Сказание о земле сибирской" (актор Дружников), є такі слова: "Воевал под Москвой сибіряк, а войну он закончил в Берлине". Ці рядки чомусь згадалися, коли ми розмовляли з учасником бойових дій у Великій Вітчизняній війні Петром Матвійовичем Вербецьким. Його ратний шлях починався не з боїв, а з вивчення артилерійської справи у Москві, закінчився ж у Берліні – столиці вщент розтрощеного фашистського рейху.\nРозговорити Петра Матвійовича про війну не так просто. Він уникає цієї теми відмовками на зразок: воював, як всі; кому тепер це потрібно; добре, що уцілів у тому пеклі і живим та неушкодженим повернувся додому...\nЯк і багато його однолітків, П. М. Вербецький влився в ряди наступаючих військ Радянської Армії вже на заключному етапі війни. На долю старших воїнів випало відступати з кровопролитними боями від Бреста до Сталінграда, а потім гнати ненависного ворога від берегів Волги до німецької Ельби. А ті, хто потрапив на фронт після звільнення нашою краю від фашистів у 1944 році, здійснювали визвольну місію у складі фронтів, що відвойовували у ворога західну частину України, Молдавію, Білорусію, Польщу та інші країни поневоленої Європи. На їхню долю вистачило ще немало випробувань та знегод фронтового життя.\nЄ свідчення, що ненавчених юнаків, мобілізованих польовими військкоматами 1944 року, навіть без зброї і обмундирування відправляли на передову. Не віриться, що це було масовим явищем. На тому етапі війни Верховне Головнокомандування дбало і про резерви, і про навчання новобранців, і про те, щоб без крайньої потреби не кидати їх у горнило війни. Приклад П. М. Вербецького яскраве тому підтвердження.\nПройшовши курс молодого бійця у Грушавці (Миколаївська область), разом з іншими молодими воїнами-побратимами він був направлений на навчання до Москви, де готували обслуги зенітної артилерії. Тут же формувалася дивізія резерву Верховного Головнокомандування, яка пізніше дістала назву Другої гвардійської Барановицької Червонопрапорної ордена Олександра Невського зенітної артилерійської дивізії, підпорядкованої Першому Білоруському фронту, яким командував маршал Радянського Союзу Г. К. Жуков. Саме у складі цієї дивізії Петро Матвійович дійшов до Берліна.\nАле до того треба було пройти з боями братню Білорусію, потім Польщу, а звідти – прямо на Німеччину. Дивізію направляли на найбільш відповідальні ділянки фронту і лише за наказом командуючого, її завдання – прикривати наступаючі війська від нальотів ворожої авіації, особливо на переправах.\nСправжнє пекло розігралося на переправі через річку Одер. Це був останній і найскладніший рубіж перед штурмом Берліна. Сюди була підтягнута величезна кількість атакуючих військ з усіма належними їм наступальними засобами. Нальоти ворожої авіації були безперервними. Все навколо вирувало, гриміло, скреготало, здавалося, що вода в Одері закипає. Стволи гармат пашіли вогнем від довготривалої стрілянини. Цей бій на переправі запам'ятався П. М. Вербецькому не лише своєю шаленістю, впертістю і жорстокістю, а й тим, що тут, у самому центрі пекла був командуючий. В якийсь момент Петро Матвійович побачив маршала зовсім поруч. Присутність Г. К. Жукова впливала на атакуючих напрочуд заспокійливо. Війська діяли відчайдушне, разом з тим впевнено, осмислено і грамотно з військової точки зору, що й забезпечило їм успіх. Після цієї операції шлях на Берлін було відкрито.\nДалі був штурм, як тоді казали, фашистського лігва – операція, що не має аналогів у війнах усіх часів і народів. Стріляло все, що могло стріляти. Зенітки спрямовувалися не лише на повітряні цілі, а й били прямою наводкою по живій силі і техніці ворога. Всі були охоплені єдиним поривом швидше поставити остаточну крапку в найжорстокішій з усіх воєн, які зазнало людство, припинити нарешті кровопролиття, дати народам мир і спокій. І коли це сталося, теж стріляло все. Цього разу в повітря на знак такої довгоочікуваної Перемоги. На цьому армійське життя П. М. Вербецького не закінчилося. Треба було дослужувати, як і всім бійцям, які пішли на фронт під кінець війни. Ще була армійська служба в складі радянських військ у Німеччині спочатку в Берліні, потім у Потсдамі, була школа молодших командирів, потім посада командира 37-міліметрової гармати у 303-му запасному артилерійському полку і, нарешті, була демобілізація і таке жадане повернення додому. Сталося це тільки у березні 1947 року.\nПетро Матвійович має суто мирну професію. Все життя, як він каже, працював бухгалтером. Починав ще до війни. Після закінчення Одеської річної школи бухгалтерського обліку 1940 року працював бухгалтером у Кошароолександрівському сільському споживчому товаристві.\nПісля війни був бухгалтером в кількох господарствах і організаціях, найдовше в інкубаторно-птахівничій станції. Звідси і на пенсію провели.\nНіби й не так давно це було, а вже 86-а річниця від дня народження стукає у двері ветерана. Незважаючи на поважний вік, Петро Матвійович ще порівняно бадьорий, активний, цікавиться всім, що відбувається у районі, не пропускає телевізійних новин, читає періодичні видання, має громадське доручення – вже багато років є головою ревізійної комісії районної організації ветеранів, бере участь у масових заходах, що проводяться в районі з нагоди визначних і пам'ятних дат. Старша дочка Діна Черниш два роки тому поховала чоловіка. Відтоді давно овдовілий батько оселився у неї, аби, як він каже, об'єднати зусилля в повсякденному силкуванні за виживання.\nНЕВІДОМІ ВИДАТНІ ЖІНКИ УЛЬЯНОВЩИНИ\n2.1. Юрист за покликанням, жінка за стилем життя – Адаменко Т.С.\nПриїхали Адаменки з Новоархангельська, де Тетяна Семенівна впродовж 15 років була нотаріусом нотаріальної контори, до речі, однієї з кращих на Кіровоградщині.\nПісля успішного закінчення Харківського юридичного інституту (тепер академія) Тетяну Кругликову (дошлюбне прізвище Тетяни Семенівни) направили на шестимісячне стажування до Кіровоградської колегії адвокатів, підпорядкованої обласному управлінню юстиції. А в грудні 1955 року призначили на посаду нотаріуса Новоархангельської нотаріальної контори.\nЗа словами Тетяни Семенівни, це був найкращий, найпродуктивніший період, який вона порівнює з раєм. Тут вона утверджувалася як юрист, вчилася працювати з людьми, розбиратися в різних життєвих ситуаціях, інколи складних і заплутаних, робити правильні висновки.\nПрацювалося легко, з натхненням і повною вдачею. Недарма Новоархангельська нотаріальна контора стала кращою в області. Цей період насипав у трудову книжку Т. С. Адаменко найбільше подяк та інших заохочень за добросовісне ставлення до роботи і хороші показники в практичній діяльності. Такі записи значаться за 1957, 1958, 1960, 1967, 1969 роки. А далі розпочався наступний трудовий період – ульяновський.\nУ кінці 1970 року Т. С. Адаменко рекомендували до обрання народним суддею Ульяновського районного народного суду (судді тоді не призначалися, а обиралися). Жителі району виявляли їй довіру впродовж кількох каденцій поспіль. Склала суддівські повноваження навесні 1990 року в зв'язку з виходом на пенсію. Цей відрізок часу на відміну від попереднього був набагато більше насичений цікавими і повчальними подіями, до краю напружений і спресований у часі.\n«Але далеко не райський, — каже Тетяна Семенівна, — це був пекельний, каторжний час. Здавалося, що не я визначала міру покарання тим, хто переступив закон, а мене запроторили до в'язниці, де довелося віддубасити від дзвінка до дзвінка 20 років...»\nМожна зрозуміти таке жорстоке порівняння. Адже не так просто брати на себе відповідальність за долю підсудного. Хоча рішення приймалися не одноособово, а з участю народних засідателів, остаточне слово залишалося за суддею. І це слово мало бути до граминочки виваженим і справедливим.\nЗаради цієї справедливості Тетяна Семенівна, часом засиджуючись до опівночі, скрупульозно вивчала кожну справу до найменшої дрібниці, до розділового знака. Пам'ятаєте сакраментальну фразу "Казнить нельзя помиловать", де кома могла зіграти фатальну роль. Отож, коли виявилися найменші неточності, невмотивованості чи натягнутості, справа не приймалася до провадження. Суддя терпляче переконувала: коли йдеться про долю людини, мають торжествувати його Величність Закон і Справедливість, а не справна цифра у звітності.\nТ. С. Адаменко відіграла не останню роль у тому, що міліція, прокуратура і суд діяли тоді як єдиний механізм, єдина команда в ім'я торжества законності і правопорядку. Тому сотні, тисячі кримінальних, цивільних, адміністративних справ, віднесених до юрисдикції народного суду, проходили без проколів і задирок. Репутація Ульяновського народного суду залишалася в області незаплямованою протягом багатьох років.\nЗдатності нашого судді можна було позаздрити. Крім судочинства і всього комплексу проблем, зв'язаних із ним, тягла ще цілий віз громадських доручень. Була депутатом районної та селищної Рад народних депутатів, входила до складу пропагандистсько-агітаційних груп районного комітету партії, які за графіком виїздили в усі населені пункти, брала участь в організації лекторіїв з пропаганди юридичних знань у навчальних закладах, а також навчання молодих правоохоронців за фахом, сама навчалася на республіканських курсах підвищення кваліфікації працівників юстиції...\nДля таких, як Т. С. Адаменко, пенсія не є підставою для відходу від усього того, що по вінця заповнювало значну й найкращу частину життя. Оселя як тиха гавань, пожиттєвий причал – не для неї. Поки ще є сили і затребувані її знання та досвід, практикує як приватний адвокат.\nЯк відомо, адвоката частіше називають захисником. Отож з притаманними їй скрупульозністю, принциповістю та високим рівнем професіоналізму захищає законні права й інтереси як юридичних, так і фізичних осіб, як правило, з високою результативністю.\nОстаннім часом рідше береться за справи, але остаточно поки що не залишає юридичну практику.\nДехто вважає Т. С. Адаменко надто серйозною, навіть суворою і непоступливою особою, яка не допускає ніяких вольностей, сентиментів, не терпить фамільярності і панібратства. Тим часом ті, хто ближче знає Тетяну Семенівну, співпрацював і часто спілкувався з нею не лише в службовій обстановці, спростовують такий її неприступний образ. Любов Шевчук, яка довгий час була секретарем судового засідання за суддівства Т. С. Адаменко, Михайло Христич, який спілкувався з нею і тоді, коли служив у міліції, і тепер їм є про що поговорити, в один голос запевняють, що Тетяна Семенівна проста, компанійська і співчутлива людина. Так, на роботі з підлеглими вона серйозна і сувора, але справедлива. А в невимушеній обстановці така, як і всі. Вміє пожартувати, повеселитися, підтримати компанію, ніколи не зраджує друзів і товаришів, як і більшість жінок, не завжди може стримати сльози як в горі, так і в радості.\nУ житті було, мабуть, більше причин для сліз, аніж для веселощів, її ніщо не обминуло з того, що випало на долю дітей війни. Евакуація з Воронежчини в глибокий тил Росії, життя і навчання в Хакасії, безперервні переїзди з місця на місце після війни. Батько був старшим виконробом спеціалізованої будівельно-монтажної організації союзного значення, яка зводила цукрові заводи. Отож і переїздили туди, де мала бути цукроварня. Кочове життя довго не давало змоги вирватися з повоєнних злиднів та нестатків. Найпершою обновою, що запам'яталася Тетяні, було пальтечко, пошите з виміняної військової шинелі, коли вона закінчувала десятий клас.\nПізніше безконечні реорганізації, перебудови, роз'єднання і з'єднання районів теж не сприяли налагодженню нормального життя. До ситості і комфорту завжди чогось не вистачало. А після смерті чоловіка взагалі не було ніяких підстав навіть думати про якісь статки. Все, що має тепер, – приватизована колишня службова квартира та присадибна ділянка. Є ще при хаті собака та кіт. Ото і все багатство.\n«А мені більше нічого і не треба, — каже Тетяна Семенівна, — аби дав Бог ще трохи здоров'я та благополуччя синові і його сім'ї».\nТривалий час мало хто й знав про існування в районі громадської організації, що об'єднує літніх людей, поки районну раду ветеранів України не очолила Марія Володимирівна Кустріч. Колишня вчителька Новоселицької загальноосвітньої школи, відома як громадська активістка, людина неспокійної вдачі і незгасної енергії, вона зуміла згуртувати ветеранський актив, залучити ветеранів війни і парці до участі в масових заходах, що проводяться в районі, у суспільно корисних справах.\nУ практику роботи районної ради ветеранів увійшли обстеження умов життя і побуту учасників бойових дій, одиноких і найменш соціальне захищених пенсіонерів, піклування щодо надання їм необхідної допомоги; перевірка стану пам'ятників, обелісків, місць поховання загиблих воїнів, партизанів і підпільників, інших жертв війни; участь в похоронах ветеранів тощо. Найактивнішу участь в організації і проведенні урочистостей з нагоди Дня Перемоги, людей похилого віку, Незалежності України, інших пам'ятних дат бере районна рада ветеранів і її голова М. В. Кустріч. З її ініціативи учасники Великої Вітчизняної війни, ветерани праці, представники громадськості і керівники району в такі дні традиційно зустрічаються за святковим столом. Тут вшановують поважних людей, чиї груди прикрашають бойові й трудові нагороди, згадують минулі дні, говорять про теперішнє життя-буття, співають пісень, що запали в душу з років буремної юності.\nМ. В. Кустріч належить також ініціатива згуртування колективу ветеранської художньої самодіяльності в Ульяновці. Виступи райцентрівського хору, вокалістів, читців як у складі аматорів районного будинку культури, так і в концертах за участю тільки ветеранів дістали загальне визнання глядачів. За цим прийшло і визнання самої ветеранської організації. Про неї почули, про неї заговорили як про впливове громадське об'єднання, з яким треба рахуватися, на яке можна покластися і якому необхідна допомога та підтримка.\nУльяновську організацію ветеранів знають і в області: її Новоселицький первинний осередок, очолюваний Світланою Іванівною Камиш, посів третє місце за підсумками минулорічного огляду-конкурсу ветеранських колективів Кіровоградщини.\nКажуть, що сьогодні важко уявити ветеранську організацію району без М. В. Кустріч. Сама вона так не вважає, будучи переконаною, що кожна людина має зробити все можливе, на що здатна, де б вона не працювала, разом з тим Марія Володимирівна всією душею, всім єством своїм залишається вчителькою, за плечима якої майже сорок найкращих років, відданих школі.\nШлях до педагогіки був нелегкий і непростий. Закінчила 7 класів Новоселицької середньої школи, а далі навчання обірвалося. За здобуття повної середньої освіти тоді треба було платити. Через складні обставини, що виникли в сім'ї в результаті хвороби матері, внести плату за навчання у восьмому класі не було змоги, її відчислили зі школи на самому початку навчального року.\nТреба було хоч якоюсь мірою замінити хвору матір, яка свого часу була першою трактористкою в Новоселиці, щоб так-сяк звести кінці з кінцями і не голодувати. Працювала у полі в складі комсомольської ланки, не залишаючи наміру продовжувати навчання.\nНестримне прагнення вчитися привело до Ульяновської школи робітничої молоді. Весною, влітку і восени – робота у полі вдень, а увечері – піші "прогулянки" з Новоселлиці до Ульяновки на уроки. Взимку навчання поєднувала з працею на цукрозаводі. Отакий гарт проходила значна частина юнаків і дівчат повоєнного часу.\nВчителювати почала ще до здобуття спеціальної освіти. По закінченню вечірньої десятирічки райком ЛКСМУ рекомендував одну з найактивніших своїх комсомолок Марію Теплицьку класоводом 1-4 класів Шамраївської восьмирічної школи. Так 1961 року почався шлях майбутнього викладача української мови і літератури, організатора позакласної роботи Новоселицької середньої школи, знаної як в селі, так і в районі активістки, яка після одруження стала Марією Володимирівною Кустріч.\nА до того були прискорені курси вчителів молодших класів в Олександрії, вчителювання в Богданівській восьмирічній школі, заочне навчання в Кіровоградському педагогічному інституті ім. О. С. Пушкіна, по закінченню якого і стала мовником.\nВсім, чого досягла на освітянській ниві, Марія Володимирівна завдячує своїм наставникам, педагогам з великої літери, як вона каже. З теплотою і благоговінням згадує відому в районі вчительку, партизанку в роки Великої Вітчизняної війни, Лізу Валеріївну Долову, по-батьківськи турботливих Івана Якимовича Бруньківського, Івана Яковича Курінька, Федора Никифоровича Ткачука, а також Людмилу Федорівну Загальську, Надію Іванівну Владимирову та багатьох інших. Вони передавали свої глибокі знання, свій багатий досвід, свою життєву мудрість без будь-якої зверхності, нав'язливості чи повчання, ніколи не дорікали молодій колезі за недогляд, прорахунки, помилки, просто і доброзичливо радили, як їх виправити, завжди були готові прийти на допомогу не лише в педагогічних питаннях, ай в життєвих ситуаціях. Ось такі люди завжди були поруч, коли здавалося, що без їхніх порад, допомоги, підтримки все полетить шкереберть.\nЗ такою ж теплотою і вдячністю говорить про теперішніх своїх сподвижниківі помічників. У районній раді ветеранів України, її президії, у комітетах і комісіях за час головування М. В. Кустріч підібралися такі ж, як і вона, небайдужі люди, котрі в міру своїх сил і можливостей прагнуть зробити хоч щось корисне для поліпшення і вдосконалення роботи організації.\nУ переважній більшості це люди досить поважного віку і, зрозуміло, їхні можливості обмежені, зате готовності до активних дій, ентузіазму і розуміння важливості сьогоднішніх завдань ветеранського руху їм не позичати. В числі таких ентузіастів Марія Володимирівна називає учасників бойових дій у Великій Вітчизняній війні М. Р. Паранюка, І. Я. Невмиватюка, один з яких очолює культурно-масову комісію, інший відповідає за волонтерський рух, а аткож інших членів президії, зокрема, В. І. Мухіна, В. Д. Ярчевського, М. Т. Смілянця, А. Д. Нагорну, С. І. Камиш, на яких завжди і в усьому можна покластися. Самотужки нічого путнього не досягнеш, для успіху будь-якої справи потрібні колективна думка, спільні зусилля однодумців – саме таким принципом керується в своїй роботі голова районної ради ветеранів України М. В. Кустріч.\nЧасом Марія Володимирівна скрушно зізнається, що далеко не все встигла зробити в своєму житті. Роки нестримно утікають, а позаду, як їй здається, нічого вагомого не залишилося.\nНе зовсім так. Добрий слід на землі залишиться і в тих учнях, яких навчала рідної мови вчителька М. В. Кустріч, і в прекрасних синові та доньці, яких вона народила, виховала і вивела в люди, в щоденних клопотах на користь громади, у тому, що вона робить сьогодні як очільник найбільшої за чисельністю і найвразливішої за складом громадської організації району.\nУ представників різних епох, якою б часовою відстанню вони не були віддалені, є щось таке, що залишається однаково важливим для всіх часів. Людяність? Так. Доброта, милосердя, совісливість? Безперечно. Але мені хочеться наголосити на великій ціні досконалого знання своєї роботи, якісного, талановитого і самовідданого її виконання.\nЗа освітою і за досвідом роботи Нагорна Антоніна Дмитрівни – бухгалтер. Працювала за фахом в різних організаціях і установах району. А вже вийшовши на пенсію, багато років виконує обов'язки бухгалтера-секретаря районної ради ветеранської організації. Так офіційно називається її посада. Та одночасно доводиться бути і касиром, і друкаркою, і кур'єром, і прибиральницею. Голова районної ради ветеранів Марія Володимирівна Кустріч каже, що це її і права, і ліва рука, бо іншої надійної опори просто немає. Доля звела цих двох самовідданих жінок, які тягнуть воза найбільшої і дуже вразливої громадської організації району. І треба віддати їм належне – добре тягнуть.\nНе думайте, що в діловодстві громадської організації не такий обсяг роботи, як, скажімо, в державній установі, чи менші вимоги до обліку і звітності, ведення документації тощо. Тут стільки паперів, що й десяткам фахівців з пристойною зарплатою мало не покажеться. Рахунки, платіжки, звіти, плани роботи, списки ветеранів за категоріями, місцем проживання, соціальним становищем, облік листування з організаціями, установами, окремими громадянами, матеріали первинних осередків, документи, де зафіксовано участь ветеранської організації у масових та урочистих заходах, фотоальбоми, друковані видання, окремі публікації у пресі – ось далеко не повний перелік "господарства", яким завідує А. Д. Нагорна.\nЦе її стараннями все знаходиться в ідеальному порядку. Папірець до папірця підшите, зброшуроване, має своє місце і може прислужитися в будь-яку хвилину.\nАнтоніна Дмитрівна піклується не лише про діловодство. Вона активний учасник заходів і подій, ініційованих ветеранською організацією. І в хорі співала, і на іменинах буває, і похоронів не минає, як то кажуть, в радості і в горі вона разом з ветеранами, разом з усіма. Завжди допоможе, порадить, поспівчуває.\nЖиття не балувало жінку. Рано овдовіла. Передчасно пішов з життя її чоловік і батько двох доньок Віталій Тарасович Нагорний, якого й досі багато хто пам'ятає як першокласного фахівця ветеринарної медицини, доброзичливу і співчутливу людину. А час був неймовірно важкий: одна система обвалилася, інша не утвердилася, безробіття, безгрошів'я, криза на продовольчому ринку, матеріальні нестатки. Один Бог знає, як доводилося самотужки витягувати сім'ю в тих умовах.\nБув ще один поворот долі, який умовно можна назвати афганським. У кінці 70-х років Віталій Тарасович був запрошений на роботу за фахом у дружню нам республіку Афганістан. Поїхали туди з ним і дружина, і менша донька Оленка. Два роки життя в далекій і досі незбагненній країні згадувати особливо нічим. А ось те, що сталося в кінці перебування на афганській землі, і досі холодить душу.\nДо завершення контракту залишалося два місяці, як Антоніна Дмитрівна захворіла. Потрібне було кваліфіковане обстеження, чого не можна зробити за місцем проживання через те, що на всю округу був один єдиний лікар-росіянин. Все, що він мав, – це фонендоскоп. Про якесь інше обладнання й говорити не доводилося. Необхідно було їхати до лікарні в Кушку – найпівденнішу точку Радянського Союзу. Отже, треба перетяти державний кордон з усіма необхідними для цього формальностями.\nТуди дісталися без пригод. А назад на територію Афганістану вже не пускали. Починалася війна, в республіку входив обмежений контингент радянських Збройних Сил. Що робити? Там же Оленка, яку залишили у сусідів.\nАнтоніна Дмитрівна й досі не може збагнути, що тоді сталося, вона була в шоковому стані. Віталій Тарасович і шофер-афганець гарячково щось говорили прикордонникам, намагалися в чомусь їх переконати. В небі з'явилися вертольоти в супроводі винищувачів. Нарешті Нагорного, який сам сів за кермо, пропустили, і йому вдалося вивезти доньку з території, де зав'язалися воєнні дії. З жахом згадуючи ті хвилини, Антоніна Дмитрівна каже, що реально, прямо фізично відчула тоді холодний подих воєнного лихоліття...\nЖиттєві незгоди і випробування не зламали душевної рівноваги жінки. Навпаки, вона стала ще добрішою, співчутливішою, за всіх і за все переживає, усім прагне допомогти. Вона і мати найкраща, і сусідка найдоброзичливіша, і працівниця найсумлінніша.\nКажуть, що неможливо знайти людину, зіткану з одних плюсів, таких, мовляв, у природі не буває. З філософської точки зору, можливо, й так. Але, коли познайомитеся з Антоніною Дмитрівною, засумніваєтеся в цьому твердженні.\nУльяновщина – прекрасна земля з чудовими людьми. Кожне ім’я вписане у літопис історії Ульяновського району – знатне. Проте не про всіх своїх героїв знає рідний край.\nУ даному дослідженні була здійснена мета об’єднати матеріал про визначних постатей Ульяновщини, проте маловідомих серед загалу.\nВ ході дослідження було виявлено, що в Ульяновці завдяки завзятій праці В. Ф. Кизима виросла кіностудія «Символ». Бере свій початок вона з фотогуртка будинку піонерів, яким і керував сам Віктор Федорович. Була в ентузіастів 16-міліметрова кінокамера і було гаряче бажання знімати фільми. Розповіли фотолюбителі про піонерську військово-спортивну гру "Зарница", зняли фільм, присвячений 100-річчю Ульяновського цукрозаводу, започаткувавши цілий цикл "Мій завод – моє життя". Роботи сподобалися. Тоді і виникла ідея про створення любительської кіностудії, її гаряче підтримали партком і завком цукрокомбінату, рада будинку культури "Ювілейний", його директор Ю. І. Ростимешин. Вони зробили все, щоб студія була, як тоді говорили, всерйоз і надовго.\nДізналися ми і відомих в районі аграріїв – Аркадія Володимировича Кримського та Миколу Івановича Московчука. У першого в трудовій книжці лише чотири записи: головний агроном колгоспу імені Калініна; секретар райкому партії; голова виконкому районної Ради народних депутатів і, нарешті, голова правління акціонерного товариства "Світанок", створеного на базі бурякорадгоспу Ульяновського цукрокомбінату, де він був керуючим, а точніше чи офіційніше – заступником директора по сільському господарству, проте він переконаний, що любов до землі, до сільськогосподарської професії передалася йому з генами. Другий уже понад 20 років міцно тримає кермо господарства СТОВ «Агрофірма «Нива» села Кам’яний Брід Ульяновського району, хоч на його долю випали нелегкі часи, але він завжди піклується про підростаюче покоління.\nПід час дослідження було виявлено, що в Ульяновці працював унікальний хірург – Гуменюк А.О., який славився на всю область і виховав багато гарних лікарів, які працюють по всій Україні.\nПро ратний подвиг у Великій Вітчизняній війні тих, хто дійшли до самого Берліна і святкували Велику Перемогу в переможеній Німеччині ми дізналися на основі біографічних довідок Вербецького П.М. та Русавського М.О.\nВ ході пошуків матеріалів для дослідження ми дізналися про діяльність громадських активісток районної організації Всеукраїнської ветеранської спілки Кустріч М.В. та Нагорної А.Д.\nТакож у роботі висвітлена нелегка професійна та особиста доля відомого на всю область нотаріуса, суддю та адвоката – Адаменко Т.С.\nДоки населення знає своїх героїв, бажає дізнаватися, як вони досягали поставленої мети, доти й житиме та розвиватиметься мала батьківщина.\nВолошин Б. Роки і долі. – Ульяновка, 2013. – 178 с.\nІнтерв’ю Бориса Волошина\nІнтерв’ю з Кримським А.В.\nІнтерв’ю з Кустріч М.В.\nІнтерв’ю з Нагорною А.Ф.\nКаталог: uploads -> editor -> 4894 -> 401468 -> sitepage 77 -> files


АЛЕРГІЯ НА ХОЛОД. ЯК ЦЬОМУ ЗАПОБІГТИ? | Білозірська громада\nБілозірська громада » Новини » АЛЕРГІЯ НА ХОЛОД. ЯК ЦЬОМУ ЗАПОБІГТИ?\nАЛЕРГІЯ НА ХОЛОД. ЯК ЦЬОМУ ЗАПОБІГТИ?\nДата: 23.01.2019 14:21\nБагато людей навіть не підозрюють, що страждають на поліноз (алергію на холод), списуючи хворобливі симптоми на звичайну застуду. Тим часом, якщо кожного разу у морозний день у вас закладає ніс і сльозяться очі, починається кашель, є всі підстави запідозрити, що це саме алергічна реакція на низьку температуру. Ще частіше алергія на холод проявляється як кропив’янка. У хворого при мінусовій температурі починають свербіти спочатку відкриті ділянки шкіри (обличчя, руки, вуха, слизова губ), а згодом і інші частини тіла, з’являються набряки і щільні висипання рожевого або білястого кольору. Звичайно, організм може і просто відреагувати на різку зміну температури. Але якщо почервоніння і свербіння не проходять через 20-30 хвилин і неприємні відчуття зберігаються не менш 48 годин, швидше за все, це саме холодова алергія. Більш того, вона може проявлятися не тільки від морозу, але й від сильного вітру, при контакті з холодною водою, під впливом кондиціонера, на протягах, у сиру погоду, при переході з холодного приміщення в тепле, якщо ви в літній день після спекотного сонця переміщуєтесь в тінь або вийшли після купання з води. Алергічна реакція може настати навіть якщо ви випили щось холодне або з’їли морозиво (набрякають і сверблять губи).\nПрирода такої незвичайної реакції організму на холод досі остаточно нез’ясована. Довгий час медики навіть не хотіли визнавати саме поняття «холодова алергія». Адже дійсно, алергену як такого не має. Є лише фізичний фактор – холод, який провокує хворобливу реакцію організму. Тому поліноз в підсумку віднесли до псевдоалергій.\nСтраждає алергією на холод достатньо велика кількість людей, найчастіше жінки (у 70% випадках). Алергія буває різна.\nКропив’янка – найпоширеніший і найпростіший різновид холодової алергії. Найчастіше страждають обличчя, кисті, стопи, підколінні ділянки та внутрішня поверхня стегон.\nЩо ж робити, якщо холодні зими – неминуча умова проживання? Тепло – головний порятунок. Якщо промокли, обов’язково переодягніться, але врахуйте, що вовняні та синтетичні тканини підсилюють прояви алергії. Одяг, який безпосередньо прилягає до шкіри, повинен бути бавовняним або лляним. Допоможуть також гарячий чай або кава. Як правило, не уникнути і антигістамінних препаратів. Перед виходом на вулицю накладайте на обличчя і руки тонкий шар будь – якого жирного крему – він частково захистить шкіру від впливу холоду.\nКрім кропив’янки поліноз може проявлятися й у більш складних формах.\nХолодовий дерматит – почервоніння, лущення та свербіж шкіри, у важких випадках її великий набряк. Для його подолання треба прийняти ті ж заходи, що і при кропив’янці.\nПсевдоалергічна холодова нежить (риніт) виснажує людину нескінченним чханням, закладеністю або, навпаки, рідкими виділеннями з носу. Краплі, звичайно, на перших порах допомагають, але при частому застосуванні виникає не просто звикання, а негативний вплив на слизову. Цілий день в теплому приміщенні не просидіти. Тому, залишаються точковий масаж і тепле укриття.\nХолодовий хейліт – проявляється набряком і запаленням тканини губ, вони стають сухими, покриваються дрібними лусочками, іноді навіть виразками. Попередити ці прояви простіше, ніж вилікувати. Перед виходом на холод обов’язково змащуйте губи гігієнічною помадою.\nПсевдоалергічний кон’юнктивіт викликає рясну сльозотечу і печіння в очах на морозі. Вони червоніють, сверблять, а в теплому приміщенні симптоми зникають. У момент загострення доведеться відмовитися від макіяжу і контактних лінз. А ось сонцезахисні окуляри знадобляться.\nХолодова мігрень може виникнути через раптовий спазм судин головного мозку під час морозів. Алергія на холод проявляється сильним головним болем, може знизитися артеріальний тиск. Іноді холодова мігрень переходить в невралгію трійчатого нерва. Тому не ризикуйте, обов’язково носіть в мороз шапку.\nХолодовий радикуліт виникає через запалення корінців, спровоковане холодом. Тим, хто піддається цьому недугу, слід завжди тепло одягатися. Але якщо все ж таки перемерзли, треба терміново прийняти теплу ванну і розтерти поперек зігріваючою маззю.\nХолодова астма – одне з найважчих проявів. Вона виражається в нападах задухи на морозі. Якщо ці явища в теплі одразу не проходять, без лікаря – пульмонолога не обійтися. На вулиці прикривайте рот і ніс шарфом. Дихайте тільки через ніс – ні в якому разі ротом! Зміцнюйте імунітет, загартовуйтеся, при змозі трохи менше перебувайте на вулиці. Не перемерзайте. У раціон харчування необхідно внести продукти, багаті жирними кислотами: жирні сорти риби, рослинні олії, насіння.\nТак як алергія на холод часто виникає на тлі хронічних захворювань і стресів, то варто їх виявити і пролікувати, звернувшись до лікаря.\nвідділ з питань правопорядку, безпеки громадян, цивільного захисту, охорони праці, запобігання корупції, зв?язків з правоохоронними органами та оборонно-мобілізаційної роботи виконавчого комітету Білозірської сільської ради.


Пікуй: крізь чорниці до вершин! | опосередкована щирість\n← Італійська піца у Львові\nРоман без відчуття прогулянки →\nМісцевий водій довіз нас до старту підйому (орієнтир рожевий магазин, де в принципі можна скупитись перед сходженням) і показав пряму дорогу догори, мовляв іти туди, або ж є пологіший підйом, якщо пройти через село.\nНу, вирішили йти через село, пройшлись, почався лісок, ішли все дорогою, але майже одразу зустріли перші труднощі: величезне болото. Я йшла позаду і побачивши що праворуч можна добряче намочитись вирішила йти прямо. Два кроки і тільки я встигла промовити «тут твердий ґрунт, можна йти!» як мої кросівки провалились. На фото наслідок 🙂\nВибравшись і запацькавшись пішли далі. Все йшли, йшли, і я заглядала по деревах в надії побачити хоч якесь маркування (Воробус казав, що воно має бути), проте нічогісінько. Втішало лиш те, що на стежці були свіжі сліди, по них ми і йшли. І вже дійшовши до першої галявини зустріли місцевих, які нам підтвердили, що на Пікуй цією стежкою вийдемо, а на роздоріжжі стежок варто звернути ліворуч.\nПочали з’являтись перші заманливі краєвиди, що ще більше спонукали продовжувати підйом, а коли ми вийшли на величезну сонячну галявину перед нами постала вершина, яка ще була надто далекою… «Невже то ще стільки пертись?!» але не вертатись же назад.\nМісцеві селянки збирали там чорницю (якою і ми добряче поласували) і підтвердили, що ми вийдемо цією дорогою до Пікуя, варто йти по стежці, ще й сказали, що скоро буде джерело, де можна води набрати. До джерела дійшли, вода нас справді виручила, а далі почалось… В якийсь момент за джерелом стежка розгалужувалась – одна йшла дуже стрімко вгору, інша полога вела в хащі. Не знаю чому, але я думала, що варто йти другою… залізли ми в ті хащі, дерлись через них і вийшли на якусь стежку поміж чорниці, йшли нею, йшли, але помітили, що навпаки – віддаляємось від вершини, вона залишалась ліворуч нас, а стежка вела лиш в право. Потрібно було спускатись що ми й почали робити, але блін! Селян, які ходять збирати чорницю так багато і їхніх стежок теж, що в якусь мить ми вже не були певні а чи цією стежкою ми йшли? І що нам вертатись знову в ті хащі? А де ж там пройти?\nНа додачу до всього ще й дощ почав такий крупний падати, тож довелось діставати дощовики. В результаті оглянувши територію з морем клятої чорниці і побачивши що «по той бік» не то хащів, не то міні яру, є стежка, що теоретично веде на вершину ми прийняли рішення валити напоперек. Тобто ну її ту чорницю з мільйонними закрученими стежками, валили пряміком через неї. Власне, гак вийшов десь так зайві 1,5 км через чорницю. Один плюс – мої страшенно брудні кросівки відчистились до блиску.\nСловом, не вмію я нормально ходити в гори, але в тому є і свій позитив. Поки йшла через чорницю згадувала як минулого року з блогером Помф’юком заблукали на схилах Парашки, то тепер ще й матиму спогади про блукання біля вершини Пікуя.\nЧорниці до слова, більше й бачити не хочу, не те що їсти! Коли врешті найшли стежку (яка все ще вела через чорницю, ну як без неї) ми тривалий час йшли, орієнтуючись на вершину і спостерігаючи за слідами диких свиней людей, які вже тут колись проходили і залишили після себе сміття (і коли то вже легалізують відрубування рук за таке?!) і так аж допоки ставши перепочити на розгалужені стежок, я цілком випадково на камені побачила червону стрілку, яка показувала на менш втоптану стежку, що вела вверх. Вирішили, що йти по маркуванню йти все ж краще, аніж гадати на власний розсуд, тож звернули. Наступний уривок дороги був кам’янистий та складний, інколи доводилось буквально карабкатись. Десь так півгодини і от вершина вже просто перед нами.\nПройшли ще трохи, вийшли на сам верх, до напису Пікуй і зачарувались… ми це зробили! Відчуття неймовірної гордості, самовдоволення і просто кайфу, згадуючи якими непростими нам видались ті стежки. А краєвиди… ну просто незрівнянні!\nВже на вершині, поспілкувавшись з іншими мандрівниками вирішили назад вертати іншою «зеленою» стежкою з маркуванням. Усю дорогу назад я тільки й торочила «зелене маркування!» – яка ж це втіха йти «офіційною» стежкою, а не наугад. Проте і ця стежка не була така проста. Місцями був дуже слизький ґрунт, через дощі, що очевидно падали тут нещодавно, тож думаю підніматись по ній було б не так просто. Нашим підйомом пологішою стежкою я задоволена, якби тільки не помилка біля джерела.\nОкремої реклами та похвали варті мої кросівки Salewa WS Firetail 3, які пройшли хрещення багном, стежками, лісами та вершинами. Сказати, що нозі було зручно – не сказати нічого, бо на зручність я вже їх і в містах випробовувала. А той факт, що ти спускаєшся по слизькому ґрунту під кутом 45° і твоя нога твердо стоїть і не сунеться – реально круто. Також коли я провалилась у багно – кросівки забруднились, але не намокли, нога залишалась сухою. Словом, взуття варте заплачених за них грошей до останньої копійки.\nЗагалом підйом та спуск, разом із зупинками на перекус нам зайняв 5,5 год, але витратили час на блукання.\nДо Воловця нас довіз то й же водій, а вже там ми їли та прогулювались до вечора, оскільки потяг мали аж на 22-гу год (беріть квитки заздалегідь!)\nІ ще одна порада – як бачите на фото я в шортах. Маршрут на Пікуй виявився таким, що якісь вільні штани були б доцільнішими – аби не дерти ноги через ліс.\nСловом, походом на Пікуй дуже задоволена. Отримала море емоцій та вражень. Наступного року хочу піднятись ще на якусь Карпатську вершину з тисячу-півторитисячним метражем… досвідчені блогери порадьте в коментарях куди не надто складні стежки 😉\nВолодимир Помф'юк | 05.08.2016 о 15:30\nА я думаю чого то я так гикав, а то ти мне згадувала 😀\nХороші стежки є на Боржаву:\n1. прямо з Воловця, з вокзалу “прямою наводкою” через Плай (там метеостанція) або по траверсу на Великий Верх; можна на Темнатик (гора з хрестом; добре видно знизу, але зорієнтуватися в лісі троха напряжно) – з нього відносно рівна стежка, яка теж обходить Плай по траверсу і йде на Великий Верх\n2. з Пилипця є підйомники в напрямку Магури-Жиде (до вершини не доходять – десь до половини висоти). Теоретично вони лижні, а практично літом ними користуються велосипедисти, щоб не перти весь підйом вверх, а тільки частину.\n3. також з Пилипця є непоганий вихід через славнозвісний водоспад Шипіт на перешийок Магура-Жиде — Великий Верх\n4. (сам не пробував, але чув розповіді) зі Сваляви є непогана дорога до закинутої РЛС на Стої.\nСтій і Великий Верх практично одної висоти і хребтом між ними можна швидко пробігтися туди-сюди. Загалом варіантів як вийти однією дорогою, а спуститися іншою – вагон.\nХоча особисто моя «мечта идиота» ще разок пройтися “від і до” – з Міжгір’я в Воловець.


Купить Тотал К (1л) в Украине по лучшей цене от компании Growex\nТотал К (1л)\nСистемний гербіцид суцільної дії - Тотал К\nДіючі речовини: Калійна сіль гліфосату, 625 г/л, або у формі кислоти 500 г/л.\nКультура Об’єкт Норма витрат, л/га Норма витрат робочого\nПари та поля під\nпосіви озимих та ярих\nдводольні бур’яни 2,0 – 4,0 200 – 400\nдводольні бур’яни 1,5 – 2,0\nВідео про гербіцид Тотал К\nХімічний клас: Фосфорорганічні сполуки.\nТотал К - Системний гербіцид суцільної дії для боротьби з широким спектром однорічних та багаторічних бур’янів на сільськогосподарських угіддях та землях несільськогосподарського\nпризначення. Десикант для зернобобових та соняшнику.\nМеханізм дії: Діюча речовина, потрапляючи на вегетуючі зелені частини бур’янів (листя, стебла), послаблює міжкутикулярні зв’язки, що дозволяє поглинути препарат паренхімою з подальшим переміщенням по всім органам з інгібуванням синтезу амінокислот, необхідних для росту і життєдіяльності бур’янів, а це призводить до повної загибелі, в тому числі і кореневої системи. Тотал К застосовується лише по активно вегетуючих бур’янах і не діє на рослини, котрі проросли після застосування гербіциду.\nПереваги препарату Тотал К:\nШвидкість дії: Перші ознаки гербіцидної дії проявляються на 2-3 добу у вигляді пожовтіння і побуріння рослин. Повна загибель спостерігається на 7-14 добу після обробки в залежності від видового складу бур’янів і норми внесення препарату.


Студія раннього розвитку. Я граюсь з прищіпочками. Вивчаємо кольори. Тренуємо логіку 2+ Ranok 13109088У купити в Час-Пік\nГоловнаДитяча продукціяНастільні та розвиваючі ігриНастільні та напольні ігриСтудія раннього розвитку. Я граюсь з прищіпочками. Вивчаємо кольори. Тренуємо логіку 2+ Ranok 13109088У\nСтудія раннього розвитку. Я граюсь з прищіпочками. Вивчаємо кольори. Тренуємо логіку 2+ Ranok 13109088У\nКод товару: 125828