Розстріл Майдану: як за пів року до вироку справу розвалюють для обміну з Путіним. Політика, Аналітика ДНІПРОГРАД\nГоловна / Політика , Аналітика / Розстріл Майдану: як за пів року до вироку справу розвалюють для обміну з Путіним\nРозстріл Майдану: як за пів року до вироку справу розвалюють для обміну з Путіним\nЦей вирок мав би стати першим справді важливим для справ Майдану. Оскільки б суд підтвердив або спростував звинувачення п’ятьох колишніх силовиків у низці злочинів: убивства, замахи на вбивства, терор тощо. Це б стало доконаним фактом. І надалі саме цей документ можна було б долучати до інших судових проваджень, в яких фігурують ті ж самі події. Наприклад, мова про справу Януковича щодо його вчинків і наказів з 18 по 20 лютого. Об’єктивно, це могло б зекономити щонайменше 4 роки часу.\n«Чому досі ніхто не покараний за убивства на Майдані» – одне з найпопулярніших запитань в суспільстві. Оскільки за 6 років, які минули з моменту розстрілу людей на Інститутській, очевидних зрушень у цій справі не видно. Натомість, на загал відомо, що більшість бійців спецпідрозділу «Беркут» втекли або на окупований півострів Крим, або до Росії. Люди, які могли віддавати їм накази, також перебралися до РФ.\nЗдавалося б, судити вже й нема кого. Втім, 4-й рік Святошинський райсуд розглядає справу 5 колишніх екс-беркутівців, яких звинувачують у вбивстві людей на Інститутській. І він майже на фінішній прямій – лишилося допитати кількох свідків, самих обвинувачених і влаштовувати дебати. Після яких буде вирок. За оцінками учасників суду, на все це потрібно приблизно пів року. Тобто вже всередині літа 2020-го ми могли б отримати рішення у найбільш важливій судовій справі Майдану. Проте цього може й не відбутися. Через обмін полоненими. Ранок 20 лютого 2014-го став поворотним моментом для сучасної української історії. Після двох днів протистояння з силовиками в урядовому кварталі протестувальників витісняють на Майдан Незалежності. Активісти, які виступають проти режиму Віктора Януковича, втрачають контроль над вулицями Інститутською та Грушевського. Їх вибивають з Європейської площі. Під час «антитерористичної операції» намагаються зачистити й сам Майдан, але в результаті згорає Будинок профспілок. Протестувальники ж відбиваються. Палять автомобільні шини. Ганчір’я. Дерево. Загалом все, що може горіти. Вогонь і дим дають їм бодай якийсь захист від силовиків. Мітингарі попереджають однин одного про снайперів, які нібито працюють з боку силовиків. Час від часу лунають постріли з вогнепальної зброї.\nПриблизно о 5:30 20 лютого активізується стрілянина з обох боків. Смертельні поранення отримують боєць внутрішніх військ та службовець чернігівського «Беркуту». Трохи більше ніж за три години – о 8:53 – силовики почнуть відступ з Майдану. За ними вгору рушають протестувальники. Два водомети намагаються зупинити рух натовпу, але марно. Силовики починають стріляти з вогнепальної зброї.\nФото Лівого берега\nПриблизно о 8:58 смертельне поранення свинцевою картеччю отримує Олександр Балюк – він стає першим загиблим з майже 50 мітингувальників. Попри стрілянину, люди продовжують рухатися Інститутською вгору. Водночас біля Жовтневого палацу з’являється «чорна рота Беркуту» – спецпризначенці у чорній формі із жовтим скотчем на рукавах одягу. Вони ведуть вогонь по протестувальниках, поки з Майдану відступають Внутрішні війська (ВВ).\nВже о 9:12 «чорні» займають верхню терасу і площу перед Жовтневим. Стріляти не припиняють. Гинуть ще 10 мітингувальників. Разом із ними вбито ще двох силовиків – старшого сержанта Миколу Симисюка та лейтенанта патрульно-постової служби Сергія Михайловича.\n«Терміново потрібен медик! До Будинку профспілок! Потрібні швидкі й реанімації до Майдану! Хто нас чує і стежить! На Інститутську медик!» – кричать зі сцени Майдану.\nТим часом бійці ВВ продовжують відступати. За ними йде і «Чорна рота». Гине ще 9 протестувальників. Серед них і наймолодший – 17-річний Назар Войтович. Силовики, між тим, відходять за бетонну барикаду на розі вулиць Інститутської та Ольгинської. Стрілянина продовжується. З 9:28 по 9:29 силовики вбивають ще сімох протестувальників. Попри це майданівці продовжують рухатися вгору Інститутською. Зі зброї у них хіба палиці. Вони прикриваються дерев’яними й металевими щитами, залишками жерстяних парканів. Намагаються врятувати поранених і винести убитих, які лежать просто неба.\nЗ 9:30 до 11:28 вбивають ще 19 людей. Більшість – на невеличкому клаптику землі, між кількох дерев навпроти готелю «Україна». Останнім убитим 20 лютого стане киянин Володимир Мельничук – свою кулю він отримує біля входу до Жовтневого палацу, на заході сонця, о 16:45. Ще кілька протестувальників від отриманих поранень помре згодом.\nВже ввечері, о 22:00 у Верховній Раді збирається 239 народних депутатів, які голосують за виведення силовиків з Києва. Наступного дня з України втече Віктор Янукович.\nСуд на 4 роки\nСергій Зінченко. Павло Аброськін. Сергій Тамтура. Олег Янишевський. Олександр Маринченко. Це імена колишніх спецпризначенців, яких прокуратура звинувачує у причетності до масових розстрілів у центрі Києва. Першими затриманими з цієї п’ятірки стали Зінченко та Аброськін. Вони потрапляють до слідчого ізолятора на час розслідування у 2014-му разом зі своїм командиром – Дмитром Садовником.\nВтім, вже восени Печерський районний суд змінює останньому запобіжний захід і відправляє Садовника під домашній арешт. А вже за кілька днів він зникає. Його оголошують в розшук. Згодом Печерський суд заявляє, що не може сформувати колегію суддів для розгляду справи по суті. Тож її долю має вирішити Апеляційний суд Києва. І весною 2015-го він направляє одну з найважливіших справ Майдану до Святошинського районного суду. Очільником у справі стає Сергій Дячук. Там же формують суд присяжних і зачитують обвинувальний акт – документ, в якому слідство викладає суть обвинувачень: Зінченка й Аброськіна підозрювали у вбивстві 39 мітингувальників. Колишні “беркутівці” показань у суді не дають, лише заявляють про свою невинуватість.\nПочинаються перші допити потерпілих. Свої свідчення дають родичі убитих на Інститутській. Вони описують, як і чому їх рідні поїхали на Майдан, коли востаннє виходили на зв’язок. Найважче їм даються розповіді про загибель своїх близьких та про пошук фото і відео, які допомагали з’ясувати, як і де це відбувалося. Ці ж записи переглядають на проєкторі в залі суду.\nАдвокати екс-беркутівців заявляють: вони не доводять вини їх підзахисних. Адже неможливо зрозуміти, хто саме стріляє (обличчя силовиків закриті балаклавами). Згодом потерпілі і їх адвокати приносять відео, на якому нібито зафіксовано пересування Аброськіна: людина на записі рухається вздовж Жовтневого палацу і час від часу робить постріли в бік протестувальників. Нібито впізнати колишнього беркутівця вдалося завдяки балаклаві, яка не до кінця закривала обличчя – було видно не лише очі, але й ніс. Це відео долучили до матеріалів справи.\nТак само, як і відеосинхронізації від волонтерів із групи «Таліоніс»: активісти збирали всі можливі відеозаписи розстрілів на Інститутській, де були зафіксовані убивства протестувальників. Групували та синхронізували їх за астрономічним часом. Тому ці відео дали змогу не лише встановити місця поранень і смертей людей, але й час, коли це відбулося.\nПоки у Святошинському суді починалися засідання, в Харкові затримали трьох екс-беркутівців, яким також висунули підозри у вбивстві протестувальників на Інститутській. Цими силовиками були Тамтура, Янишевський і Маринченко. Загалом же слідство стверджує, що до розстрілів на Інститутській причетні 26 бійців «Чорної роти»: п’ятеро з них поки що на лаві підсудних, двоє – убиті 20 лютого 2014-го, ще 18 – втекли до Росії або на окупований півострів Крим. За інформацією слідства, частина з них отримала російське громадянство, частина – посвідки на проживання в РФ.\nОскільки правоохоронці затримали нових підозрюваних, щодо них почали окреме розслідування. Його взимку 2016-го об’єднали з тим, яке вже розглядав суддя Дячук. Весь процес довелося починати з самого початку. Тобто із зачитування обвинувальних актів. Щоправда, тепер звинувачення були значно серйозніші: йшлося про вбивство 48 мітингувальників, поранення ще 80-ти. Також з’явилося обвинувачення в тероризмі – у діях силовиків слідчі побачили спробу залякати протестувальників. Очікувано, колишні силовики заявили про свою невинуватість. А показання погодилися дати лише під кінець судового процесу.\nВласне, за понад 3 роки засідань у справі про розстріли на Інститутській відбулося кілька важливих речей. Перша – прокурорам, адвокатам і потерпілим вдалося разом встановити час і місця загибелі 48 протестувальників. Поки тривали судові засідання, слідчі знайшли зброю, з якої стріляли силовики 20 лютого – її намагалися втопити в одному із ставків Голосіївського району Києва. Це дало змогу провести додаткову балістичну експертизу, яка показала, що з автоматів, закріплених за частиною обвинувачених, справді стріляли 20 лютого і, можливо, вбили кількох людей.\nЩоправда, ці дані суперечили попереднім експертизам. Аби усунути всі неточності із попередньої балістики, суд призначив ще одну. Це сталося влітку 2016-го. Тривала вона аж до осені 2019-го. І лише нещодавно в суді почали зачитувати результати цього дослідження. В цьому ж суді встигли допитати колишнього президента Віктора Януковича. Який, очікувано, не надто добре пам’ятав події 20 лютого.\nЗагалом, за час судових засідань у цій справі суд встиг заслухати 130 потерпілих – це родичі убитих і поранені на Майдані – всі, хто має статус «потерпілий» у цьому кримінальному провадженні. Також мали допитати десь 100 свідків: по 50 людей від державного обвинувачення і захисту екс-беркутівців. Загалом на допит кожної групи відвели 3-4 місяці. Крім того, в суді встигли продивитися десятки годин відео і гігабайти фотографій. Самі ж засідання відбувалися раз/двічі на тиждень. Прокурори й слідчі управління спецрозслідувань ГПУ (було відповідальним за розслідування справ Майдану, віднедавна – розформоване) у коментарях ЗМІ зазначали, що в порівнянні з іншими «майданівськими» судами, де засідання відбуваються раз на місяць, а то й раз на три місяці, Святошинський суд просувається найбільш активно. І є одним з найрезультативніших.\nДух «грузинських снайперів» Майдану\nОчікувано, що захист Зінченка, Аброськіна, Янишевського, Тамтури, Маринченка доводить їхню невинуватість. Від початку мова йшла про те, що їх підзахисні взагалі не перебували там, де стріляли 20 лютого 2014-го. Потім заговорили про те, що обвинувачені просто не стріляли. Паралельно із цим, адвокати силовиків намагалися довести суду, що мітингувальники із щитами і кийками, які підіймалися Інститутською, «становили загрозу» для озброєних автоматами спецпризначенців. Навіть тоді, коли протестувальники не намагалися рухатися далі залишків власних барикад, стояли до «Беркуту» спиною і намагалися винести поранених.\nЩе пізніше адвокати колишніх беркутівців почали говорити про озброєних майданівців, які нібито пересувалися Інститутською. На підтвердження цього вони показували кілька фотографій майданівців, в руках яких і справді була зброя: кілька рушниць, одна з яких схожа на пневматичну, а інша – на мисливський карабін.\nПриблизно в цей же час адвокати заговорили про «снайперів Майдану» – людей, які нібито з готелю «Україна» стріляли і в силовиків, і у протестувальників. Щоправда, результати все тих же слідчих експериментів і балістичних експертиз свідчать: у готелі не існує приміщення, з якого можна було б вести такий вогонь. Утім, адвокати екс-беркутівців час від часу повертаються до цієї історії. Більше того – вони зауважують, що ці невідомі «снайпери» нібито підпорядковувалися колишньому президентові Грузії Міхеїлу Саакашвілі.\nМожна припустити, що ці тези з’явилися після італійського проросійського пропагандистського фільму «Україна. Приховані істини». В ньому впродовж 20 хвилин розповідають про «третю силу» Майдану. Нібито снайпери заявляють: «Це було на світанку (в цей час для ілюстрації демонструють захід сонця над Майданом 20 лютого 2014-го), нам наказали стріляти. І в міліцію, і в демонстрантів. Без різниці. Стріляли з готелю «Україна». Натомість слідство не знайшло підтверджень цих слів.\n«Там (у фільмі – ред.) названі троє грузинів, які кажуть, що вели стрільбу. Вони прибули до України в січні й перебували в готелі «Україна». Перевірка засвідчила, що вони не лише в цьому готелі не були, а й узагалі на територію України не заїжджали», — заявив у 2017-му керівник Управління спецрозслідувань Сергій Горбатюк журналістам під час однієї з прес-конференцій. І додав, що слова «снайперів» про стрілянину в правоохоронців і протестувальників не збігаються з висновками експертиз та слідчих експериментів.\nПопри це суд погодився на їхній допит, оскільки хотів почути їхню версію подій. Це сталося наприкінці 2017 року. Спеціально для цього навіть направляли запит на міжнародну правову допомогу до Вірменії. Проте виявилося, що їх немає на території цієї країни. На початку цього року в коментарі українським журналістам Горбатюк розповів, що аналогічні запити надсилалися до Італії та Грузії. Але і там «снайперів» не знайшли. Наступного разу «снайперів» просили допитати весною 2019-го. Цього разу вони нібито були на території Білорусі. Але суддя Дячук відмовив обвинуваченим та їх адвокатам у такому проханні.\nВсі на обмін\nПриблизно восени цього року Святошинський райсуд Києва почав допитувати свідків захисту. Після цього учасники судового процесу мали подати свої уточнення і зауваження, потім мали б завершити із дослідженням матеріалів справи (фото, відео, документи, експертизи тощо які не встигли оглянути за майже 4 роки). Після свої свідчення мали б дати обвинувачені екс-беркутівці. А далі нас очікували б судові дебати (виступи адвокатів і прокурорів), після чого суд мав піти в нарадчу кімнату писати вирок. І адвокати, і прокурори, і представники потерпілих під час особистих розмов зазначали: аби дійти до цього моменту, потрібно приблизно пів року. Максимум – рік.\nЦей вирок мав би стати першим справді важливим для справ Майдану. Оскільки б суд підтвердив або спростував звинувачення п’ятьох колишніх силовиків у низці злочинів: убивства, замахи на вбивства, терор тощо. Це б стало доконаним фактом. І надалі саме цей документ можна було б долучати до інших судових проваджень, у яких фігурують ті ж самі події. Наприклад, мова про справу Януковича щодо його вчинків і наказів з 18 по 20 лютого. Об’єктивно, це могло б зекономити щонайменше 4 роки часу. Адже доведений раніше злочин не потрібно доводити в іншому суді повторно. До всього, вирок у цій справі був би прецедентом. Адже фактично він міг підтвердити виконання злочинних наказів силовиками. І останні могли б отримати за це реальне покарання.\nАле цього може не відбутися. Два тижні тому з’явилися чутки про можливий обмін колишніх беркутівців на українських громадян, яких у підвалах утримують сепаратисти з ОРДіЛО. Згодом цю інформацію українським журналістам підтверджували джерела, наближені до судового процесу. Йшлося нібито навіть про те, що прізвища обвинувачених у масових розстрілах є у затверджених списках на обмін.\nПроте був один нюанс – незавершений суд. За українськими законами, ми можемо віддати обвинувачених у злочині лише після того, як вони отримають свій вирок. Після цього їх може помилувати президент і включити до групи обміну. Власне, так відбувалося під час попередніх обмінів. Утім зі справою про розстріли на Інститутській є нюанс: вирок до Нового року фізично неможливий. Тож існує інший шлях, більш сумнівний: з підозрюваних знімають запобіжні заходи і вони, як вільні люди, можуть перетнути кордон країни. Чи з’являтимуться вони надалі в суді – питання риторичне.\nСтаном на 27 грудня троє колишніх беркутівців сидять у СІЗО – Зінченко, Аброськін та Янішевський. Їх колега Тамтура з жовтня цього року під нічним домашнім арештом (тобто він має бути вдома не пізніше 22:00). А Маринченко віднедавна – з 19 грудня, коли всім обвинуваченим продовжували дію запобіжних заходів – під цілодобовим домашнім арештом, і не має права залишати межі житла, де він прописаний. За інформацією наших джерел, ще на початку цього тижня керівництво Генпрокуратури хотіло змінити запобіжні заходи всім п’ятьом.\nДля цього прокурори, які представляють державне обвинувачення у Святошинському райсуді, мали подати відповідне клопотання. Але вони цього не зробили. І заявили, що жодних підстав для зміни запобіжних заходів не існує. Проте лишався варіант з апеляційним судом і оскарженням продовження дії запобіжних заходів. Адвокати колишніх силовиків вимагали випустити своїх клієнтів на свободу. Всіх без винятку. Хоча і прокурори, і представники потерпілих заявляють: оскаржувати домашні арешти неможливо.\nСудове засідання почалося вдень 27 грудня й затяглося до вечора. Від початку прокурори заявили, що вони в очі не бачили апеляційних скарг адвокатів екс-беркутівців, відтак вони навіть не знають, що саме оскаржується і яка для цього подана аргументація. Тож вони просили перенести судове засідання на інший день – аби мати час для підготовки своєї позиції. До судового процесу також долучилися й потерпілі. Ті, які встигли приїхати до Києва.\nЇх представник Євгенія Закревська в суді заявила: «Я дізналася про засідання за 16 годин до його початку, ввечері 26 грудня. За цей час я навіть не всім своїм потерпілим встигла додзвонитися й попередити їх. А це близько 30 людей». Вона також просила відкласти засідання, аби всі її клієнти могли приїхати в суд. Або щоб київська апеляція бодай організувала для них відеоконфренецію. Крім того, вона просила видати всім на руки копії апеляційних скарг, аби кожен потерпілий міг з ними ознайомитися. Проте головуюча суддя Васильєва всі клопотання відхилила. Окрім прохання надати матеріали для ознайомлення. Скидалося на те, що суддя налаштована на швидке засідання.\nВже у процесі судового розгляду Генеральна прокуратура раптово вирішила замінити прокурорів, які працюють над справою про розстріли на Інститутській більше ніж 4 роки й раніше нарікань не викликали. І для цього прислала нових людей, які, за попередньою інформацією, хоч і входять у «департамент процесуальних керівників Майдану» (процкерівник – прокурор, який наглядає за дотриманням законів під час розслідування – ред.), але із майданівськими розслідуваннями справ не мали. З собою вони принесли постанову за підписом генпрокурора Руслана Рябошапки. Але оскільки її оформили з помилками, суд дозволив працювати двом групам прокурорів одночасно.\nЦікавим став той факт, що новоприбулих обвинувачені екс-беркутівці, які брали участь у засіданні через відеоконференцію із СІЗО, назвали «об’єктивними». Хоча до цього моменту вони нібито ніколи не перетиналися. Плюс нові прокурори, на відміну від своїх попередників, в усьому погоджувалися з адвокатами обвинувачених у масових розстрілах.\nПредставники потерпілих намагалися оголосити їм відвід. Зокрема через сумніви у тому, що новоявлене держобвинувачення встигло прочитати багато томів справи. Проте судді на це не погодилися. Тоді потерпілі спробували відвести суддів. Нібито через здійснення на неї тиску і впливу – але й тут Феміда була проти. Врешті, суд взяв перерву до 10 ранку 28 грудня. Так і не перейшовши до розгляду апеляційних скарг.\nВласне, представники потерпілих припускають, що така поспішність в апеляційному суді цілком може бути пов’язана з майбутнім обміном полонених, який має відбутися, за попередньою інформацією, 29 грудня. Хоча і «стара» група прокурорів, і адвокати потерпілих наполягають: якщо влада хоче обмінювати підозрюваних у масових розстрілах на Інститутській – варто дочекатися вироку, аби не втрачати чотирьох років роботи десятків і сотень людей. Якщо ж колишніх силовиків таки обміняють, наразі не зрозуміло, як це позначиться на справі про розстріли на Інститутській, яка фактично перебуває на фінішній прямій. Адвокати екс-силовиків на ці питання не відповідають і просять не «поширювати домисли». Так само поки мовчать і прокурори.\nАвтор: Євген ЧАЙКА\nТеги: Майдан, суд, обмін, беркут\nУ Дніпрі призначене слухання в справі генерала Назарова\n2 Квітня 11:00\n19 Березня 15:00


4.1.1. Зовнішньополітичні відносини\nЗовнішню політику та пов'язані з нею відносини досліджували у теорії міжнародних відносин чи не найбільше. Це випливало з переважання в ній етатичних теорій, а також із того факту, що теорія міжнародних відносин формувалась під сильним впливом політології (особливо у 50—60-х роках XX ст.). Однак поняття зовнішньої політики, як і політики взагалі, залишається надзвичайно дискусійним.\nТермін "політика" найчастіше вважають похідним від гр. "polls" — терміна, що означав "органічну спільноту вільних громадян, підпорядкованих спільним цілям та інтересам. Буквально цей термін позначав: країну, батьківщину, державу, суспільство, місто, укріплення, громадянство, адміністрацію, громадські справи"1. Уже з первісного значення випливає, що це поняття можна трактувати надзвичайно різноманітно.\nА. Яблонський наводить найпоширеніші розуміння поняття політики, що закріпились у політичних науках: "1) діяльність державних інституцій; 2) взаємовідносини влади, впливу і конфлікту; 3) функція у суспільній системі; 4) процес прийняття рішень; 5) розв'язання проблем"2. Логічно, що політику доцільно розглядати як специфічну сферу суспільної діяльності, яку репрезентують і здійснюють, передусім, політичні інституції, наділені владними повноваженнями. їхня діяльність полягає у розв'язанні найрізноманітніших проблем, які стоять перед суспільством, що реалізується (з праксеологічного погляду) через прийняття та впровадження політичних рішень.\nЗовнішня політика держави може трактуватись як загальний курс та діяльність її політичного керівництва у міжнародних відносинах, спрямовані на реалізацію визначених ним інтересів та цілей через систему інтеракцій з іншими суб'єктами міжнародних відносин.\nЗовнішня політика, порівняно з внутрішньою, має виразну специфіку, оскільки реалізується у міжнародному середовищі, особливості якого визначають її зміст і форми. Політична діяльність у міжнародному середовищі містить значний елемент випадковості та непередбачуваності, що вимагає високого професіоналізму від осіб, які приймають рішення; як, перефразовуючи відомий вислів М. Нікольсона, зауважує Т. Лось-Новак, "можна втратити занадто багато, якщо зовнішня політика будується на випадкових і непродуманих рішеннях, якщо вона\n1Chmaj М., Zmigrodski М. Wprowadzenie do teorii polityki. — Lublin: Wy-dawnictwo UMCS, 2001. — S. 12.\n2JabhriskiA. W. Polityka. Interpretacje definicyjne / Kategorie analizy poli-tologichnej. — Wroclaw, 1991. — S. 7.\nвизначається найпотужнішим чинником — "ланцюгом випадковостей" чи "збігом обставин", як і багато отримати, коли вона символізує професіоналізм і продуманість"1.\nЩоб наголосити на значущості та складності зовнішньої політики, науковці ніколи не шкодували епітетів і порівнянь. А. Мурадян назвав теорію міжнародних відносин (яку загалом розумів як теорію зовнішньої політики) "найблагороднішою серед наук", Дж. Розенау — "спортом королів".\nНезважаючи на величезну вагу досліджень зовнішньої політики, досі її інтерпретація та дефініювання викликають значні труднощі. Наведемо найпоширеніші інтерпретації:\n1.Зовнішня політика випливає з внутрішньої, позаяк вона є проявом однієї з двох найважливіших функцій суверенної національної влади — зовнішньої. її регулює внутрішнє законодавство, оскільки цілі та принципи зовнішньої політики формулює національний парламент, а реалізує уряд.\n2.Зовнішня політика автономізується від внутрішньої через її виразну особливість. Це твердження випливає з факту нетотожності внутрішнього та зовнішнього середовищ держави. Перше — централізоване та підлягає суверенній владі національних державних інституцій, а друге — децентралізоване та незалежне. Зовнішня політика залежить від ступеня адаптації держави до середовища, в якому діють подібні до неї, кожна з яких керується переважно власними національними інтересами.\n3.Зовнішня політика існує паралельно з внутрішньою, оскільки випливає зі зовнішніх національних інтересів, не тотожних із внутрішніми.\n4.Зовнішня політика принципово відрізняється від внутрішньої через те, що в ній застосовуються цілком інші засоби та методи.\nУ XVIII—XIX ст. поняття "зовнішня політика" переважно трактували як дипломатичну діяльність держави або мистецтво здійснювати відносини між державами. Сучасні визначення, як свідчить аналіз наукової літератури, враховують значну\n1 Los-Nowak Т. Stosunki miedzynarodowe. Teorie — systemy — uczestnicy. Wroclaw, 2000. - S. 186.\nскладність поняття та є набагато ширшими. Проблема дефініювання зовнішньої політики, однак, полягає в тому, що визначення або мають загальний характер, або зводяться до процесу прийняття рішень у цій сфері.\nДж. Франкел трактує зовнішню політику як сукупність дій та прийнятих рішень у відносинах з іншими державами1. Найістотнішими елементами є поняття "дії" та "рішення", поєднання яких і визначає поведінку держави в міжнародному середовищі.\nПоведінку держави переважно розглядають як реакцію на зовнішні чи внутрішні подразники, якщо вона є об'єктом дій. Якщо держава діє з метою реалізації власних інтересів (інтен-цій), вона є суб'єктом. З огляду, дії держави можуть мати характер адаптації до міжнародного середовища або інтенції щодо нього.\nВ обох випадках дії і взаємодії виникають на межі між внутрішнім та зовнішнім середовищами держави і являють собою специфічну сферу їхньої діяльності. Власне цей аспект зауважив В. Веллейс, визначаючи зовнішню політику як "простір політичної поведінки держави, певний зв'язок між її внутрішніми справами та міжнародним середовищем"2. Зовнішня політика має подвійну природу, оскільки випливає як із внутрішніх проблем держави, так і з можливостей та обмежувальних чинників, які створює зовнішнє середовище.\nЩе один принциповий елемент політики — рішення, які, на думку Я. П'єтрася, є "актом невипадкового (тобто свідомого) вибору певної дії або відмови від неї"3. Рішення є вибором способу дій або бездіяльності у певній ситуації, яка визначається своєрідною комбінацією параметрів.\nЗагальний курс держави у сфері зовнішньої політики переважно розглядають як її поведінку у міжнародному середовищі. Поведінка держави випливає із реакції її політичного керівництва на зовнішні чи внутрішні подразники. У міжнародних відносинах держава може бути об'єктом дій з боку інших держав, міжнародних організацій, суспільних груп чи окремих осіб.\n1 Frankel J. The Making of Foreign Policy. — London, 1963. — P. 1.\n2Wallace W. Foreign Policy and Political Process. — London, 1971. — P. 7. J PietrasZ.J. Decydowanie polityczne. — Warszawa; Krakow, 1998. — S. 53.\nОдин із засновників біхевіористичного підходу в суспільних науках Л. фон Берталанфі запропонував розглядати державу як відносно замкнену систему, що співвідноситься з міжнародним середовищем через певні канали зв'язку (рис 4.1). На рис 4.1 позначені:\n—CDM — Центр прийняття рішень (ЦПР), який розглядається як певне ядро всієї державної системи;\n—R1 R2 —рецептори, тобто державні інституції, які сприймають імпульси, з боку міжнародного середовища;\n—Ef1 Ef1 — ефектори — державні інституції, котрі здатні діяти у міжнародному середовищі.\n— Is — міжнародне середовище, тобто сукупність учасників міжнародних відносин і взаємин між ними, що відбуваються поза межами держави.\nМодель Л. фон Берталанфі дає підстави розуміти зовнішню політику держави як залежність:\nЗ цієї точки зору, зовнішня політика держави є реакцією її національного ЦПР на зовнішні (або за певних обставин — внутрішні) подразнення і може бути пов'язана з її спротивом зовнішнім впливам, або з реалізацією власних інтересів у міжнародному середовищі. Але у будь-якому випадку, вона є взаємозв'язком між зовнішнім і внутрішнім середовищами держави, який реалізується через владні інституції суверенної національної держави.\nВласне таке розуміння зовнішньої політики заклав у її математичну формалізацію П. Мак-Ґоуен. У його інтерпретації зовнішня політика (Р) у певний час (£) залежить від трьох змінних:\nl)Lt — характеристики особи, яка приймає рішення;\n3)St — характеристики внутрішніх змін у державі.\nТоді, на певний момент часу зовнішню політику держави можна визначити як:\nУ концепції П. Мак-Ґоуена внутрішнє та міжнародне середовище держави взаємопов'язані та визначають одне одного. Внутрішнє середовище можна зобразити як:\nде р — стресор, тобто чинник тиску з боку міжнародного середовища.\nМіжнародне середовище, навпаки, визначається як:\nДе а — адаптер, тобто чинник тиску зовнішньої політики держави на міжнародне середовище.\nХарактеристика особи, що приймає рішення, залежить від сталих вартостей, яких вона дотримується (k), та випадкової змінної її поведінки (є). Тобто її можна представити як:\nУ будь-яких політичних рішеннях існує певна взаємозалежність між раціонально визначеними цілями діяльності, комплексом цінностей, що є визначальним і обмежувальним чинником, холоднокровною калькуляцією та емоційним станом осіб, що їх приймають.\nВиходячи зі співвідношення цілей та засобів дій держав у міжнародному середовищі, Дж. Беллерс розробив класифікацію зовнішньої політики (рис. 4.2):\nЦілі зовнішньої політики держав поділяють на анархістські та нормативні (відповідно Ац та Нц на рис. 4.2). Анархістські цілі полягають у прагненні держав до свободи дій, саморегулювання, усунення впливу на їхню політику з боку інших держав та міжнародних організацій. Нормативні цілі полягають у намаганні держав досягти певного міжнародного порядку, врегулювати за допомогою права та міжнародних організацій стосунки між собою.\nДля досягнення цілей держави застосовують дезінтегративні та інтегративні методи (відповідно Дз і Із на рис. 4.2).\nДо дезінтегративних методів належать насильство, тиск і втручання у внутрішні справи інших держав.\nІнтегративні методи розуміють як компроміс, консенсус та позбавлення можливості застосувати силу у відносинах з іншими державами.\nНа перетині двох груп цілей та двох груп методів, на думку Й. Беллерса, формуються чотири типи зовнішньої політики:\n1.Місіонерська політика визначається нормативними цілями та дезінтегративними методами. Держава прагне нав'язати іншим державам певні правила поведінки, власні моральні, ідеологічні чи релігійні цінності, власний суспільний устрій тощо. У разі будь-якого спротиву з боку об'єкта дій вона схильна до тиску, шантажу, погроз, збройного насильства та інтервенції.\n2.Ліберальна політика формується на перетині анархістських цілей та інтегративних методів. її змістом є намагання держави зберегти власну свободу дій, не допустити впливу з боку інших держав, послуговуючись дипломатичними засобами.\n3.Пацифістська політика виникає на перетині нормативних цілей та інтегративних методів. Вона спрямована на запровадження міжнародного порядку, але принципово заперечує у взаємодіях держав будь-які силові засоби.\n4. Тоталітарна політика випливає з анархістських цілей та пов'язана зі застосуванням дезінтегративних методів. Вона жорстока та безоглядна, оскільки держави послідовно відкидають будь-який міжнародний порядок і не зупиняються перед застосуванням сили для досягнення мети.\nДосить докладний аналіз типів зовнішньої політики держави здійснив Я. П'єтрась. Він ґрунтується на складній комбінації критеріїв: стан суспільних відносин, тип політичного керівництва, ймовірний збіг станів внутрішнього та міжнародного середовищ, можливість того чи іншого типу реакції на зовнішні подразнення. На його думку, гіпотетично можливі вісім комбінацій внутрішньо- та зовнішньополітичних ситуацій, у яких правлячі політичні еліти держав приймають рішення (табл. 4.1)1.\n1 Pietras Z.J. Podstawy teorii stosunkow mifdzynarodowych. — Lublin, 1986. — S. 104.\nВін також вважає, що "жодна система не здатна повністю адаптуватися до змін, що відбуваються в її міжнародному та внутрішньому середовищах. У будь-якому випадку існують межі її еластичності, а вихід поза них може призвести до якісних трансформацій системи, тобто її руйнування"1.\nЗовнішня політика держави завжди пов'язана з балансуванням на лінії взаємодій (інтеракцій) її внутрішнього та зовнішнього середовищ. Очевидно, що гостра внутрішня криза у державі призводить до слабкості її зовнішньої політики та посилення впливу на неї інших держав. Руйнування міжнародної системи та пов'язаного з нею порядку за стабільної внутрішньої ситуації, навпаки, призводить до активного втручання держави в процеси, що відбуваються в міжнародному середовищі.\nБудь-яка зовнішня політика є спробою адаптувати національну суспільно-політичну систему до міжнародної, а загалом можна стверджувати, що вона спрямована на досягнення та підтримання динамічної рівноваги між ними. Дисонанс між станами внутрішньої та міжнародної систем робить імовірність такої рівноваги досить гіпотетичною. Реально завжди існує певний дисбаланс станів, який визначає міру активності зовнішньої політики держав.\nРозглядаючи зовнішню політику держави, Я. П'єтрась аналогізує її із суспільною системою, яка "є сукупністю інтегрованих елементів, але ззовні розглядається як цілість, здатна підтримувати рівновагу з середовищем"1. З огляду на критерій активності системи, він виокремлює три типи політичної адаптації до стану міжнародного середовища (тобто зовнішньої політики):\n1.Пасивна адаптація держави полягає у сприйнятті впливу міжнародного середовища та підпорядкуванні власної політики зовнішнім впливам. Така адаптація випливає зі слабкості держави або визнання вищості інтересів розвитку над ідентичністю.\n2.Активна адаптація полягає у перетворенні міжнародного середовища відповідно до інтересів держави, підпорядкуванні інших держав своєму впливові, нав'язуванні їм власних цінностей, інтересів та цілей. Активну зовнішню політику здійснюють держави, що спираються на значну могутність або визнають інтереси ідентичності пріоритетними щодо інших.\n3.Креативна адаптація є певним компромісом щодо двох попередніх типів. Вона ґрунтується на фільтруванні впливів міжнародного середовища, тобто держава сприймає від нього лише те, що вважає слушним та необхідним. Така політика є спробою конвергенції внутрішнього та зовнішнього середовищ через досягнення асиметрично розташованих пунктів рівноваги між ними. її здійснюють держави зі середнім (чи асимерич-ним) силовим потенціалом, політичні еліти яких намагаються зберегти фундаментальні національні цінності й водночас сприяти розвиткові та модернізації суспільних структур.\nВиходячи з аналогічного розуміння зовнішньої політики держави, Дж. Розенау визначає чотири її можливі типи:\n1.Слабка зовнішня політика випливає зі загальної слабкості держави та полягає в її підпорядкуванні впливові міжнародного середовища. Підтримання внутрішніх структур держави здійснюється через узгодження їхньої діяльності зі зовнішніми впливами.\n2.Агресивна політика держави в міжнародному середовищі спирається на достатній для його зміни рівень могутності\n1 Pietras Z. J. Podstawy teorii stosunkow midzynarodowych. — Lublin, 1986. — S. 57.\nй випливає з незадоволення правлячої політичної еліти міжнародним порядком та її статусом держави у ньому.\n3.Активна зовнішня політика є наслідком прагнення держави одночасно змінювати своє внутрішнє та міжнародне середовища, досягаючи динамічної рівноваги між ними.\n4.Консервативна політика, з погляду Дж. Розенау, є оптимальною зовнішньою політикою, яка ґрунтується на вже досягнутому пункті рівноваги між середовищами, який держави намагаються зберегти. Політичні еліти спрямовують свої зусилля на те, щоб зберегти status quo, розглядаючи будь-які його зміни як такі, що загрожують їхнім інтересам. Очевидно, що таку зовнішню політику провадять держави, задоволені міжнародним порядком та своїм місцем у ньому.\nКласифікація Дж. Розенау дає змогу представити результати ймовірних інтеракцій між державами, що здійснюють той чи інший тип зовнішньої політики (табл. 4.2).\nОчевидно, що зміст співіснування, партнерства чи конфлікту може бути різний і в кожній конкретній інтеракції між державами мати принципово інший контекст. Власне контекст і визначає тип зовнішньополітичних відносин між державами.\nЩе одна із запропонованих Дж. Розенау класифікацій базується на ідеї співвідношення значних і незначних змін, що відбуваються у безпосередній інтеракції між внутрішнім і зовнішнім середовищами держави. У цій класифікації зміни мають характер процесу, що об'єктивно визначає стан політичних стосунків між державами і є незалежною змінною. Тобто, політична влада не може контролювати змін, що відбуваються у внутрішній та міжнародній системах, але сприймає їх як ситуацію (внутрішню чи зовнішню), на яку вона змушена реагувати.\nВиходячи зі співвідношення значних і незначних змін у внутрішньому і міжнародному середовищах, Дж. Розенау окреслив ще чотири типи зовнішньої політики держави (табл. 4.3):\n1. Конвульсивна зовнішня політика держави здійснюється у найважчий для неї період часу. її політичне керівництво знаходиться у постійному "цейтноті", що спричинений стрибкоподібними змінами внутрішньої і міжнародної ситуації держави. Унаслідок цього, зовнішня політика втрачає логіку та стає сукупністю різноспрямованих та хаотичних дій ad hoc, які стосуються спроб розв'язувати найнагальніші проблеми, що стоять перед країною. Тобто, у цьому випадку зовнішня політика держави визначається незалежними змінними внутрішнього і міжнародного середовищ та може розглядатися як реакція на їх евентуальний стан.\n2.Динамічна політика держави випливає із комбінації значних змін у її внутрішньому середовищі та збереженні відносної сталості міжнародного середовища. Швидкі позитивні зміни в економічній системі країни, прискорений розвиток її культури призводить до того, що політичне керівництво зосереджує свою увагу на проблемах зовнішнього середовища, керуючись щодо нього власними інтенціями. Його дії спрямовуються на ініціювання змін міжнародного середовища у напрямку становлення нового міжнародного порядку, що відповідав би певній еталонній візії керівництва держави. Така політика відрізняється інтенсивністю та динамізмом, оскільки у цьому випадку зростаюча сила держави постійно розширює можливості, якими диспонує політичне керівництво.\n3.Поміркована політика здійснюється державою тоді, коли її влада опирається на внутрішню політичну та економічну стабільність, що дає їй змогу у динамічній і нестабільній міжнародній ситуації зберігати загальну лінію поведінки та власний суверенітет. Ідеться про можливість збереження власного політичного статусу та поступову адаптацію до змін у міжнародній системі.\n4.Стабільна зовнішня політика є наслідком збіжності станів відносного status quo як у внутрішньому, так і у зовнішньому середовищах держави. Тобто, ситуація, в якій реалізується такий тип політики, є близькою до ідеальної, за якої від політичного керівництва держави не вимагається прийняття складних рішень, а вони мають, переважно, рутинний характер.\nМіжнародна політика випливає із сукупності політичних взаємодій у стосунках між суверенними державами, кожна з яких намагається реалізувати свої власні інтереси та цілі діяльності у міжнародному середовищі. Результатом інтеракцій між великою кількістю держав, що здійснюють різнотипну зовнішню політику, є формування міжнародної політичної ситуації, з огляду на яку вони змушені істотно коригувати зміст і напрям своїх дій. У цьому власне й полягає розкритий свого часу К. Волтцом, парадокс структурності у міжнародних відносинах, коли нескоординована діяльність держав призводить до виникнення системи, що створює сукупність структурних обмежень та можливостей для їхньої політики.\nТобто міжнародна політика випливає із сукупності взаємодій між суверенними державами, кожна з яких здійснює власну зовнішню політику. Тоді, як світова політика є наслідком інтеракцій держав на глобальному рівні, міжнародна відбувається на локальному, субрегіональному, регіональному та міжрегіональному рівнях.\nМіжнародну політику не можна розглядати як суму зовнішніх політик держав світу, оскільки результат інтеракцій між ними має якісно інший характер. В. Мадісон та В. Шахов означують міжнародну політику як "міждержавну політику взагалі, у системі загальносвітових відносин і зв'язків"1.\nЗовнішньополітичні відносини випливають із ситуацій, що складаються у міжнародній політиці, але мають ознаки, що є наслідком співдій зовнішньої політики держав.\nЗ огляду на якісні зміни найважливіших параметрів міжнародно-політичних ситуацій, можна вивести три найважливіші типи зовнішньополітичних відносин:\n1. Партнерські відносини безпосередньо пов'язані з тим, що певна кількість держав підтримує між собою стосунки, які відзначаються взаємним підтриманням їхніх зовнішньополітичних дій. Вони можуть стосуватися формування спільної позиції з певних питань міжнародного життя, надання допомоги та підтримання у здійсненні зовнішньополітичних акцій, взаємних гарантій безпеки, підготовки військових спеціалістів, проведення спільних навчань підрозділів і з'єднань збройних сил тощо.\n1 Мадісон В., Шахов В. Політологія міжнародних відносин. — К., 1997. — С 47.\n2.Конфронтаційні відносини полягають у політичному протистоянні між сторонами та ґрунтуються на несприйнятті політики одна одної. Вони включають дипломатичний демарш, воєнне суперництво, загрозу силою або її застосування одна проти одної. Опосередковано такий тип відносин формується у районах "життєво важливих інтересів" або виявляється в поширеній практиці підтримання "противника свого противника".\n3.Домінантні відносини складаються між державами, якщо одна з них контролює іншу через економічну залежність, нагляд над політичним керівництвом, присутність на її території своїх військ або навіть окупацію її території. Домінування може мати протекціоністський характер, коли сильніша держава бере на себе функції захисту слабшої. Силовий характер домінування є формою диктату сильнішої держави, яка змушує слабшу до певних дій чи бездіяльності.\nСвітова політика відбувається в глобальному контексті, і на неї впливає співдія (тобто багатостороння інтеракція) всіх держав світу. Кожна з них у цій інтеракції відіграє конкретну роль, що випливає з рангу держави у міжнародній системі та конкретної політичної ситуації, в якій вона перебуває. Глобальна політична ситуація є результатом впливу на міжнародне середовище провідних держав, їх блоків та міжнародних організацій, які вони очолюють.\nГлобальна політична ситуація — відносно динамічне поняття, але якщо тривалий час зберігаються визначальні для політики провідних держав позиції, виходячи з яких вона формується, то її можна інтерпретувати як стан міжнародних політичних відносин.\nСеред усіх потенційно можливих Я. ГРєтрась виокремлює такі стани: мирного співіснування та співробітництва; розрядки; напруженості; локальної війни; локальної атомної війни; глобальної атомної війни1. Очевидно, що таке визначення станів занадто конкретизоване, інколи не відповідає єдиному критерієві виділення. На нашу думку, у міжнародних політичних відносинах таким критерієм може бути напруженість відносин між провідними державами світу, виражена в якісних категоріях.\n1 Pietras Z. J. Podstawy teorii stosunkow midzynarodowych. — Lublin, 1986. — S. 99.\nОтже, у світовій політиці можна визначити такі стани:\n1.Стан мирного співіснування — ситуація глобального партнерства між провідними державами, коли кожна з них бере участь у взаємовигідному співробітництві або не протиставляється іншій (чи іншим).\n2.Стан конфронтації — глобальна політична ситуація, в якій провідні держави світу протистоять одна одній. їхня політика, до якої змушені достосовуватись інші держави світу, побудована на взаємному залякуванні та виражається низкою локальних конфліктів, що відбуваються на периферії міжнародної системи.\n3.Стан конфлікту — ситуація, в якій провідні світові держави переходять від протистояння до відкритої (також і збройної) боротьби.\nРозрядка чи її антипод — напруженість, можуть розглядатись як процес, що відбувається як між окремими станами міжнародних політичних відносин, так і в них самих.\nЗовнішня політика держав у міжнародному середовищі здійснюється за допомогою дипломатії або воєнної сили. Історично вони ніколи не були протилежностями, як це іноді стверджують, а, як засвідчує історія, взаємно доповнювали одне одного.\nАбсолютна більшість держав світу утримує та постійно вдосконалює значні й досить добре оснащені збройні сили. На парадоксі, пов'язаному з нераціональними витратами на воєнні програми, наголошував свого часу К. Волтц, вважаючи їх структурними, тобто такими, що випливають з логіки існування міжнародної системи. Збройні сили є не лише гарантом суверенітету та територіальної цілісності держав, а й потужним чинником політичного тиску (що здійснюється, зазвичай, дипломатичними каналами), визначником ступеня престижу та місця й ролі держав у міжнародній системі. Розвиток збройних сил і зміцнення воєнної сили держави, як справедливо наголошував Р. Руммель, є способом досить швидкого посилення ролі держави У міжнародній системі.\nПроте політики традиційно надавали перевагу дипломатичним засобам реалізації зовнішньополітичних цілей, оскільки Для держави вони завжди були дешевшими та передбачали значно менше ризику, ніж застосування збройної сили.\nДипломатія є специфічною сферою зовнішньополітичної діяльності держави, яка ґрунтується на застосуванні несилових засобів досягнення її цілей у міжнародному середовищі.\nТермін "дипломатія" походить від давньогрецького diploma, що дослівно означає "лист, складений навпіл". В античному світі такий лист містив повноваження певної особи. У Стародавній Греції спеціальні посланці міст-держав для виконання покладеної на них місії отримували такі грамоти та спеціальні усні інструкції. Дипломатичні функції офіційно виконувались представниками Римського сенату, яких він скеровував у провінції імперії або за кордон, надаючи їм певні письмові повноваження. Римські посли називались легатами, ораторами та вісниками, а як відзнаку, що засвідчувала виконання ними дипломатичної місії, отримували особливі золоті персні. Важливість повноважень представника держави і тепер підтверджується врученням главі держави перебування т. зв. вірчих грамот. У Римській імперії, зокрема у Візантії, вперше були створені спеціальні інституції, що відали питаннями стосунків з іноземними державами та фактично стали прообразом майбутніх міністерств закордонних справ. Дипломатія, як особлива сфера суспільної діяльності та система державних інституцій, сформувалася у XV—XVIII ст., коли набула близьких до сучасної рис.\nДипломатію традиційно розуміють як засіб реалізації зовнішньої політики держави, який є сукупністю невоєнних практичних заходів, що застосовуються для захисту прав та інтересів держави, її установ та громадян за кордоном.\nЗа визначенням Я. П'єтрася, дипломатія — це "офіційна діяльність держави на зовнішній арені за допомогою постійних чи тимчасових інституцій, яка має на меті реалізацію принципів та основ зовнішньої політики через проведення переговорів і укладення міжнародних договорів"1. Дипломатія полягає у досягненні певних задовільних рішень через безпосереднє обговорення проблем між повноважними представниками держав та фіксуванні їх у міжнародних договорах.\nДещо ширший зміст у поняття дипломатії вкладає Б. Гуме-нюк, визначаючи 'її як "діяльність щодо ведення переговорів,\n1 Pietras Z.J. Podstawy teorii stosunkow miedzynarodowych. — Lublin, 1986. — S. 87.\nпідписання міжнародних угод, вивчення основних тенденцій як регіональних, так і глобальних міжнародних відносин"1.\nДипломатія, як система зовнішніх державних інституцій, пов'язана з виконанням трьох найважливіших функцій: інформаційної, переговорної та договірної.\nІнформаційна функція дипломатичних інституцій полягає у постійному забезпеченні уряду своєї держави відомостями про стан справ у державі перебування, позицію і наміри її уряду, характер та особливості будь-яких процесів, що прямо стосуються чи можуть стосуватися власної держави. Дипломатія, поряд зі службою зовнішньої розвідки, у будь-якій державі завжди була джерелом інформації для осіб, що приймають рішення у сфері зовнішньої політики. Водночас дипломатичні представники виконують функцію інформування урядів і глав іноземних держав про позицію та задекларовані наміри урядів і глав власних держав. З огляду на це, дипломатичні інституції можуть розглядатися як офіційний інформаційний канал двостороннього зв'язку між урядами та главами держав.\nПроведення переговорів та досягнення за їх результатами угод традиційно розуміють як найважливішу функцію дипломатії. Як стверджує Я. ГГєтрась, "переговори та досягнення міжнародних угод є суттю (основним змістом. — Прим, авт.) дипломатичної діяльності"2. Дипломатична діяльність завжди спрямована на досягнення цілей зовнішньої політики через переконання протилежної у переговорах сторони у правильності розв'язання, яке пропонується, виходячи з власних інтересів сторони-ініціа-тора. її стратегія ведення переговорного процесу може будуватись на апеляції до спільного інтересу сторін або на ігноруванні інтересів протилежної сторони і намаганні домогтися від неї односторонніх поступок. У першому випадку, така стратегія провадить до компромісу, а в другому — до примусу, що є прихованою формою насильства над слабшими державами. Диктат, що оформлювався міжнародними угодами, в історії міжнародних відносин отримував досить промовисті назви: "дипломатія\n1Гуменюк Б. І. Основи дипломатичної та консульської служби. - К., 1998. С 7.\n2Pietras Z.J. Podstawy teorii stosunkow miedzynarodowych. — Lublin, 1986. — S. 137.\nканонерок", "великий кийок", "силова дипломатія". Зрештою, у будь-якому переговорному процесі завжди присутні елементи обох стратегій. В. Мадісон та В. Шахов зауважують: "Дипломатія значною мірою є технікою примусу, дипломатія є технікою переконання. У процесі дипломатичного "торгу" інколи може стиратись грань між примусом і переконанням, і обидва підходи часто переходять один у другий"1. Несилові засоби реалізації цілей зовнішньої політики досліджували Т. Прайс, Дж. Зін-ґер, К. Холсті, Л. Верес та інші. Серед таких засобів переважно окреслювались обіцянки, зобов'язання, винагороди, залякування, погрози (приховані).\nПереговорний процес завжди випливає з усвідомлення сторонами певної проблеми, що виникає у стосунках між ними, та прямує до її розв'язання. В. Зартман і М. Берґман виокремили у переговорному процесі три фази:\n1.Діагностування — з'ясування сторонами факту потреби початку переговорного процесу та прийняття рішення про це. Відбувається розпізнання ймовірності того чи іншого розв'язання проблеми, збираються та систематизуються аргументи, прецеденти, факти, формулюються вихідні позиції.\n2.Опрацювання формули переговорів полягає у досягненні сторонами порозуміння щодо принципу остаточного розв'язання головної проблеми.\n3.Конкретні переговори відбуваються на підставі узгодженого вище принципу, згідно з яким відбувається остаточне формулювання угоди та досягаються конкретні домовленості про розв'язання окремих питань, що випливають з головної проблеми. У переговорному процесі сторони традиційно формулюють вихідні позиції та намагаються досягнути порозуміння на якнай-вигідніших для них умовах.\nВласне так представлено переговорний процес у статичній моделі А. Ковальова, де його представлено як процес поступового зближення позицій сторін (рис. 4.3).\nНа схемі пунктами А і В позначені вихідні позиції сторін у переговорному процесі. Відрізок між ними — поле непорозу-\n1 Мадісон В., Шахов В. Політологія міжнародних відносин. — К., 1997. — С. 51.\nміння, яке сторони мають подолати, щоб знайти порозуміння в пункті Р. Зі схеми випливає, що кожна сторона переговорного процесу намагається добитись розташування пункту Р якнайближче до своїх вихідних позицій (А чи В). Під час переговорів вони змушені йти на деякі поступки, зафіксовані на схемі як проміжні позиції сторін (А,, А2 і відповідно В,, В2). Схема А. Ковальова відображає симетричну модель переговорів, коли сторони досягають порозуміння на відстані, рівнозначно віддаленій від їхніх вихідних позицій, але цілком можлива ситуація, коли в результаті переговорного процесу виникає асиметричне розв'язання. Важливою є також думка А. Ковальова про те, що "у реальних переговорах ця умовно взята лінія найчастіше складається зі зигзагів, причому вона не обов'язково неперервна. Переговори інколи відбуваються як один акт, а інколи окремі етапи розділені значними паузами"1.\nПроблематика розв'язання переговорів досить добре досліджена у теорії ігор, де переговорний процес представлений як гра зі слабкою збіжністю інтересів (гра торгу). Результат гри представлений матрицею (рис. 4.4):\n1КовалевА.Н. Азбука дипломатии. — 3-є изд., перераб. и доп. М. Международное отношение, 1977. — С. 18.\nОсобливістю цих ігор є моделювання ситуації, коли інтереси сторін частково збігаються, але в них спостерігаються певні відмінності. Ігри торгу відбуваються тоді, коли їхні учасники вважають, що можуть отримати певну вигоду від переговорного процесу, якщо конфлікт призведе до двосторонніх втрат. Якщо припустити, що йдеться про поділ трьох одиниць вигоди (100 %), то гра може бути подана як намагання сторін знайти пункт порозуміння щодо поділу додаткової одиниці.\nСторони можуть обирати м'які [ах, ej або жорсткі (а., в2) стратегії переговорів, але в будь-якому випадку вони мають відповідати одна одній1. Представлені на рис. 4.4 розв'язки гри торгу свідчать, що за будь-яких умов сторони втратять менше, якщо у переговорному процесі діятимуть прогнозовано та адекватно. Матриця відображає результати послідовної гри, коли сторона, яка володіє ініціативою, отримує більше. У теорії ігор опрацьовано п'ять різних розв'язань, що відображають можливі варіанти розподілу вигоди:\n1.Егалітарне розв'язання описане в працях засновників теорії ігор Й. фон Ноймана та О. Морґенштерна. Вони вважають, що у переговорному процесі сторони керуються принципами кооперативної раціональності та взаємної вигоди, що визначає оптимальний розподіл користей за принципом 50/50.\n2.Утилітарне розв'язання, яке запропонував Дж. Неш, полягає у розумінні справедливості розподілу вигоди пропорційно до рівня могутності сторін. Сильніша сторона завжди має отримати більше, а слабша — менше. Пропорція розподілу є "плаваючою" і завжди залежить від співвідношення могутності сторін переговорного процесу.\n3.Харитативнерозв'язання побутує у західній лівій думці і полягає в ідеї оберненого розподілу вигоди. Оптимальним розв'язанням є таке, коли сильніша сторона отримує менше, ніж слабша, позаяк вона потребує значно менше.\n4.Дистрибуційне розв'язання розробив та описав X. Брок. Воно є певним компромісом між принципами "кожному за потребою" та "кожному за вкладом". Принцип розподілу залежить\n1 Pietras Z. J. Decydowanie polityczne. — Warszawa; Krakow, 1998. S. 257—263.\nвід ситуації, в якій провадиться переговорний процес. Якщо між сторонами немає гострих суперечок і вигоду при будь-якому розподілі отримують обидві сторони, оптимальним є харитативне розв'язання, у протилежному випадку — утилітарне.\n5. Процедурне розв'язання запропонував X. Пейтон-Юнґ. Сторони у переговорному процесі обирають процедуру розв'язання, яка полягає в тому, що принаймні одна з них формулює декілька опцій (тобто різних варіантів розподілу, що ґрунтуються на різних принципах), а інша обирає одну з них.\nДля реалізації своїх найважливіших функцій, тобто проведення переговорів та укладення угод, дипломатія послуговується низкою прийомів та засобів, які комплексно виявляються в її формах. Розрізняють чотири форми дипломатичної діяльності: спеціальні місії, постійні представництва, міжнародні конференції та міжнародні організації.\n1. Спеціальні місії (місії ad hoc) — найдавніша серед усіх форм дипломатичної діяльності, що тисячоліттями була єдиним способом здійснення дипломатичних відносин між державами. Б. Гуменюк зазначає: "На початку зародження цивілізації в контексті розвитку перших міждержавних та міжнародних відносин не існувало жодних інших форм дипломатичної діяльності, крім спеціальних місій"1. Перші згадки про них сягають III тис. до Р. X., коли вони домоглися укладення договору між месопотамськими містами-державами Лагаш і Умма (3100 р. до Р. X.).\nСпеціальні місії є короткотривалими, ситуаційними виїздами дипломатичних працівників (або уповноважених осіб) до тієї чи іншої країни (чи групи країн) з метою розв'язати ті чи інші проблеми, які становлять спільний інтерес. Згідно з конвенцією про спеціальні місії (1969), їх розуміють як тимчасове представництво держави, що має на меті розв'язати питання надзвичайної ваги або виконати спеціальне завдання. Сучасні спеціальні місії здійснюються за згодою сторони, яка приймає, та під її заступництвом і захистом. За змістом завдань спеціальні місії призначені для розв'язання конкретних проблем міждержавних відносин. Водночас спеціальні місії застосовуються\n1 Гуменюк Б. І. Основи дипломатичної та консульської служби. — К., 1998. — С. 112.\nнавіть за відсутності офіційних дипломатичних відносин між державами.\n2.Постійні представництва функціонують з XV ст., коли міланський герцог Сфорца призначив свого постійного представника при дворі флорентійського герцога Медічі. Уже в 1463 р. він створив перше посольство при дворі короля Франції.\nПостійні представництва є основою сучасних двосторонніх міждержавних відносин, оскільки дають змогу підтримувати регулярні стосунки та співпрацювати щодо розв'язання дос іть широкого кола питань.\nПостійні представництва як форма дипломатичної діяльності являють собою сталу репрезентацію, яка підтримує стосунки між урядами своєї країни та країни перебування на регулярній основі. У XX ст. постійні дипломатичні представництва виникли також і при міжнародних організаціях (наприклад, при ООН).\nФункції постійних представництв визначені у ст. З, § 1 Віденської конвенції про дипломатичні зносини (1961). Вони полягають:\nа)у представництві держави, що акредитується у державі перебування;\nб)у захисті в державі перебування інтересів держави, що акредитується, та її громадян у межах, які допускає міжнародне право;\nв)у проведенні переговорів з урядом держави перебування;\nг)у з'ясуванні всіма законними засобами умов і подій у державі перебування та повідомленні про них урядові держави, що акредитується;\nґ) у заохоченні дружніх стосунків між державою, що акредитується, і державою перебування та у розвиткові їхніх взаємовідносин у галузі економіки, культури і науки.\n3.Міжнародні конференції як форма дипломатичної діяльності проводяться з початку XIX ст., коли у 1815 р. відбувся Віденський конгрес. Відтоді вони стали основною формою реалізації багатосторонніх міждержавних відносин.\nМіжнародні конференції — це збори (інколи періодичні) представників зацікавлених сторін, що проводяться з метою розв'язати певні проблеми, які становлять спільний інтерес\nпредставлених на них сторін, чи координації зовнішньополітичних акцій для їх реалізації. Скликання міжнародної конференції започатковується пропозицією держави-ініціатора (чи групи держав) щодо потреби такої конференції, її місця та проекту питань для обговорення.\nПід егідою ООН із 3 грудня 1949 р. чинні Правила процедури для скликання міжнародних конференцій, згідно з якими прерогатива в їх скликанні належить Економічній та Соціальній Раді цієї організації.\nПеріодичні міжнародні конференції проводяться також у межах діяльності Євросоюзу чи СНД, а також державами "Великої сімки" поза структурами будь-яких міжнародних організацій.\nМіжнародна організація являє собою спосіб перманентної консультації та співвідношення позицій держав-учасниць. Порівняно з іншими формами дипломатичної діяльності вона характеризується певними особливостями, оскільки її інституції, поряд з урядами держав, є одним з ініціаторів прийняття зовнішньополітичних рішень. Ці інституції загалом мають міждержавний характер та діють у межах компетенції, окресленої у статутах, розроблених спеціально для них. Базовий для системи міжнародних організацій Статут Організації Об'єднаних Націй, який підписали держави-засновниці 26 липня 1945 р. у Сан-Франціско, містить розділи, присвячені цілям і принципам діяльності організації, структурі та компетенції її органів, членству та порядку взаємовідносин між державами, органами та інституціями організації.\nДержави широко використовують ці форми дипломатичної Діяльності у сучасних міжнародних відносинах залежно від конкретної ситуації та необхідності розв'язання тих чи інших проблем або суперечностей між ними. Форми дипломатичної діяльності доповнюють одна одну, оскільки їх застосовують переважно паралельно, намагаючись посилити ефект у сфері зовнішньої політики.\nВійськові відносини полягають у специфічних стосунках між державами світу, що в той чи інший спосіб пов'язані з воєнною справою. Вони завжди похідні від політики, оскільки володіння чи застосування збройних сил є одним із найважливіших атрибутів держави та інструментів її зовнішньої політики. Збройні сили — найважливіший гарант національного суверенітету та важливий засіб реалізації зовнішньої політики, навіть тоді, коли вони не застосовуються безпосередньо. З цього приводу 3. Бжезінський зауважив: "Ключове значення збройних сил — це не лише проблема кількісного співвідношення та оцінка деструктивної могутності. Значно важливішим є їхній вплив на політику суперників, а особливо на свободу, з якою вони можуть проводити унілатеральну політику"1.\nСучасне міжнародне право розглядає будь-яке застосування збройних сил як репресалію та категорично його забороняє, за винятком випадків, коли держава реалізує власне право на оборону від агресії чи діє згідно з резолюцією Ради Безпеки ООН. У всіх інших випадках акт збройного насильства сприймається як агресія, тобто дія, несумісна зі Статутом ООН, проти якої мають бути застосовані відповідні санкції всіма членами організації. Докладно акт агресії однієї держави проти іншої визначено у ст. З резолюції, прийнятої XXIX сесією Генеральної Асамблеї ООН 14 грудня 1974 р. Зокрема, агресією вважається:\nа)вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави чи будь-яка воєнна окупація, який би часовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія території іншої держави чи її частини;\nб)бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти держави;\nв)блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;\nг)напад збройних сил держави на сухопутні, морські чи повітряні сили або морські й повітряні флоти іншої держави;\nґ) застосування збройних сил однієї держави, які перебувають на території іншої держави за угодою з державою, яка\n1 Brzeziriski Z. Plan gry. USA — ZSRR. — Warszawa, 1990. — S. 94.\nприймає, якщо вони порушують умови, передбачені угодою, або будь-яке продовження їх перебування після припинення дії угоди;\nд) дія держави, яка дозволяє, щоб її територію, яку вона надала в розпорядження іншої держави, ця інша держава використовувала для здійснення акту агресії проти третьої держави;\nє) відправлення державою чи від імені держави озброєних банд, груп і регулярних сил чи найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це прирівнюється до перелічених вище актів, або її значна участь у них.\nСт. 5, § 2 резолюції кваліфікує агресивну війну як злочин проти міжнародного миру та передбачає міжнародну відповідальність за її розв'язання.\nНезважаючи на таку жорстку заборону на застосування збройних сил, міжнародні воєнні конфлікти є реальністю, на яку варто зважати. Р. Арон, розглядаючи дієвість правової заборони на використання сили, писав: "тлумачення війн і покарань як санкцій словами "заборонені законом акти" — це тільки юридична фікція, що не відповідає тому сенсу, якого історики, уряди, солдати надавали застосуванню сили"1.\nВійну як суспільне явище та пов'язані з нею відносини влучно охарактеризував прусський воєнний теоретик К. Клаузевіц, який стверджував, що вона "не просто політичний акт, а справжній інструмент політики, продовження політичних відносин, реалізація їх іншими методами"2. На його думку, війна є актом збройного насильства, що змушує державу виконувати волю іншої — сильнішої у військовому плані. Оцінюючи цю класичну тезу, Р. Арон зауважив, що вона "має не меншу вартість сьогодні, аніж тоді, коли вона була написана. Війна як суспільний акт передбачає боротьбу різних воль, тобто боротьбу між політично організованими спільнотами"3. Ця боротьба може відбуватись у найрізноманітніших формах, найжорсткішою з яких є воєнна, пов'язана зі збройним насильством.\n1Арон Р. Мир і війна між націями. — К., 2000. — С. 46.\n2Клаузевиц К. О войне. — М., СПб., 2002. — С. 23.\n3Арон Р. Мир і війна між націями. — К., 2000. — С. 45.\nЧимало сучасних науковців піддають теорію К. фон Клаузе-віца сумніву та вважають її застарілою в "ядерну" епоху. Зокрема, Б. Броді наголошує, що в сучасних умовах потрібно навчитись запобігати війні, оскільки в ній навіть теоретично не може розглядатись класичне питання про переможених і переможців. А. Рапопорт зауважує, що руйнування та людські жертви в сучасній війні значно перевищують політичні ставки, за які вона ведеться.\nДумки стосовно стримувальної ролі атомної зброї викликають значний сумнів, оскільки цілком імовірною може бути ситуація, коли "керівництво вважатиме втрату більшості населення і ресурсів цілком припустимою ціною за досягнення зовнішньополітичних цілей"1. Очевидно, що в період "холодної війни" потенційні вороги СРСР і США не застосували цієї зброї лише з причини ракетно-ядерного паритету, який, незважаючи на всі коливання, підтримувався між ними. Від війни їх стримувала не стільки руйнівна сила озброєнь, скільки можливість багаторазово знищити одне одного. Навіть за відсутності атомної зброї потенційні вороги не наважувались на пряме воєнне зіткнення, якщо вони були приблизно однаково сильні.\nУ теорії ігор збройні зіткнення між державами моделюються в іграх повного конфлікту з нульовою сумою (рис. 4.5), де кожен учасник гри може отримати, за певних умов, виграш, що дорівнює програшеві його противника.\n1 Холсти О. Кризисьі, зскалация, война / Теория международньїх отно-шений: Хрестоматия. — М., 2002. — С. 301.\nДержави обирають одну з двох імовірних стратегій дій у кризовій ситуації: мирну (Р) і воєнну (W). Імовірне завершення гри між ними може бути представлене як чотири гіпотетичні ситуації.\nНа матриці зображено конфлікт між А і В, які можуть:\n1)відмовитись від боротьби та знайти компроміс у полі РР;\n2)розпочати збройне зіткнення першим і досягнути тріумфу, користуючись неготовністю противника, в полях WP (для А) і PW (В);\n3)вичікувати зі застосуванням сили та зазнати катастрофи у полях PW (А) і WP (Б);\n4)одночасно застосувати воєнну стратегію й у підсумку нара-зитись на війну в полі WW.\nВибух війни, як бачимо з матриці, пояснюється намаганням політичних лідерів держав мінімізувати ризик, тобто за будь-яких умов уникнути катастрофи. Для цього вони схильні обрати воєнну стратегію, як менш ризиковану з погляду можливих для держави наслідків. Такий висновок цілком підтверджується емпіричними дослідженнями польського психолога Й. Козе-лецького, який на підставі опитування групи респондентів дійшов висновку, що в критичних ситуаціях 42 % намагаються мінімізувати можливі втрати, 31 % — досягнути ймовірності будь-якого зиску, 15 % — максималізувати розмір зиску і лише 12 % припускають можливість будь-яких втрат1. Для більшості людей (54 %) характерне прагнення за будь-яких умов не втратити чи, принаймні, втратити якнайменше. Тобто виникає парадокс, який полягає у тому, що держави обирають жорстку стратегію, намагаючись уникнути війни на невигідних для себе умовах, у кінцевому підсумку опиняються у стані війни з іншими державами, які чинять так з тих же міркувань.\nВоєнні засоби реалізації зовнішньої політики завжди сприймались як найжорсткіші остаточні аргументи, до яких вдавалися тоді, коли всі інші не призводили до бажаного результату. Водночас кожен політик завжди мусить зважати на загрозу застосування проти його держави воєнної сили та готувати до цього\n1 Kozielecki J. Czynnosc podejmowania decyzji / Psychologia / Pod red. T. To-maszewskiego. — Warszawa, 1979. — S. 550—551.\nзбройні сили і цивільне населення. Ще давні римляни, розуміючи потребу готовності до захисту держави, сформулювали крилату сентенцію: "Si vis расеt para helium"' ("Хочеш миру — готуйся до війни"). Лише сильні воєнні держави або ті з них, які мають змогу опертися на могутніх союзників, можуть розраховувати на те, що потенційний агресор не наважиться на збройну акцію проти них.\nРівень воєнної могутності традиційно розуміють як один із найважливіших параметрів сили держави. 3. Бжезінський взагалі вважає його вирішальним, особливо у критичних ситуаціях конфлікту чи міжнародної кризи. Він пише: "У політиці вихідним пунктом має бути мілітарний вимір. Якщо одна зі сторін може досягнути настільки великої мілітарної переваги, щоб наперед визначати наслідки воєнного зіткнення, або коли збройний конфлікт може виникнути з помилкової оцінки ситуації, тоді всі інші позамілітарні аспекти національних сил перестали б брати до уваги. Це гола й невідворотна реальність міжнародних відносин, і це вона робить порівняння мілітарних сил головним пунктом міркувань при оцінюванні політичної ситуації"1.\nПолітичні лідери та уряди держав намагаються гарантувати національну безпеку, розбудовуючи власні збройні сили, щоб реалізувати найважливіші цілі зовнішньої політики. За визначенням Г. Костенка, воєнна безпека держави ґрунтується на використанні трьох основних стратегій: відвернення війни (уникнення агресії), відсіч агресії (провадження війни) і встановлення миру (ліквідація конфлікту)2. У мирний час збройні сили держави пасивно (самим фактом свого існування, чисельності та бойової готовності) забезпечують її існування і статус у міжнародній системі. У разі війни їх застосовують операційно, щоб протидіяти збройним акціям ворога, змінити його цілі, покарати за вчинені ним дії, повністю чи частково підпорядкувати його собі. Превентивно держави застосовують зброю для встановлення та підтримання миру, як згідно з мандатом ООН, так і за згодою і на запрошення сторін, що конфліктують.\n1Brzeziriski Z. Plan gry. USA—ZSRR. — Warszawa, 1990. — S. 94.\n2Костенко Г. Предмет і зміст теорії воєнної безпеки // Військо України. 1995. — №1—2. — С. 8.\nВійськові відносини є монопольною сферою держави, яка одним із найважливіших завдань вважає збереження власного виняткового права на збройне насильство. Водночас, як показав досвід XX ст., цілком можливі й періодично настають стосунки між антиурядовими рухами різних країн, унаслідок чого формуються паралельні відносини у цій сфері.\nУ міждержавних військових відносинах можна виокремити три найважливіші типи: партнерські, домінантні, ворожі.\n1. Партнерські відносини здійснюються між приблизно рівноцінними у воєнному плані державами. Мається на увазі, що кожна з них у змозі самостійно захистити власний суверенітет. Вони можуть мати союзницький характер, коли сторони взаємно гарантують воєнну підтримку в разі агресії проти однієї з них.\nЯскравим відображенням колективних відносин такого типу є діяльність Організації Північно-Атлантичного Договору (НАТО). У ст. 5 Північно-Атлантичного пакту, на підставі якого діє ця міжнародна організація, стверджується, що "...збройний напад проти однієї чи декількох з них (сторін договору. — Прим, авт.) в Європі чи Північній Америці, розглядатиметься як напад, спрямований проти всіх сторін договору, і вони погоджуються з тим, що якщо такий збройний напад відбудеться, кожна з них, у порядку реалізації права на індивідуальну та колективну самооборону, визнаного ст. 51 Статуту Організації Об'єднаних Націй, надасть стороні чи сторонам, які зазнали нападу, допомогу, ...включаючи застосування збройної сили"1.\nВійськове партнерство відбувається і поза структурами міжнародних воєнно-політичних організацій, особливо щодо участі низки держав світу в миротворчих операціях ООН, спрямованих на припинення і розв'язання збройних конфліктів.\n2. Домінантні відносини у військовій сфері здійснюються між державами тоді, коли одна з них настільки слабка, що не\n1 Действующее международное право. — М., 1999. — С. 294—295.\nв змозі самостійно захистити власний суверенітет. Домінантні відносини можуть мати характер:\nа)протекціоністський — пов'язаний зі збройним захистом слабшого партнера, що зазвичай здійснюється на його прохання;\nб)силовий — визначається військовою присутністю у найважливіших районах слабшої держави, що має на меті примусити її політичне керівництво до певних дій або ж бездіяльності;\nв)окупаційний — полягає у повному зайнятті збройними силами сильнішою державою території слабшої, щоб встановити повний контроль за діями її політичного керівництва, позбавити його самостійності як у міжнародних відносинах, так і у внутрішніх справах.\n3. Ворожі відносини виникають між державами тоді, коли вони намагаються реалізувати діаметрально протилежні інтереси та схильні послуговуватись збройними силами. Якщо держави лише погрожують одна одній, але не вдаються до збройної боротьби, їхні відносини мають характер конфронтації. їх маргінальна боротьба за поліпшення своїх стратегічних позицій та гонка озброєнь є відносинами, за своїм змістом, суперницькими. Лише тоді, коли держави схильні до безкомпромісної збройної боротьби між собою, що випливає з їх абсолютного несприй-няття факту існування одна одної, такі відносини набувають антагоністичного характеру.


Замінування фонтану в центрі Франківська не підтвердилося. ФОТО\nВи тут: Головна сторінка > МІСТО > Замінування фонтану в центрі Франківська не підтвердилося. ФОТО\nЗамінування фонтану в центрі Франківська не підтвердилося. ФОТО\nЧетвер, 13 червня 2019 19:41\nСьогодні, 13 червня, близько 18 години до поліції надійшло повідомлення, що замінували фонтан на Вічевому майдані.\nНа місце одразу вирушили вибухотехніки, кінологи зі службовою собакою та інші відповідні служби. Евакуювавши громадян, ретельно оглянувши територію, працівники поліції не виявили підозрілих предметів.\n"Повідомлення про замінування франківського фонтану не підтвердилося", -повідомляють в прес-службі поліції Івано-Франківщини.\nЗа цим фактом відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 259 ККУ (Завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху.., – карається штрафом від 50 до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до 6-ти місяців, або обмеженням волі на строк до 3-х років).\nНаразі поліцейські працюють над встановленням особи, яка повідомила про цей факт.\nЧитайте також: В Івано-Франківську зберуться йоги, щоб створити живі скульптурні монументи\nПерегляди 3605 разів


Прості способи, як відбілити шкіру обличчя в домашніх умовах. Креми і засоби, здатні висвітлити її швидко | Здоров'я\nПрості способи, як відбілити шкіру обличчя в домашніх умовах. Креми і засоби, здатні висвітлити її швидко\nЦе питання турбує тих, хто зіткнувся з такою дерматологічній проблемою як гіперпігментація — надмірним локальним або дифузним відкладення пігменту в дермі.\nПитанням іноді задаються і дівчата, які «зловживали» сонцем, але хочуть позбутися від засмаги.\n1 Чому підвищується пігментація?\n2 Як користуватися засобами для відбілювання?\n3 Народні засоби, щоб відбілити шкіру обличчя в домашніх умовах\n3.1 Маска з огірком\n3.3 Маска з дріжджів і перекису водню\n3.4 Лимонно-содова маска\n3.6 Два скрабу\n3.7 Суничний компрес\n3.8 Рисовий відвар\n3.9 Ефірні масла\n4 Готові засоби, щоб освітлити шкіру\n5 Освітлення шкіри рук і ніг\n6 Для тіла і пахв\n7 Кошти, відбілюючі інтимні місця\n8 Як зберегти білизну шкіри?\nЧому підвищується пігментація?\nКолір надає шкірі пігмент меланін, які виробляють спеціальні клітини — меланоцити. В залежності від кількості пігменту, забарвлення епідермісу коливається від тілесного до темно-коричневого. Пігмент накопичується в меланофарах — клітинах, які поглинають теплові промені і захищають дерму від ультрафіолету і інфрачервоного випромінювання, від перегрівання та опіків. Вироблення меланіну регулюється нервово-гуморальним механізмом. Якщо одна з функцій порушена, то зникає закладене природою рівновагу.\nПідвищений вміст меланіну в шкірі викликають різні шкідливі фактори. До них відносять:\nендокринні і гормональні зрушення;\nлікування антибіотиками, саліциловою кислотою, екстрактом звіробою та іншими препаратами;\nНайбільш частими вогнищами гіперпігментації є обличчя, груди, руки, зазвичай у володарів дуже світлої шкіри.\nЯк користуватися засобами для відбілювання?\nПеред тим, як використовувати засоби для відбілювання, необхідно ознайомитися з загальними правилами їх застосування.\nЩе до того, як починають освітлювати шкіру, припиняють прийом медикаментів, що викликають гіперпігментацію (фотосенсибілізацію). Цей пункт завжди згадується в інструкції до ліків.\nПозбавлятися від підвищеної пігментації краще в холодну пору року, коли сонце менш активно.\nКреми повинні мати сонцезахисний фактор не нижче 50.\nЯкщо відбілювання проводилося в салоні, слід використовувати препарати для догляду за шкірою, на які вказав косметолог.\nУвага! В період курсу відбілювання шкіри з раціону рекомендують відмовитися від кави і збільшити вміст продуктів з аскорбінової, нікотинової кислотою.\nНародні засоби, щоб відбілити шкіру обличчя в домашніх умовах\nВідбілювання шкіри обличчя і тіла в домашніх умовах успішно проводять народними засобами з перекисом водню. Для особи готують різноманітні маски — наприклад, лимонні. Як відомо, лимон багатий аскорбіновою кислотою, яка швидко ліквідує пігментні плями не гірше лазерного променя. Цитрус включають в крему і мазі проти веснянок. Ще один компонент — сода, яка володіє і дезінфекційними, пом’якшувальними, отшелушивающими властивостями.\nПозбавить від веснянок проста огіркова маска. Плід ріжуть на кружечки і накладають на попередньо очищену шкіру. Відомий і такий рецепт: огірок дрібно натирають і кладуть на обличчя, тримають 15 хвилин. Процедуру повторюють три рази.\nДовідка. Дівчатам, чия шкіра схильна до гіперпігментації, корисно влітку і восени протирати шкіру соком цього овоча.\nПро відбілюючих властивості кислого молока знали ще наші бабусі, і активно використовували цей продукт для збереження краси. Можна взяти на озброєння такий рецепт. Змішують столову ложку натурального несолодкого йогурту з чайною ложкою соку лайма. Суміш наносять на шкіру у вигляді маски, залишають на 20 хвилин, змивають.\nУвага! Більшість коштів сушать чутливу і суху шкіру. Тому якщо від їх застосування виникли неприємні відчуття, попередньо обличчя можна змастити косметичним маслом.\nЦе засіб допоможе не тільки позбутися від веснянок, але й підлікувати шкіру при акне. Щоб його приготувати, беруть столову ложку дріжджів і додають трохи перекису водню (3%), щоб вийшла сметаноподібна маса. Тримають маску 20 хвилин, потім вмиваються теплою водою. Для сухої і нормальної шкіри дріжджі змішують з косметичним маслом і теплим молоком відповідно.\nЯкщо від перекису водню шкіра дуже суха, то косметологи знають, як швидко відбілити шкіру в домашніх умовах за допомогою ще одного ефективного рецепту.\nЦя маска підійде тим, у кого обличчя і тіло від природи смагляве, а також людям з жирною дермою і пігментними плямами після акне. При цьому використовуються продукти, які завжди є вдома — апельсин, лимон, сода.\nДля цього змішують соки апельсина і лимона, видавлені з половинок цитрусів, з 2 ст. ложками соди. Тримають засіб на обличчі 10 хвилин, потім вмиваються. З допомогою цього засобу можна усунути темні плями на руках, відбілити засмаглу шкіру.\nПрискорять ліквідацію пігментних плям спеціальні лосьйони. Тут на допомогу прийде той же кисле молоко. Кисле молоко (50 мл) змішують з лимонним соком (20 мл). Цим розчином протирають обличчя вранці і ввечері. Препарат зберігають у холодильнику не довше 48 годин.\nДругий лосьйон готують так. Беруть:\nцвіт бузини — 2 ст. л.;\nмолоко та вода — по 100 мл.\nПетрушку подрібнюють і разом з квітками бузини поміщають в каструлю. Туди ж додають рідини, варять 5 хвилин, дають настоятися ще 3 години, проціджують. Застосовують, як і перший лосьйон.\nПодрібнену зелень петрушки (2 столові ложки) і засипають дрібною морською сіллю, чекають, щоб вийшов сік. Сумішшю масажують обличчя.\nЗа іншим рецептом 50 мл йогурту змішують з 15 мл рідкого меду, 30 мл лимонного соку. В рідину додають пшеничне борошно. Засіб накладають на обличчя, тримають 15 хвилин, вмиваються, обережно масажуючи шкіру.\nЖменя ягід суниці розтирають до стану пюре, яке потім викладають на марлю. Масу прикладають до особі на 30 хвилин. Вмиваються настоєм липового цвіту.\nДовідка! Суниця допомагає повернути білизну зубам, для чого досить протирати ягодами емаль.\nОтбеливающими властивостями володіє рис. Щоб приготувати відвар, столову ложку злаку заливають склянкою води і відварюють. Потім рідину фільтрують і розливають по формах для льоду. Кубиками замерзлої води протирають уражені ділянки шкіри.\nДопоможуть позбавитися від веснянок ефірні масла. До них відносять ефіри базиліка, лимона, імбиру, грейпфрута, рожевого дерева. Для застосування їх з’єднують з базовими маслами — жожоба, мигдальним, персиковим.\nГотові засоби, щоб освітлити шкіру\nВиробники косметики пропонують досить широкий вибір засобів для відбілювання шкіри. Такі продукти повинні містити гідрохінон, арбутин, бета-каротин, гліколеву, койевую, аскорбінову кислоти, третинол.\nЯк зробити шкіру білої напевно? В домашніх умовах смагляве обличчя стане світліше, якщо застосовувати готову ухаживающую косметику. Наприклад, таку:\nВідбілююча маска, Витэкс. Заснована на технології «розумного освітлення» і надає локальна дія на гіперпігментовані ділянки. До складу увійшли рослинні компоненти — екстракт вальтерии індиков, персикове масло, рисова мука. Швидко позбавляє від темних плям, що виникли внаслідок вікових змін, перебування під сонцем і ін. Засіб впливає на вироблення меланіну.\nTXA and Pearl Algae Mas, Arkana. Антивіковий продукт для категорії 35+. Містить транексамовую кислоту, яка м’яко освітлює шкірні покриви, а також успокааивает, знімає запалення. Екстракт перлів створює відображає ефект, надаючи обличчю красиве сяйво.\nFluorOxygen+C Soothing & Bleaching Mask, Christina. В якості діючого компонента тут використаний екстракт алое віра. Столітник не тільки пом’якшує, зволожує, але і вибілює.\nУ косметичному магазині або в аптеці можна купити готовий крем, відбілюючий шкіру, проти пігментації на обличчі, який швидко усуне темні плями. Такі засоби для освітлення діють двома способами: поступово знищують меланіну в клітинах, тим самим відбілюють пігментований ділянку, та нормалізують роботу меланоцитів, попереджаючи появу пігментних плям. Які ж освітлюючі крему для кращого відбілювання шкіри пропонують виробники?\nUltra Whitening Night Care, Laura Beaumont. Засіб збагачений рослинними эктрактами, отриманими з бука, винограду, японської шовковиці і каменломки. Вітаміни, представлені в засобі, не тільки освітлюють шкірний покрив, але і бореться з віковими змінами дерми, роблять овал більш чітким, розгладжують зморшки.\nUltimate W+ Whitening Cream, Mesoestetic. Крем діє у трьох напрямках — гальмує виробництво меланіну, покращує оновлення клітин, захищає від сонця і вільних радикалів. Відбілювання досягається за рахунок технології [meso] White Complex.\nAchromin. Його розробники знають, як зробити шкіру блідої. Популярний і недорогий крем на основі гідрохінону. Видаляє летиго, хлоазм, веснянки, сліди від постакне. В домашніх умовах важливо не переборщити з ним, щоб не зробити дуже блідий колір, щоб особа не стала схожою на вампіра\nОдними з найбільш дієвих препаратів вважаються сироватки, в яких діючі речовини представлені в концентрованому вигляді. У число найбільш популярних входять:\nUltimate W+ Whitening Essence, Mesoestetic. Сироватку на основі [meso] White Complex застосовують на додаток до вищезазначеного крему, тим самим підвищуючи ефективність останнього.\nBright Facial & Intimate Serum, Depil. Використовується для особи і інтимних місць. Містить рослинні екстракти цитрусових, масло маку, глибоко зволожує, живить шкірні покриви.\nLe Blanc Illuminating Brightening Concentrate, Chanel. У продукті міститься одна з форм вітаміну С, який робить так, щоб шкіра стала чистою. Екстракт перлів додає обличчю здоровий блиск і сяйво.\nОсвітлення шкіри рук і ніг\nДля освітлення шкіри ніг готують маску з апельсинового соку (200 мл) і яйце (1 шт). Компоненти змішують і наносять пензликом по всій довжині нижньої кінцівки два рази. Другий раз покривають шкіру, коли перший шар підсохне. Час витримки після другого нанесення — 25 хвилин. Потім суміш змивають прохолодною водою. Ефект досягається за рахунок вмісту вітаміну С в апельсині.\nВпоратися з плямами на ліктях і колінах допоможе содово-сольова маска. Для неї беруть по столовій ложці солі і харчової соди, чайна ложка будь-якого косметичного масла. Інгредієнти змішують, наносять на шкіру ліктів і втирають 2-3 хвилини, залишають ще на 5-10 хвилин на шкірі. Потім суміш змивають теплою водою, наносять крем.\nДля тіла і пахв\nЯк відбілити шкіру від засмаги? В домашніх умовах тіло, пахви після тривалого перебування на сонці швидко освітлюють за допомогою спеціальних препаратів. Наприклад, польська компанія Eveline пропонує універсальний крем Extra soft Whitening з екстрактом огірка, масла авокадо, алантоїн, який також використовують для обличчя, рук.\nПоппея, дружина імператора Нерона, з тією ж метою приймала ванни з молока ослиць. Такого екзотичного продукту зараз не зустрінеш, але можна скористатися і коров’ячим аналогом. Для приготування ванни потрібно:\nпідігріте, але не гаряче, молоко — 1 літр;\nнатуральний мед — 100 грам.\nКомпоненти змішують і додають у воду t 38 °C, якою заповнена ванна. В неї занурюються на 20 хвилин. Потім обполіскують шкіру без застосування мила, укутываются рушником.\nВажливо! Для кращого результату попередньо приймають душ, а раз в тиждень роблять сольовий скраб.\nЦілителі знають, як освітлити шкіру і чим усунути надмірна засмага не тлько на обличчі, але і на тілі. В домашніх умовах цьому сприяють ванни з лимоном, який швидко усуває засмага, і ефективний навіть при природному смуглом кольорі шкіри.\nДля цього з лимона зрізають жовту шкірку, заливають її водою і настоюють, поки вода не охолоне, виливають у теплу ванну. Після того процедуру проводять, як описано вище.\nВідбілити пахви той же лимон і перекис водню. Для цього готують такий лосьйон: змішують лимонний сік і перекис водню (3%) у співвідношенні 1 до 2.\nВ рідину занурюють ватяні диски і прикладають їх до пігментованою зоні на 5-7 хвилин, змивають теплою водою, наносять живильний крем.\nЩе один варіант — використовувати харчову соду. З продукту готують кашку, змішавши з водою. Скраб обережно втирають в епідерміс пахв, потім змивають і промакивать рушником.\nКошти, відбілюючі інтимні місця\nВідбілювання шкіри в інтимних місцях проводиться в салонах краси за допомогою лазера. Це дуже ефективна процедура, за допомогою якої позбуваються і від пігментних плям на руках, обличчі. Для дому можна придбати гарний аптечний препарат — цинкова мазь. Її відпускають в аптеках без рецепту.\nДопоможуть в цьому рослинні соки, олії. До того ж, вони подбають про те, щоб шкіра була ніжною, зволоженою і пружною. Створені для цього і косметичні креми. Наприклад, Lakshma MAXXI не тільки ефективно справляється з темними плямами на шкірі, але і настільки делікатний, що ним користуються навіть вагітні.\nУвага! Перед тим, як використовувати незнайоме засіб, особливо в інтимних зонах, потрібно провести тест на чутливість і уважно ознайомитися з інструкцією.\nЯк зберегти білизну шкіри?\nЗберегти білизну шкіри нескладно. Достатньо виконувати прості рекомендації дерматологів:\nне бути довго на сонці;\nкористуватися кремами з сонцезахисним екраном навіть взимку;\nстежити за тим, щоб шкіра не травмувалася.\nАле навіть якщо не вдалося вберегтися від гіперпігментації, за допомогою розробок сучасних косметологів і фармацевтів, використовуючи дари природи домогтися чистоти шкіри все одно вийде.\n← Ефективні методи глибокого очищення шкіри обличчя в домашніх умовах. Дізнайтеся, як очистити шкіру особи Прості методи, як прибрати віск з шкіри після депіляції. Вибір засобів, щоб видалити і видалити всі сліди →


IFC розпочинає програму сертифікації в сфері управління ризиками | Економічна правда\nМіжнародна бізнес школа _ 16.08.2011\nКиїв, Україна,11серпня, 2011—IFC, один з підрозділів Групи Світового Банку, розпочала програму з навчання та сертифікації в сфері управління ризиками, щоб допомогти банківським спеціалістам України покращити навички в управлінні ризиками та зміцнити фінансовий сектор країни в умовах складної економічної ситуації.\nУ початковій семиденній програмі, що відбулась у липні та серпні, взяли участь банківські фахівці з 13 фінансових та навчальних установ, в тому числі з комерційних банків та Національного банку України. Програма охоплювала питання стосовно управління фінансовим, кредитним, ринковим і операційним ризиками, та корпоративного управління. По завершенні навчання учасники отримали сертифікати від Глобальної асоціації спеціалістів з управління ризиками (GARP), всесвітньо визнаного лідера в програмах з навчання, тестування та сертифікації в сфері управління фінансовими ризиками.\n«Знання, отримані в ході цієї серії семінарів, мають велике значення для прискорення одужання банківського сектору від кризи,» – заявив один з учасників програми Володимир Онищенко, фінансовий консультант. – «Ця програма знайомить із сучасними методами управління ризиками та найкращими світовими практиками, які допоможуть банківським спеціалістам вже на ранньому етапі розпізнавати та вирішувати потенційні проблеми.»\nПрограма сертифікації розгортається у партнерстві із Міжнародною бізнес-школою «Нікленд» та провідною Українською фірмою «Екстра Консалтинг», що працює в сфері банківського консультування. Протягом наступних трьох років «Нікленд» та «Екстра Консалтинг» проводитимуть семінари російською мовою для понад 100 кандидатів, які планують скласти іспит на отримання сертифікату.\n«Першочергове завдання IFC в Україні - зміцнити банківський сектор та навчити місцеві банки краще управляти ризиками,» – заявив Гарт Бедфорд, Керівник Програми IFC «Подолання наслідків кризи на фінансових ринках в Східній Європі та Центральній Азії». - “Ця освітньо-сертифікаційна програма допоможе озброїти фахівців банківського сектору України знаннями, необхідними їм, щоб ефективно оцінювати та знижувати майбутні ризики.»\nПрограму «Подолання наслідків кризи на фінансових ринках в Східній Європі та Центральній Азії» IFC розпочала в 2009 р., у партнерстві зі Швейцарською Конфедерацією. Навчання в сфері управління ризиками та стресовими активами в рамках цієї Програми пройшли приблизно 2000 банківських спеціалістів. Крім того, Програма допомагає розвивати нормативно-правову базу для створення прозорого функціонуючого ринку стресових активів в Україні.\nІнформація про Nikland на сайті www.nikland.com.ua\nІнформація про Extra Consulting на сайті http://www.extra-consulting.net\nIFC, член Групи Світового банку, є найбільшим глобальним інститутом розвитку, що фокусує свою діяльність виключно на приватному секторі. Ми сприяємо сталому економічному зростанню країн, що розвиваються, фінансуючи інвестиції, надаючи компаніям та урядам консультативні послуги, та мобілізуючи приватний капітал на міжнародних фінансових ринках. У часи глибокої економічної невизначеності в усьому світі, у 2011 фінансовому році ми допомагали клієнтам створювати нові робочі місця, покращувати екологічні показники діяльності та підтримувати місцеві громади. При цьому, обсяг наших інвестицій за цей рік виріс до рекордних за всю історію майже $19 мільярдів доларів США. Додаткова інформація: www.ifc.org


За добу на Житомирщині ліквідовано 21 загоряння сухотрав’я, вогнем пройдено 44 га території : 17:09:2019 - zt.20minut.ua\n16 вересня о 16:50 до Служби порятунку «101» надійшло повідомлення про загоряння сухої трави в с. Колосівка Овруцького району. Про це рятувальників сповістили перелякані власники обійсть, до яких підбиралось полум’я.\nПо прибуттю чергового караулу вогнеборців до місця виклику було встановлено, що горить суха трава на площі 1 га, - інформує управління ДСНС України у Житомирській області.\nВогонь практично підібрався впритул до обійсть, що знаходились у 3 м від осередку займання. Через суху та вітряну погоду вогонь досить швидко розповсюджувався територією.\nСилами бійців ДСНС о 17:00 пожежу локалізовано, а о 17:20 ліквідовано. Вогнеборці не допустили перекидання полум’я на обійстя. Вогонь устиг знищити 1 га сухотрав’я.\nЗагалом упродовж минулої доби вогнеборці ліквідували 21 загоряння сухостою, внаслідок чого вогнем пройдено 44 га території. Окрім трьох пожеж у природних екосистемах Овруцького району, загоряння сухої трави також зафіксовано у Народицькому, Бердичівському, Житомирському, Баранівському, Олевському, Ружинському, Новоград-Волинському, Лугинському, Коростишівському, Ємільчинському, Романівському та Хорошівському районах області. Крім того в с. Копище Олевського району вогнеборці продовжують гасити торф. За останньою інформацією там залишається горіння на площі 0,5 га із початкових 3 га.


Прибиральник OB 100A на «VI Національному Дні Саду 2019» | Obsttechnik\nГоловна > Новини > «VI Національний День Саду 2019» в Херсоні.\n«VI Національний День Саду 2019» в Херсоні.\n27 червня компанія Obsttechnik взяла участь в «VI Національному Дні Саду 2019», Де представила обладнання для збору яблук і горіхів, а також техніку для переробки волоського горіха і фундука.\nЦього року захід проходив в місті Софіївка (Херсонська обл.) На базі провідного садового господарства України ТОВ «Етнограй». В рамках «Дня Саду 2019» представники партнерських компаній поділилися практичними порадами щодо вирішення актуальних проблем садівництва, а також розповіли про досвід впровадження нових технологій в агросекторі.\nРодзинкою заходу стала демонстрація садової техніки в "польових умовах", де кожен учасник зміг переконатися в ефективності впровадження нових технологій в своєму господарстві. Також на виставці були представлені стенди з різноманітним сільськогосподарським обладнанням, агрохімією і пакувальної технікою вітчизняних та зарубіжних виробників.\nНа стенді компанії Obsttechnik була виставлена сучасна збиральна машина OB 100A від німецького виробника Feucht-Obsttechnik. Дана модель оснащена переднім роторним пристроєм з гумовими лопатями, що забезпечує дбайливий збір яблук без їх ушкоджень. Кутове розташування водійського крісла дає можливість оператору контролювати процес збору врожаю і вивантаження фруктів в кошик. Також на стенді можна було побачити:\nтехніку для миття і очищення волоських горіхів;\nзбиральні роли Roll-Blitz;\nручні і промислові горіхоколи.\nВсе обладнання можна було побачити в дії і перевірити на практиці.


Українців продають на органи для багатих москвичів: затримано банду чорних трансплантологів\nVideo: Українців продають на органи для багатих москвичів: затримано банду чорних трансплантологів\nУкраїнців продають на органи для багатих москвичів! Справжній скандал! На столичному залізничному вокзалі затримали банду чорних трансплантологів, які збиралися переправити до Росії свіжих донорів: трьох підлітків і молоду жінку. За 50 тисяч доларів усі вони зголосилися поділитися своєю печінкою. Простих людей, обіцяючи омріяні тисячІ, завербували троє чоловіків. Їх привезлИ до суду, аби обрати запобіжний захід. Чому ж люди погоджуються продавати себе по частинах? І скільки насправді за це отримують вербувальники? Дивіться просто зараз.\nICTV / Надзвичайні новини / Українців продають на органи для багатих москвичів: затримано банду чорних трансплантологів\nВ Миколаєві затримали банду автокрадіїв, що відкривали припарковані ...\nСотня церков, сільських рад і підприємств: хто виявився ...\nВ Запоріжжі затримано жорстоку банду вимагачів, що ...


Главная » Шоу-бизнес » Надзвичайні новини выпуск 14.03.2018 ICTV смотреть онлайн сегодняшний эфир\nПрограмма Надзвичайні новини последний выпуск: Вулична справедливість. Люди вселили дідуся назад у квартиру, яку забрали аферисти. Вийшов у магазин, повернувся, а потрапити у власну квартиру не зміг, бо замки у дверях змінені, а в середині інші хазяї. Думаєте такого не може бути? А от для літнього киянина Станіслава Михальського цей дивний сценарій став жахаючою реальністю. Чоловік з грудня минулого року фактично став безхатьком. Із помешкання, в якому прожив 27 років, його, стверджує, викинули невідомі, не дали навіть взяти хоч якийсь одяг. Допомогти дідусеві взялися небайдужі кияни. І це була надзвичайна громадська спецоперація! Погляньте, що може чекати кожного з нас, поки поліції байдуже.


Продається будинок ( 19000.00 $ )\nПродається приватне господарство у м. Сміла, пров. Ш. Руставелі. На території жилий будинок 103м.кв,опалювальна площа 63м.кв(три кімнати, кухня,засклена лоджія, кладовка, ванна з туалетом) , літній будинок(з літньою кухнею) , гараж, літній туалет та душ. На території молодий сад. Господарство огороджено металопрофілем.