Путівник по місту - Миколаївська міська радa\nІм'я місту Миколаєву було надано 27 серпня 1789 р. в пам'ять про взяття в 1788 році російськими військами турецької фортеці Очаків у день святого Миколая, покровителя моряків.\nІ відразу місту судилося стати великим промисловим центром і центром суднобудування. Вже через 9 місяців був спущений на воду чудовий корабель «Святий Миколай», а місце його споруди - Адміралтейство прийнято називати місцем заснування міста. Сьогодні це територія заводу імені 61 комунара.\nІм'я Миколаїв - було надано новому місту-верфі Г.О. Потьомкіна, в якому за документами було тільки 26 дворів і жителів: 105 чоловіків і 42 жінки, цікаво, що м. Миколаїв називають містом наречених, кораблів, чорних ночей і білих акацій. За легендою, коли цей населений пункт - верф тільки закладали, то населення було переважно чоловічим. І щоб налагодити сімейне життя сюди по неділях з'їжджалися наречені з навколишніх містечок і сіл. На площі вишиковувалося дві шеренги: женихів і наречених. За командою священика вони нібито зближувалися, і, яка дівчина виявиться навпроти, на тій і потрібно було одружитися. Вінчали всіх одразу на площі.\nБудувалось місто за чітким планом - з прямими вулицями і кварталами, складеним російським архітектором Іваном Старовим, сьогоднішні рівні, як стріла вулиці, чіткі квадрати кварталів в історичному центрі міста - це втілений у життя план талановитого архітектора, який увійшов в історію Миколаєва, яку продовжили наші сучасники. Близько ста років у Миколаєві була штаб-квартира Чорноморського флоту. Тут побували великі адмірали і флотоводці: Ушаков, Нахімов, Корнілов, Беллінсгаузен, Лазарєв. Саме Ушаков привіз до Миколаєва акації, що стали нині символом міста.\nМолоде місто Миколаїв зростало і розвивалося швидкими темпами, мало міст в історії так швидко забудовувались. І вже через 2 роки, в 1792 році, в Миколаєві вже були збудовані 1 церква, 100 казарм, 13 магазинів, 158 кам'яних будинків, 61 землянка, 209 мазанок, 149 крамниць, нараховувалося 1566 жителів і 1734 тимчасових робочих.\nЗа історичними даними, в листопаді 1791 на верфі заклали найбільший на Чорноморському флоті 90-гарматний корабель "Святий Павло", який був спущений на воду в серпні 1794. "Святий Павло", як кращий корабель флоту, став флагманським кораблем адмірала Ф.Ф. Ушакова.\nДо сторіччя заснування Миколаєва його населення вже виросло до 70 тисяч. В основному це були майстрові верфей, ремісники. Корабели Миколаєва найчастіше селилися на вулицях з відповідними їх професіям назвами - Ковальська, Котельня, Інженерна. А морські чини та інші службовці - на вулицях Адміральській, Артилерійській, Великій Морській, Малій Морській, Наваринській.\nЙшли роки, вітрильний флот застарівав і відходив в історію. Йому на зміну прийшли кораблі з паровими двигунами. У Миколаєві стали будуватися нові верфі, зводилися промислові підприємства. Місто розширювало межі - до складу міста включались ближні селища, що дозволяло залучити в місто більшу кількість робочої сили і розвивати Миколаїв як великий промисловий центр.\nДвадцять перше століття для Миколаєва, як і для всієї України, відкрило нову сторінку в житті та історії. Це становлення міста в умовах незалежної України, орієнтування заводів на європейські замовлення, розвиток малого і середнього бізнесу.\nУ минулому штаб Чорноморського флоту в місті Миколаєві. Побудований у 1794 році в стилі класицизму за проектом архітектора Нейолова. З 1978 року в приміщенні знаходиться єдиний в Європі музей суднобудування і флоту. Експозиція музею демонструє розвиток кораблебудування в Причорномор'ї від найдавніших часів і до сучасності. Тут знаходяться близько 100 моделей кораблів XVIII - XX століть. У музеї представлені моделі першого корабля Миколаївської судноверфі - гарматного фрегата "Святий Миколай", відомого гарматного брига "Меркурій", революційного броненосця "Потьомкін", нового авіаносного крейсера "Київ" і багато інших. Тут представлені справжні фрагменти старовинних суден, цікаві навігаційні прилади, дуже рідкісні карти і документи. Перед будівлею музею суднобудування знаходиться велика алея відомих флотоводців.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 4\nПредставляє понад 9 тис. творів образотворчого мистецтва. Основу колекції склали 148 картин видатного художника-баталіста Василя Верещагіна, з ініціативи якого в Миколаєві було створено товариство любителів витончених мистецтв. Найяскравіші його роботи відображають хід бойових дій різних воєн, але найбільшу популярність здобула картина "Апофеоз війни" - протест Верещагіна проти всіх війн. Центральне місце в експозиції залу Верещагіна займає "Гімалайська трилогія" (1880-ті роки), що належить індійській серії робіт художника. Так, наприклад, на полотні "Забутий солдат" художник зображує убитого і забутого в горах англійського піхотинця, а також широко відома серія "Лист до матері" (1901), три картини з яких знаходяться в експозиції залу. В експозиції - особисті речі художника, обстановка його майстерні. Представлені роботи В. Тропініна, О. Венеціанова, К. Брюллова, В. Сєрова та ін. Музей Верещагіна розташований в одній з кращих будівель міста, яка є пам'яткою архітектури другої половини ХІХ ст.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Велика Морська, 47\nМузей підпільно-партизанського руху в Миколаєві, створений в 1975 році, в будинку, де жив Герой Радянського Союзу розвідник Віктор Лягін, керівник Миколаївського підпільного центру опору під час ІІ світової війни.\nМузей містить багату колекцію документів, фотографій, предметів, які відображають героїчну боротьбу жителів Миколаївської області України проти німецьких окупантів.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Лягіна, 5\nТелефон: (0512) 35-64-89.\nЧастина комплексу будівель Адміралтейства, який був побудований у середині XIX століття для морського відомства. Будівлі казарм споруджені в 1850 р. за проектом архітектора К. Акройда в стилі класицизму. Приміщення призначалися для матросів флотських екіпажів. У кожній з трьох будівель Старофлотських казарм розміщувалося від 1200 до 2000 осіб. У 1863 р. комплекс був переданий Олександрівській чоловічій гімназії, яка розміщувалася тут до революції. Після ІІ світової війни в західній частині будівлі розмістився будівельний технікум, а два інших перейшли у відання військових.\nМузей був створений в 1913 р. на основі кабінету «рідкостей» при штабі Чорноморського флоту, де були зібрані різні знахідки з території Причорномор'я. Вони склали основу колекції, яка зараз налічує понад 160 тис. експонатів. В експозиції, зокрема, представлені предмети, знайдені під час археологічних досліджень Ольвії, інструменти Київської Русі, зброя козацтва та інше.\nАдреса: м Миколаїв, вул. Набережна, 29\nТелефон: (0512) 37-70-14.\nКам'яний Грецький Свято-Нікольський храм (нині – Свято-Нікольський собор) будували з 1803 до 1817 року. Тривале будівництво порівняно невеликого храму пояснюється, перш за все, браком коштів. Храм будували на пожертвування прихожан. Окрім грошей, жертвували будівельні матеріали. Храму були даровані ікони Святого Миколая Чудотворця та Божої Матері. Храм побудований в класичному стилі. З часу освячення (1817 рік) храм ніколи не закривався надовго. Навіть у 20-30 роки двадцятого століття в ньому проводилися богослужіння.\nПісля створення Миколаївської і Вознесенської єпархій, коли місто Миколаїв став єпархіальним центром, Свято-Нікольському храму був наданий статус собору. Храм був відреставрований, на дзвіниці з'явилися дзвони. У південній частині собору був споруджений бічний вівтар на честь Покриву Пресвятої Богородиці.\nАдреса: м Миколаїв, вул. Фалєєвська, 4\nТелефон: (0512) 37-68-27.\nВже через три роки після заснування міста з'явилася офіційно зареєстрована католицька громада, яка вела активне релігійне, культурне, просвітницьке та суспільне життя. Вона стала однією з перших християнських парафій в Миколаєві. У 1794 р. один з державних будинків був переданий католицькій церкві, безперечно, з метою залучення в місто поселенців цього віросповідання, в основному з країн Західної Європи. Цей будинок був перебудований у перший католицький храм Святого Йосипа і освячений 20 травня 1796 року. Він знаходився на місці двору нинішнього костьолу, виходив фасадом на вулицю Молдаванську (нині - Декабристів).\nІз 1874 року настоятелем, протягом багатьох років, був священик Никодим Черняхович, який вважав за необхідне будівництво нового храму. 1880 року він отримав дозвіл на початок збору грошей. Будівельні роботи почалися 1891 року. 1893 року будівля була зведена, а 1895 – остаточно завершена. Нова Миколаївська церква була урочисто освячена у вересні 1896 року.\nЦерква була побудована в еклектичному стилі за проектом Одеського архітектора Владислава Домбровського. У церкві був встановлений новий орган, німецького виробництва, вартістю 100 тисяч рублів.\nПарафіяльна школа діяла з часу заснування церкви, тобто з кінця XVIII століття. Кількість віруючих постійно збільшувалася: 1875 року вона складала 2354 чоловіки, а на 1912 рік налічувалося вже 8000 чоловік.\nОтже, в будівлі храму почалося нове, світське життя. Новий власник – міський історико-археологічний музей.\nПочалася друга світова війна. Окупанти спершу відкрили храм для богослужінь, а потім закрили його і влаштували в храмі бійню.\n2005 року настоятелем храму став отець Ярослав Гижицький. Він провів підготовчу роботу для встановлення дзвонів, які були освячені 2006 року о. Юрієм Нагорним, з нагоди 110-річчя храму. Німецькі католики з міста Бохума подарували великий орган. Інструмент вироблений 1950 року фірмою Братів Штокман з м. Верль у Вестфалії. 28 березня 2009 року орган був урочисто освячений єпископом Броніславом Бернацьким.\nАдреса: м Миколаїв, вул. Декабристів,32\nТелефон: (0512) 47-06-36.\nВірменський храм імені Святого Георгія - незвичайний храм, замість звичних золотих куполів має дах з черепиці, вікна арочні, вузькі і витягнуті, західна частина будівлі завершується шестиколонною ротондою-дзвіницею, а на цокольному поверсі - просторий зал для зібрань.\nРоботи з будівництва вірменської церкви завершені, проект якої виконав миколаївський архітектор, творець дитячого містечка «Казка» та меморіального комплексу героям-ольшанцям Вадим Павлович Попов.\nПроектувалася вірменська церква у стилі ранніх християнських храмів. За основу архітектор взяв церкву Святої Ріпеіме, що знаходиться в Ечміадзинському монастирі.\nМатеріалом для облицювання церкви став вулканічний туф, привезений з Вірменії. Західна частина будівлі завершується шестиколонною ротондою-дзвінницею.\nЦокольний поверх служить для вірменської громади залом для зборів, свят і одночасно трапезної.\nУсередині церкви знаходиться купольний зал. Завдяки пристінним пілонам він отримав хрестоподібну форму, освітлений 12-ма арочними вікнами. Коли храм буде готовий остаточно перед вірянами - постане розписаний чудовим фресковим живописом купол.\nАдреса: м. Миколаїв, Корабельний район (перегін).\nХрам Всіх Святих - один з найстаріших храмів міста Миколаєва. Храм є одноповерховою кам'яною будівлею, в плані має вигляд хреста. Над його входом розташована дзвіниця. Місткість храму - 300-500 чоловік.\nЦерква була закладена за клопотанням Головного командира Чорноморського флоту адмірала І.І. де Траверсе в 1807 році і в 1808 освячена. Будувалася вона на кошти «нижніх чинів Чорноморського відомства, адміралтейських служителів, купців, міщан та різночинців». Крім того, це єдина церква Миколаєва, яка ніколи не закривалася владою. Будівля зберегла свій первинний архітектурний вигляд. Свого часу Храм Всіх Святих був своєрідним релігійним центром, навколо нього формувалася православна община Миколаєва.\n1858 року церква була перебудована і розширена, завдячуючи турботам міського голови К.Н. Соболєва – колишнього церковного старости, купця І-ої гільдії. 1876 року, старанням колишнього церковного старости І.П. Бартенєва, за сприяння колишнього головного командира Чорноморського флоту і портів генерал-лейтенанта М. А. Аркаса, церква була обнесена чавунними гратами і встановлений новий дзвін. Того ж року на кошти М. Аркаса в церковній огорожі споруджена двоповерхова каплиця.\nНа міському кладовищі 1881 року споруджена будівля-склеп витонченої архітектури в стилі італійського ренесансу. Тут покояться останки Миколи Миколайовича Аркаса – видатного українського історика, композитора, автора опери «Катерина». 1930 року сюди перенесли останки засновника Миколаєва і верфі на Інгулі бригадира Михайла Леонтійовича Фалєєва (помер 1792 року), на старому цвинтарі знаходиться склеп засновника Харківського університету В. Каразіна.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Степова, 35\nПравославний собор у Миколаєві, розташований на розі вулиці Садової та проспекту Центральний. Собор відрізняється давньоруськими архітектурними формами, будівництво храму розпочалося в 1904 році за проектом архітектора Федора Еппінгера, будівництво тривало три десятиліття.\nУ 1908 році відбулося освячення храму в ім'я Касперівської ікони Божої Матері.\nУ 1934 році будівлю було передано під клуб суднобудівного заводу імені 61 комунара.\nПід час Другої світової війни храм був відкритий для богослужіннь, знову закритий у 1949 році.\nУ 1992 році будівлю храму передано громаді Української православної церкви Київського патріархату. Храм отримав статус кафедрального собору Миколаївської та Богоявленської єпархії.\nЗ 1994 по 2004 рік реконструювалася зовнішня частина собору. До 2010 року було завершено відновлення внутрішніх приміщень.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Садова, 12.\nДо революції поруч з цим місцем, на перетині вулиць Адміральської та Соборної, знаходився головний храм Миколаєва - величний Адміралтейський собор. Храм Св. Миколая спроектував арх. А. Доморацький. Висота від заснування до хреста - 16 метрів.\nІдея побудувати в честь покровителя міста - Святого Миколая - каплицю належала підприємцю Г. Жильцову. Після зведення стін каплиці подальше будівництво було призупинено через фінансові труднощі підприємця.\nУ 2007 році інший підприємець Миколаєва - І. Данішевський, отримавши благословення Архієпископа Питирима, продовжив будівництво. Вже не каплиці, а храму - місця, де проводиться богослужіння православної церкви - Божественна Літургія. Відповідно до нового архітектурного плану, дві раніше збудовані стіни знесли, спорудили притвор і розширили вівтарну частину. Над купольною частиною фахівці працювали близько двох років.\nСкульптура Святого Миколая Чудотворця покровителя міста Миколаєва, відкрита в Каштановому сквері в 2005 р. в ознаменування 216-річчя міста. Св. Миколай Угодник здавна вважається покровителем мореплавців, який оберігає їх кораблі в далеких походах. Пам'ятник Чудотворцю виготовлений з сіро-блакитного мармуру (архітектори А. Павлов і А. Бондар, скульптор І. Булавицький), створювався 1,5 року. Каштановий сквер - одне з найулюбленіших місць відпочинку жителів Миколаєва. Біля входу в сквер встановлені мармурові скульптури левів, що стояли біля входу до будинку сім’ї Аркасів по вул. Соборній, 2 (зараз – Каштановий сквер).\nПарк закладено в 1945 році на честь Перемоги над гітлерівською Німеччиною. Парк розтягнувся уздовж Київського шосе (проспект Героїв Сталінграда) на правому березі Інгулу і зайняв площу близько 60 гектарів, він є однією з визначних пам'яток Миколаєва, найбільший у місті. У парку проводяться театралізовані свята, святкові гуляння, спортивні змагання, танцювальні вечори та концерти, які перетворили парк в центр культурного життя міста. Ця територія стала справжньою рекреаційною та найпопулярнішою зоною відпочинку городян.\nТериторія, на якій планувалося розбити сад для народних гулянь, одна з найбільш «стародавніх» в місті. У 20-ті роки ХIХ століття тут була Військова площа, що межує з офіцерськими будинками і казармами. Згодом на площі виник облаштований ринок, який успадкував назву «Військовий». Наприкінці ХIХ століття це місце позначалося на карті міста топонімом «Площа Військового ринку».\nВійськовий ринок на початку ХХ століття перестав бути ринком. На місці торгових рядів з'явилися численні трактири. За збереженими рапортами наглядача тут відбувалися бійки з різаниною і вбивствами, збувалося крадене добро, а майстрові пропивали свою заплатню. Район був головним болем поліції і небезпечним для обивателів. Саме на місці цієї «п'яної калюжі» виник перший міський сад тверезості. У 1903 році тут закрили всі питні заклади і знесли старі будови торгових рядів.\nКомітет тверезості пильно стежив за ходом будівельних робіт. Майбутній сад був розбитий радіальними алеями на зелені зони, які сегментами виходили на центральну алею. Лавки для відпочинку і тінисті альтанки розташувалися на головній прогулянковій доріжці від входу до оркестрового майданчика.\nПерший міський сад тверезості мав унікальну флору. До 1910 року народний сад тверезості № 1 знайшов популярність серед городян. Він став місцем сімейного відпочинку представників усіх станів. Оркестр 58-го Празького піхотного полку, розквартированого в Миколаєві, грав тут увечері по четвергах і суботах.\nФлотський бульвар - колишній Морський - заснований на місці старого звалища адміралом А.С. Грейгом. Простягнувся бульвар над Воєнною гаванню вздовж берега річки Інгул, від Адміральського будинку (будинок командувача Чорноморським флотом) до Адміралтейської стіни.\nВідкрито бульвар у 1826 році, назва «Морський» пов'язане з видом, що з нього відкривався - Адміралтейство, Військова гавань і ряд інших військово-морських об'єктів. Також з бульвару можна помилуватися Бузьким лиманом, провідним до Чорного моря. Після війни до ювілею адмірала С.О. Макарова з "Морського бульвару" був перейменований в "Бульвар Макарова", а пізніше - під Флотський, як історичне нагадування про міцний зв'язкок міста з Чорноморським флотом.\nФлотський бульвар є своєрідним історичним музеєм міста корабелів. Дві стели, встановлені на бульварі, розповідають про розвиток кораблебудування на півдні нашої країни і Героїв Радянського Союзу та Соціалістичної Праці - жителях Миколаєва. Атрибути-символи історії міста (корабельна гармата, світильники з якорями, якір) надають бульвару своєрідний вигляд.\nФлотський бульвар імені адмірала Макарова радує городян вже багато років. Найулюбленіше місце відпочинку і прогулянок в будь-який час доби і в будь-яку погоду з моменту заснування. У народі називається БАМ. З висоти добре видно нижню набережну та Інгульський міст, що з'єднує центральну частину міста з мікрорайонами Соляні і Північний.\nУ Центрі бульвару стоїть пам'ятник адміралу Макарову, який народився в Миколаєві і прославив наше місто.\nПоруч з пам'ятником знаходяться шаховий клуб і старовинна альтанка, які є ровесниками бульвару. Навпроти шахового клубу стоїть пам'ятний знак у вигляді куба, виготовлений з високоміцного сплаву металів, на ньому зображені відомі кораблі, побудовані на верфях міста.\nСам бульвар і нижня набережна поєднуються трьома сходами. На бульварі є ще два пам'ятника - одному із засновників Миколаєва М.Л. Фалєєву і православний кам'яний хрест на честь 2000-річчя Різдва Христового.\nРозташований цей парк в районі міста Миколаєва з такою ж назвою. Парк має статус пам'ятки садово-паркового мистецтва.\nЦікавою є назва парку, вона пов'язана з тим, що раніше до створення парку, на цьому місці росло багато дерев і чагарників, які були зібрані в окремі групи і створювали враження маленьких лісочків.\nА перша згадка «лісочків» за архівними даними датована ще у 1790 році в листі полковника Фалєєва до князя Потьомкіна. Там йшлося про те, що «волосіні» займають 833 десятин землі і це 35 гаїв, що складаються з диких дерев.\nПеред революцією волосіні були місцем проведення масових маївок трудящих міста, які збиралися тут після перемоги Жовтня. Сьогодні про це нагадує пам'ятник майовщикам, встановлений у парку «Ліски».\nКолосальної шкоди волосінням завдали дві світові війни. Під час громадянської війни майже всі дерева в парку були вирубані, за винятком небагатьох.\nУ повоєнні роки почалося відродження парку. У п'ятдесяті – поч. шістдесятих років ця територія була великою (більше 90 гектарів) зеленою зоною без чітких меж і статусу.\nСьогодні поверхня тераси парку досить рівна з невеликим ухилом з півночі на південь і в напрямку до річки Південний Буг. Південна частина парку зайнята озером. Парк «Ліски» - це прекрасне місце відпочинку городян, які із задоволенням прогулюються по алеях, дихаючи свіжим сосновим повітрям.\nМиколаївський зоопарк - один з найкращих і знаних зоопарків. Історія зоопарку бере початок від 26 квітня 1901 року, коли міський голова Микола Леонтович заснував свою приватну колекцію.\nДо 1925 року розташовувався в будинку Леонтовича на вулиці Адміральській (на місці нинішньої облдержадміністрації). З 1978 року перенесений на нове місце поряд з Центральним автовокзалом. На поточний час займає територію в 23 га.\nЗ 1988 року в зоопарку існує музей його історії. Матеріали для створення почали збирати ще на початку 1980-х. У музеї представлені документи, фотографії, особисті речі Миколи Леонтовича, Федора Нічикова, спогади співробітників, колекція черепів і чучел тварин, що колись жили в зоопарку, колекція яєць, картоплани і путівники інших зоопарків.\nНа даний час у зоопарку існує колекція, яка налічує 2800 тварин 377 видів, з них близько 80 видів, занесених у Міжнародну Червону книгу, більше ніж 400 видів рослин. Це найбільша колекція в Україні.\n13 січня 2001 року урочисто було піднято прапор зоопарку — перший прапор серед зоопарків СНД. Перед підняттям прапор був освячений архієпископом Миколаївським і Вознесенським, владикою Пітірімом.\nУ 1993 році першим серед зоопарків України Миколаївський зоопарк прийнятий в Європейську Асоціацію Зоопарків і Акваріумів. Бере участь у 18 Європейських програмах розведення рідкісних видів, входить в Євро-Азійську Регіональну Асоціацію Зоопарків і Акваріумів, у Міжнародну Систему Обліку Тварин. У травні 2003 року Миколаївський зоопарк першим із зоопарків України був прийнятий у Всесвітню асоціацію зоопарків і акваріумів.\nАдреса: м Миколаїв, пл. Миколи Леонтовича, 1\nТелефон: (0512) 24-63-77, (0512) 55-60-45.\nДикий Сад – місцевість в Миколаєві у Центральному районі міста, вздовж річки Інгул, між сучасними вулицями Адміральською (найдальша локація), Набережною, Пушкінською та Артилерійською. Колишнє місто кімерійців (Білозерська культура).\nСтародавнє городище "Дикий сад" - залишки кімерійського поселення XII ст. до н.е. Городище відкрив археолог Ф. Камінський в 1927 р., регулярні археологічні дослідження ведуться з 1990 р. Однією з перших знахідок став бронзовий казан. Далі були виявлені уламки керамічного посуду, знаряддя праці, кістки тварин - ці знахідки представлені в краєзнавчому музеї. Розчищені фундаменти стін стародавніх приміщень, залишки двох кам'яних мостів, храмове приміщення сонцепоклонників. У північній частині розкопаний фрагмент оборонної стіни і сторожової вежі. Деякі дослідники вважають це поселення протодержавою. Планується створення музейного комплексу "Городище" Дикий сад".\nМиколаївська обсерваторія була заснована Олексієм Самуїловичем Крейгом у 1821 році як морська. Вона забезпечувала Чорноморський флот морехідними картами. Тут штурманів навчали астрономічним методам орієнтування, виконували настройку навігаційних приладів.\nПобудована обсерваторія за проектом головного архітектора Чорноморського адміралтейства Федора Івановича Вунша. Майданчик для зведення будівлі вибрали на піднесеному місці, яке і зараз називається "Спаським курганом". При вирівнюванні землі під будівництво, там були знайдені залишки будівель, можливо, залишилися з часів колонізації краю греками.\nУ єдиний історико-архітектурний астрономічний ансамбль входить територія обсерваторії площею 7,1 га: головна будівля обсерваторії, старі і сучасні астрономічні павільйони, споруди наукового і господарського призначення, парковий ландшафт і чавунна лита огорожа.\nУ музеї обсерваторії зберігаються унікальні старовинні астрономічні прилади та інструменти - меридіанне коло і переносний вертикальний круг фірми Репсольда, колекція астрономічних годинників XVIII-XIX ст., астрономічні книги XVII-XIX ст. та понад 80 інших експонатів.\nЗ дня заснування обсерваторії тут велися наукові роботи астрономічного характеру: складалися зоряні карти і каталоги, визначалися координати комет і планет. У 2001 році серед імен малих планет з'явилася планета номер 8141 Nikolaev, названа на честь нашого міста.\nУ 2002 році обсерваторії присвоєно статус Науково-дослідного інституту.\nБудучи історичним і науковим надбанням України, Миколаївська Астрономічна обсерваторія не має аналогів у нашій країні. У світі її можна порівняти тільки з Королівською обсерваторією у Великобританії і Морською Обсерваторією США.\nУ квітні 2007 року Миколаївська астрономічна обсерваторія отримала офіційне повідомлення Національної комісії України у справах ЮНЕСКО про включення її до списку світової спадщини.\nНа даний час в обсерваторії ведуться роботи в області динаміки тіл Сонячної системи, дослідження навколоземного простору, створення каталогів положень зірок, інформаційної підтримки астрономічних досліджень і астрономічного приладобудування, а також не припиняє роботу і продовжує служити справі - морській навігації і дослідженням космосу, і є «берегинею точного часу».\nАдреса: м Миколаїв, вул. Обсерваторна 1/4, 1\nТелефон: (0512) 47-70-14.\nМиколаївський яхт-клуб - прибережна зона відпочинку в північно-західній частині міста на річці Південний Буг. Найстаріший в Україні яхт-клуб заснований в Миколаєві в 1887 р. з ініціативи ад'ютанта Головного командира Чорноморського флоту і портів Є. Голікова, історика М. Аркаса, вченого В. Рюміна. Для його створення було виділено прибережну ділянку у Спаську - передмісті Миколаєва, де в той час знаходився палац князя Г. Потьомкіна (не зберігся) і Турецький (Султанський) фонтан (1792, відреставрований в 1926 р.). У 1904 р. відбулося урочисте відкриття нового кам'яного будинку Миколаївського яхт-клубу, спорудженого за проектом миколаївського архітектора, члена яхт-клубу Л. Роде. Ця будівля збереглася до наших днів. На набережній в 2009 р. встановлено пам'ятник Г. Потьомкіну.\nЗ 60-х до початку 80-х років минулого століття яхт-клуб пережив період небувалого спортивного підйому. Гучні перемоги миколаївських спортсменів на міжнародних змаганнях, кругосвітня подорож миколаївського яхтсмена Бориса Немирова сприяли популярності парусного спорту і уславленню міста Миколаєва.\nОсь уже багато років поспіль яхтсмени зі всієї України прибувають до Миколаєва, щоб взяти участь у щорічній екологічній парусній регаті імені Сергія Шаповалова.\nСпаський спуск - це ще один район старого міста багатий на пам'ятки. З моменту заснування Миколаєва сам князь Потьомкін облюбував тінистий дубовий гай над лиманом річок Інгул і Південний Буг для своєї літньої резиденції і побудував красивий літній палац, який проіснував до середини 20 -го століття.\nСьогодні на місці цього палацу стоїть сучасне кафе і в центрі - пам'ятник князю Потьомкіну.\nУ 1789-му році князь Г.О. Потьомкін відібрав ці землі в казну для зведення тут нової верфі і повелів ордером від 1789 року "Фаберову дачу іменувати Спаське". З тих пір на планах, картах і офіційних документах місцевість іменувалася Спаським урочищем, а в народі Спаське або Спаськ. У цій місцевості, в Спаській балці, перебувало кілька природних джерел (Спаські джерела) з прісною водою, які довгий час постачали воду у прилеглі будівлі і споруди. Турецький фонтан був одним з фонтанів старовинного водного джерела, від якого забезпечувався Потьомкінський палац. Він зберігся до наших днів як пам'ятник в яхт-клубі.\nУ наш час Спаські джерела вичерпалися, хоча були спроби провести від них водопровід, а невдалий проект проведення води в місто в ХІХ столітті, поклав початок назвою цілого району міста "Сухий Фонтан". В околицях Спаська знаходився найвищий пагорб на Миколаївському півострові, який отримав назву Спаський пагорб або курган. На пагорбі була споруджена Морська астрономічна обсерваторія, вежа Морського оптичного телеграфу (сьогодні її вже немає), Шуховська водонапірна вежа.\nЗ першої половини ХІХ століття Спаське урочище стало "розпадатися" на ряд господарських та адміністративних ділянок: урочище Сухий фонтан, Спаську верф, дачні ділянки для знаті, Cпаські казарми, річковий яхт-клуб та ін.\nУ 1826-28 роках було закладено Спаське адміралтейство для будівництва з підряду судів, на ньому було збудовано велику кількість кораблів, а в 1880-му році Спаське адміралтейство перетворилося в пароплавну верф комерційного радника Кундишева-Володіна. Після його банкрутства тут з'явилися міська та річкова пристані. Сьогодні це річковий вокзал.\nНевелика трикутна площа, що утворилася при перетині вулиць Нікольської і Таврійської, стала носити назву Спаська (на даний час це Шевченківський сквер, в якому розташовано пам'ятник Т.Г. Шевченку).\nЯк і раніше, яхт-клуб – це місце відпочинку городян, і центр вітрильного та водного спорту Миколаєва. Тут швартуються дрібні і великі яхти, звідси вони виходять у плавання. Перша українська яхта «Ікар», яка здійснила кругосвітню подорож, також йшла звідси і повернулася сюди ж, уславивши м. Миколаїв.\nУ цьому ж районі в 60-70-ті роки побудували Миколаївський міський стадіон, який став центром спортивного життя міста, а головне, популярного футболу. У пам'ять про заслуги миколаївських футболістів вдячні вболівальники в 2008-му році поставили пам'ятник, який прикрашає центральну алею проспекту Центральний напроти центрального входу до стадіону.\nЗакінчується колишнє Спаське урочище спортивними базами, санаторіями - профілакторіями, базою футболістів, готелем.\nДитяче містечко «Казка» - це невеликий парк загальною площею 2,5 га, відкриття якого відбулося 19 травня 1982 року, це у своєму роді унікальний парк, побудований методом народного будівництва за участю будівельників, художників, скульпторів, монументалістів. Дитяче містечко - це не тільки музей всіх видів художнього та декоративно - прикладного мистецтва, це ще й дендропарк з екзотичними рослинами (тюльпанове дерево, павловнія, гінго, айлант, біота, будлея, вейгела, гібіскус, дейція, піроканти, дрік і багато інших).\nКожна споруда в містечку несе в собі риси певного казкового сюжету. Унікальні архітектурні об'єкти, виконані в металі, дереві, камені, з використанням карбування і мозаїки, скульптури і живопису, різьблення, кування й інших видів художнього оформлення, викликають захоплення жителів і гостей міста.\nДитяче містечко «Казка» - це єдиний в Україні культурно - ігровий комплекс, в якому втілена ідея цілеспрямованої роботи по всебічному вихованню та розвитку підростаючого покоління. Як і все нове і цікаве, «Казка» залучила людей творчих, які люблять і розуміють дітей. Різноманітні свята, конкурси та фестивалі різних рівнів, і просто ігрові програми збирають велику кількість учасників. Подивитися на диво - містечко приїжджають гості з різних країн світу, а також з усіх куточків України.\nБюджетна установа «Культурно - ігровий комплекс« Дитяче містечко «Казка» в 2009 році був визнаний одним з «7 чудес Миколаєва».\nУ святкові дні на всіх майданчиках містечка проходять театралізовані свята, концертні, ігрові, спортивні програми, фестивалі, виставки дитячої творчості, конкурси дитячих малюнків на асфальті.\nУ будь-яку пору року дитяче містечко «Казка» являє собою захоплююче видовище. Взимку, коли сніговий покрив вкриває всі доріжки і дерева - містечко стає по-справжньому казковим.\n"Казка" - це дитинство і пам'ять не одного покоління миколаївців.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Декабристів, 38-А.\nНа замовлення невропатолога Кенігсберга в 1901 році місто Миколаїв отримує розкішну і корисну пам'ятку - водолікарню. Зроблена вона у мавританському стилі за проектом одеського інженера Рейхенберга під керівництвом міського архітектора Штукенберга, вони створили пишність, якою захоплювалось не одне покоління миколаївців та гостей міста. В інтер'єрах застосовували дерево, ліпнину, технічні новинки початку ХХ століття.\nПротягом 60-80 років лікарня була методичним центром надання кваліфікованої фізіотерапевтичної та методичної допомоги, міської та сільської охорони здоров'я. Тут діяли кабінети: лікувальної фізкультури, функціональної діагностики, зубний кабінет і відділення субаквальних ванн, що дозволяло щодня приймати 450-500 хворих. Тоді ж її перейменували в обласну фізіотерапевтичну лікарню.\nЗ 1978 р. лікарня носить звання «Установа високої медичної культури». Протягом 100 років існування Миколаївської водолікарні - змінювалися її назви, а суть залишалася та ж - повертати здоров'я людям.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Велика Морська, 27,\nТелефон: (0512) 37-81-79.\nБіографія лялькового театру в Миколаєві розпочалася в 1970 році, тоді новостворений театр очолювали: Б.Л. Оселедчик (головний режисер) і А. П. Цуканов (головний художник). Першу прем'єрну п'єсу С. Когана і С. Єфремова «Повсталі джунглі» глядачі змогли побачити в листопаді 1971 року. У період становлення і розвитку театру ляльок його репертуар складався в основному з відомих класичних творів, поставлених у класичному стилі з використанням яскравих, казкових декорацій. Незважаючи на те, що в колективі театру на той момент були відсутні професійні актори-лялькарі, маленькі глядачі із захопленням приймали цікаві вистави.\nНаприкінці першого десятиліття творчої діяльності театр вирішив звернутися також і до дорослої аудиторії. Прем'єра вистави «Дон Жуан 20 століття» стала значною подією в культурному житті Миколаєва, а квитки на виставу були розкуплені за місяць до дати прем'єри. Першим творчим успіхом театру можна вважати отримання диплома першого ступеня на Всесоюзному фестивалі лялькових театрів. Такою нагородою був відзначений спектакль «Руслан і Людмила», в якому театр на загальний подив використовував 94 ляльки.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 53,\nТелефон: (0512) 37-81-79\nБіографія Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії розпочалася 1 листопада 1927 року зі створення Театру юного глядача.\nХрещеним батьком театру, куратором та педагогами стали народні артисти Радянського Союзу: легенда московського малого театру О. Яблочкіна, видатний актор МХАТу М. Плотников, учениця та сподвижниця видатного українського театрального діяча Леся Курбаса Софія Мануйлович, брати Роберт та Рафаїл Адельгейми. У серпні 1959 року було об’єднано трупи Миколаївського державного театру юного глядача та Миколаївського пересувного українського театру ім. Т.Г. Шевченка в один колектив – Миколаївський обласний український музично-драматичний театр.\nУ 1980 році театру присвоїли новий статус – Миколаївський український театр драми та музичної комедії. Зірковий час для театру настав у вересні 2001 року, коли йому було присвоєно звання академічного.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Дунаєва, 59,\nТелефон: (0512) 47-92-22.\nУ 1881 році міщанин Монте збудував за проектом архітектора Т. К. Брусніцького театр, який виходив фасадом на Різдвяну вулицю (вулицю Лягіна), а глухою стіною - на Адміральську. Зал був розрахований на 900 осіб. Глядачі розміщувалися в 350 кріслах партеру, а також в 39 ложах бенуара і бельетажу.\nУ 1894 році Карл Монте продав театр Якову Шефферу, який перепланував будівлю.\nНа сцені театру в різний час виступали такі діячі театральної культури, як Віра Комісаржевська і Марія Савіна, Павло Орленев і Мамонт Дальський, Федір Шаляпін, Леонід Собінов, Всеволод Мейєрхольд, Марко Кропивницький і Панас Саксаганський.\nУ серпні 1896 року в театрі відбувся перший в Миколаєві сеанс кіно.\nУ 1939 році театру було присвоєно ім'я льотчика В. П. Чкалова (це найменування театр носив до 1994 року).\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 25,Телефон: (0512) 37-21-66.Посилання на мапу\nУ найстарішого з сучасних кінотеатрів багата історія, яка починається задовго до 1963 року, коли відкрився великий екран. Вона бере свій початок з 1913-го року, прізвиська "червоний дім" та прізвища Лебедєв. За свої півстоліття один з кращих кінотеатрів у республіці кілька разів переживав періоди занепаду, але незабаром наполегливо відроджувався.\nГлядацький зал відремонтований, у ньому - м'які іспанські крісла. Їх, до речі, стало менше - 478, а не 700, як раніше, зате з'явилася vip-зона (дивани), самі крісла тепер широкі і зручні, збільшилося місця для проходу.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Московська, 9,\nТелефон: (0512) 37-32-91.\nРозташований в історичному центрі міста Миколаєва. Він відкрився в 2003 році. Для глядачів працюють два зали, де можна приємно провести час з сім'єю і друзями.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Декабристів, 21,\nТелефон: (0512) 36-10-52, 50-03-72.\nАдреса: м. Миколаїв, вул. Проектна, 1.\nВперше наплавний міст через Південний Бугу Миколаєві був побудований в 1827 році. Вочевидь дані про нього не збереглися. Замість нього в 1856 році було побудовано новий міст, що проіснував до Другої світової війни. Його наплавна частина складалася з ялинових колод, по яких були укладені прогони й настил. До берегів примикали дерев'яні палі естакади. З лівого берега частина річки пересипалась земляною дамбою між кам'яними підпірними стінками. Рівень проїзду не перевищував одного метра над водою. Наплавну частину мосту кріпили ланцюгами перетином від 22 до 50 міліметрів до якорів. Довжина мосту становила близько 1 кілометра, ширина проїжджої частини — 6,25 метра.\nПісля війни міст був відновлений на колишньому місці в колишньому вигляді. По мосту здійснювався односторонній рух з обмеженням ваги екіпажів до 8 тонн і швидкості до 5 км/год. Для пропуску річкового і морського судноплавства щоденно проводилося до 5 розведень тривалістю до 1 години. У зимові місяці, майже щорічно, міст руйнувався штормами і льодом, що припиняло рух на тиждень і більше.\nУ 1957 році будівництво нового мосту було доручено «Мостопоезду № 444» тресту «Мостострой № 1» (зараз це «Мостоотряд № 73» — один з підрозділів ВАТ «Мостобуд») під керівництвом лауреата Ленінської премії Льва Георгійовича Карелі за проектом інституту «Киевгипротранс».\nУ спорудженні Варварівського мосту взяли участь працівники Чорноморського суднобудівного заводу, заводу підйомно-транспортного обладнання, заводу ЗБВ та інших миколаївських підприємств.\nУ 2008 році проектний інститут «Київсоюзшляхпроект» опублікував висновок, в якому обгрунтовано необхідність термінового ремонту мосту і розписані ті дії, які необхідно здійснити з його реконструкції.\nПерший міст через Інгул збудовано у 1792—95 роках як наплавний, прокладений на понтонах.\nНовий Інгульський міст побудовано протягом 1974 – 1980 років. Це розвідний міст через річку Інгул, призначений для пропуску суден з суднобудівного заводу імені 61 комунара. Довжина мосту 422 метри, ширина – 18,5 метра (чотири автодорожні смуги, два тротуари завширшки 2,25 метра). Розвідна частина – 76,25 метра. Розвідний прогін забезпечив проходження габариту завдовжки 55 метрів, заввишки 60 метрів.\nСпроектовано міст проектними інститутами Ленпромбудміст і київською філією Союздорпроекту. Збудовано Мостопоїздом №444 Мостобуду № 1 (зараз— Мостозагін № 73).\nУнікальність Інгульського мосту – це найбільша в Європі підйомна частина. Як ви вже знаєте, міст розвідний, а це вимагає постійної уваги. У порядку повинні знаходитись усі механізми, що «піднімають» частину мосту, щоб дати можливість пройти крупним суднам. Тому найголовніше для мосту – міцні і надійні опори, які його «тримають».\nМабуть, чи не кожен мешканець Миколаєва знає понтонний пішохідний міст через річку Інгул. Ним щоденно користується не одна тисяча людей. Збудований близько 40 років тому, міст продовжує функціонувати.\nІсторія деяких вулиць Миколаєва\nПерша спроба присвоїти офіційні назви вулицям була зроблена в 1822 році. Міський поліцмейстер Павло Федоров розробив проект назв основних вулиць Миколаєва. Згідно з проектом були запропоновані назви тринадцяти поздовжнім вулицям, які йшли із заходу на схід Миколаївського півострова, і семи поперечним. Головний командир Чорноморського флоту і портів, військовий губернатор Миколаєва і Севастополя віце-адмірал О. С. Грейг не затвердив цей проект. Найімовірніше, він не побачив у ньому тих назв, які б відображали головний дух Миколаєва як центру суднобудування і флоту.\nПерші офіційні назви вулиці Миколаєва отримали 1835 року, коли місту вже було 46 років. Новий поліцмейстер Григорій Автономов, вивчивши проект назв вулиць свого попередника, змінивши та доповнивши його, вніс на розгляд М. П. Лазареву, який на той час змінив на посту О. С. Грейга. Цей проект був більш продуманим і повним, він охопив всі частини міста, аж до Східної Слободки. У проекті було багато назв, пов’язаних з кораблебудуванням і флотом. Цей проект був затверджений Михайлом Лазаревим і царем Миколою I. Генеральний план розділив місто на три частини: «Городова частина» – від вулиці Артилерійської до Садової, «Адміралтейська частина» – від Садової до 6-ї Слобідської вулиці, «Херсонська слободка» – від 1-ї до 10-ї Військової вулиці.\nУ дореволюційному Миколаєві вулиці називалися за ознаками: звідки, куди або мимо чого вони проходять. При цьому визначальною ознакою приймалися найхарактерніші, найважливіші або найпримітніші об'єкти.\nЧасто назви вулицям давалися за об'єктами, яких на цей момент вже не було, і вулиця таким чином служила своєрідною пам'ятною сторінкою в книзі історії міста. Назви деяких вулиць відображали стан і соціальну належність проживаючих тут городян: Купецька, Міщанська, Німецька. Деякі вулиці названі іменами церков, які знаходилися на них: Соборна, Різдвяна.\nДуже часто назви вулиць пов'язували з професіями жителів міста, а в Миколаєві ці назви мали подвійну природу: вони не тільки професійні, але ще й флотські, тобто назви пов'язані з кораблебудівними професіями: Конопатна, Кузнецька, Мельнична, Купорна, Столярна, Майстерська, Плотницька, Заводська.\nПроспект Центральний – головна магістраль Миколаєва\nНа даний час це найширша магістраль міста. Протяжність проспекту - близько восьми кілометрів, він перетинає майже все місто з заходу на схід. Нині проспект забудований сучасними житловими кварталами, проте на деяких ділянках досі залишаються одноповерхові будинки, як наприклад, на парній стороні проспекту між вулицею 6 Слобідською і Богоявленським проспектом.\nМагістраль добре озеленена. Із зовнішнього боку її обрамляють ряди тополь, дві смуги газонів, посеред - прогулянкова алея, яка у перетині з поперечними вулицями прикрашена квітниками і розаріями.\nУ 1822 році поліцмейстер Павло Федоров запропонував назву Херсонська вулиця, яку було офіційно затверджено тільки в 1835 році. Вулиця починалася від Спаського пагорба і виводила до виїзду з міста, на Херсонську дорогу. Тобто, якщо нею проїхати прямо на схід, можна потрапити в сусідній обласний центр —місто Херсон. Вона була забудована одноповерховими будинками, вимощена бруківкою.\nУ 1830-і роки на Херсонській вулиці розташовувався Воловий двір Морського відомства і Старий редут - залишки земляної фортеці, що існувала ще до заснування Миколаєва. На початку вулиці знаходилася Симеона-Агрипинська церква, побудована в 1869 році.\nНаприкінці XIX століття на Херсонській вулиці була побудована фабрика сільськогосподарських знарядь, що належала братам Донським - одне з перших великих капіталістичних підприємств у місті.\nУ 1920-і роки вулиця була перейменована в Першотравневу - на честь міжнародного дня солідарності трудящих.\nДо 90-річчя з дня народження Леніна в 1960 році вулицю перейменували на проспект Леніна (Центральний просп).\nУ 1970-і роки проспект продовжили в бік мікрорайону «Ліски».\nВулиця Соборна – головна пішохідна вулиця Миколаєва\nВулиця Соборна – поперечна вулиця в Городовій частині старого Миколаєва. Перша назва вулиці «Єлисаветградська» запропонована П.І.Федоровим у 1822 році, але не затверджена віце-адміралом О.С. Грейгом. Назву було запропоновано так, оскільки вулиця вела до Інгульського мосту, через Інгульський узвіз, а від мосту починалася Єлисаветградська дорога. Поліцмейстер Г.Г. Автономов 1835 року запропонував назву «Соборна». Ця назва пов'язана з тим, що початок цієї вулиці знаходився поряд з Адміралтейським собором Св. Григорія Великої Вірменії. Згодом, у другій половині XIX ст., вулицю продовжено на південь до Каботажного спуску, повз Вавілову дачу. З кінця XIX ст. Соборна стала головною вулицею міста, його торговим центром. На ній було збудовано будівлі Міського і Дворянського зібрань, чудові готелі, великі магазини, друкарні, ресторани, Гостиний ряд. Старожили говорили, що по Соборній навіть середнім чинам не дозволялося прогулюватися.\nПісля вбивства Олександра II на розі Соборної та Херсонської була встановлена каплиця, а Соборну перейменовано на Олександрівську вулицю. Але перейменування не було затверджене. 1897 року в місті було відкрито дві лінії кінної залізниці, що проходили частково Соборною.\nУ 1914 році по цих лініях було пущено трамвай,\nа на перетині Соборної і Херсонської побудована трамвайна підстанція в стилі класичного модерну, що збереглася до нашого часу.\nУ післявоєнні роки трамвайні колії зняли, а будівлю переобладнали, зберігши архітектуру.\n1915 року Соборну все-таки було перейменовано на Олександрівську. Проте після Лютневої революції їй повернули назву Соборна. У радянські часи, у 20-х роках ХХ століття, вулицю перейменовано на Радянську - на честь Рад робітничих, солдатських і селянських депутатів.\nПісля спорудження Палацу суднобудівників Радянську було урізано. Зараз вулиця Соборна є центральною вулицею міста Миколаєва і найдовшою пішохідною вулицею України. Від площі Соборної до пр. Центрального заборонено рух транспорту.\nУ будинку біля супермаркету «Сотка» з 1984 по 2009 роки проживав покійний мер Володимир Чайка. 5 жовтня 2013 року, до його 65-річчя, встановлено меморіальну дошку з його зображенням.\nУ самому центрі вулиці розмістився Каштановий сквер. Озеленення парку, зручні лавочки настроюють на хороший відпочинок. Тут завжди відпочиває багато людей похилого віку і в народі його іменують Парком пенсіонерів. 2005 року, до 215-ої річниці міста Миколаєва, у Каштановому сквері відкрито пам’ятник Святому Миколаю-Чудотворцю. Адже наше місто названо на честь Миколи Чудотворця і знаходиться під його заступництвом. Автор пам’ятника скульптор Іван Булавицький.\nАдміральська вулиця – поздовжня вулиця в Городовій частині старого Миколаєва. Нині вона обмежена із заходу вулицею Артилерійською, а зі сходу – вулицею Набережною. Назва вулиці була запропонована П.І. Федоровим у 1822 році, але не затверджена віце-адміралом О.С. Грейгом, повторно запропонована поліцмейстером Г.Г. Автономовим і затверджена адміралом М.П. Лазаревим у 1835 році. Адміральська вулиця від заснування міста вважалася головною. Назва дана за будинком головного комадира Чорноморського флоту, від якого починалася ця вулиця. Оскільки флотом командував адмірал, то його будинок у народі називали «адміральським будинком». Звідси пішла назва вулиці. На цій вулиці жила міська знать – офіцери морського відомства, урядовці, купці. Тут будували красиві кам'яні двох і триповерхові будинки, адміністративні будівлі, торгові приміщення. Вона була вимощена, озеленена і освітлена найпершою. Це було зроблено за розпорядженням О.С. Грейга. Замощення і озеленення вулиці почалося 1820 року, а 1823 року від будинку головного командира до Штурманського училища, яке знаходилося за будівлею 2-ї жіночої гімназії, було встановлено 22 «фотогенові ліхтарі» на красивих стовпах. Після революції, у 20-і роки, Адміральську було перейменовано у вулицю Карла Маркса. До 175-річного ювілею міста вулиці повернули історичну назву – Адміральська. Сьогодні – це одна з найкрасивіших вулиць Миколаєва, своєрідний музей під відкритим небом.\nОдна з перших будівель на вулиці Адміральській – будинок Головного командира Чорноморського флоту, в стилі класицизму.\nЙого будівництво почалося в 1792 році під наглядом архітектора капітана П.В. Нєйолова. У 1794 році будівництво завершилося. Нові головні командири, які змінювались, не прагнули до будівництва нового будинку, а розширювали і перебудовували існуючий. Йшов час, мінялося призначення будинку. 1973 року Миколаївськими обласними і міськими органами влади було прийнято рішення про створення єдиного в країні музею суднобудування і флоту в колишньому адміральському палаці. Уздовж чавунної огорожі музею, по обидва боки від входу, гордо і велично підносяться бюсти видатних флотоводців, доля яких пов’язана з Миколаєвом: Ф.Ф. Ушакова, М.П. Лазарева, Ф.Ф. Беллінсгаузена, П.С. Нахімова, В.О. Корнілова, Г.І. Бутакова.\nНавпроти будинку Головного командира Чорноморського флоту було споруджено комплекс будівель Морського відомства. Тут перебувало Чорноморське гідрографічне депо. Свого часу тут знаходилася перша в місті бібліотека та друкарня, в якій друкувалися праці доктора астронома К.Х. Кнорре, художні твори, потім функціонувало музичне училище. Будівля збереглася до наших днів, зараз у ній знаходиться музична школа № 1 імені М. А. Римського-Корсакова. У школі організовано музей.\nНа вулиці Адміральській багато цікавих споруд, збудованих у кінці ХІХ століття в стилі псевдоготики, псевдоренесансу чи модерну. До наших днів збереглася, розташована на розі вулиць Фалєєвської та Адміральської, будівля Євангелістсько-лютеранської церкви Христа Спасителя (кірха), побудована в 1848 – 1852 роках за проектом архітектора К. Акройда у псевдоготичному стилі.\nНа розі вулиць Лягіна і Адміральської будівля Академічного художнього російського драматичного театру зведена 1881 року за проектом інженера Т. К. Брусницького. Між вулицями Лягіна та Соборною – будівля головного Поштамту, побудована вже у 1970 році.\nА ось серце вулиці Адміральської – площа Соборна. 2005 року на площі була побудована каплиця Святого Миколая – на честь покровителя міста.\nПоряд розташувався сквер і меморіальний комплекс на честь 68 десантників-ольшанців. Меморіал розділений на дві частини – святкову і урочисто-жалобну. У святковій частині споруджено бронзовий пам’ятник 68 героям-десантникам. Автори меморіального комплексу – архітектори Вадим і Ольга Попови. На місці, де раніше був Миколаївський зоопарк знаходиться будівля облдержадміністрації.\nЧерез дорогу у колишньому Будинку політпросвіти розмістився Палац творчості учнів. 27 жовтня 1992 року біля Будинку творчості учнів, на місці колишнього палацу Аркасів, встановлено пам’ятний знак – мідну стелу з барельєфом Миколи Аркаса. Автори монумента – В. Федорук, А. Бондаренко.\nОрганічно вписалася у фасад будинку меморіальна дошка відомому поету, нашому земляку, Марку Лисянському. Тут колись знаходився Будинок піонерів. На вулиці Адміральській знаходиться гуманітарна гімназія № 2 – колишня жіноча прогімназія, збудована за проектом і під наглядом Є.А.Штукенберга.\nЗамикає вулицю будівля управління заводу імені 61 комунара – колишнє Адміралтейство. 2007 року, до 218-ої річниці з дня заснування м. Миколаєва, тут встановлено пам'ятник Г. Потьомкіну.\nАртилерійська вулиця – найкоротша із поперечних вулиць міста. Вона проходить від рогу Дикого Саду до сучасної вулиці Адмірала Макарова, де впирається у будівлю. Ця вулиця – одна з «молодих» вулиць Городової частини старого Миколаєва. Сформувалася вона 1824 року після забудови на початку вулиці Адміральської, перпендикулярно їй, комплексу будівель – Будинку флагманів і капітанів, нині Будинок офіцерів флоту. Назву вулиці дав поліцмейстер Г.Г. Автономов у 1835 році у зв'язку з тим, що тут починалася дорога, яка вела до морського Артилерійського училища, побудованого в 1820 році на Мисі Порохового Льоху. Тут же, на Артилерійській вулиці, в другій половині ХІХ століття знаходилися Майстерні і Арсенал сухопутної артилерії, які займали великий квартал. Назва вулиці збереглася і сьогодні.\nУ будинку, розташованому на розі Артилерійської та Нікольської, знаходилася канцелярія та управління Миколаївським ракетним закладом, і там жив його начальник полковник В.В.Нечаєв.\nНа стіні житлового будинку №11 встановлена меморіальна дошка генерал-лейтенанту Костянтину Івановичу Константинову. Він був ініціатором створення в Миколаєві підприємства по виробництву бойових ракет. У будинку колись знаходилося тимчасове управління завідуючого по виготовленню бойових ракет.\nУ будинку №13 по вулиці Артилерійській у 1881–1882 роках жив видатний письменник В.М.Гаршин. А з 1904 по 1937 рік в цьому ж будинку жив видатний вчений, інженер і педагог В.В.Рюмін.\nНабережна вулиця – поздовжня вулиця в Городовій частині старого Миколаєва, яка проходила берегом річки Інгул. Ось як відміряна ця вулиця в проекті: «від пристані при будинку головного командира до флігелів Штурманського училища», тобто по берегу Інгула. Назва вулиці була запропонована П.І. Федоровим 1822 року, але не затверджена віце-адміралом О.С. Грейгом, повторно запропонована поліцмейстером Г.Г. Автономовим і затверджена адміралом М.П. Лазаревим 1835 року. Назву вулиця отримала за місцевістю, де вона проходила берегом.\nЦя вулиця незвичайна – вона практично «одностороння», оскільки будинки на ній розташовані лише по одній стороні. Не дивлячись на відносно велику довжину, вулиця через свою специфіку, майже не має будинків. Та все ж у старі часи це була парадна вулиця, яка відкривала панораму міста при в’їзді з боку Києва та Москви. Взагалі-то це дивна вулиця. Зараз вона починається від сучасної вулиці Пушкінської і губиться відразу за бульваром, ніби «пірнає» вниз і вліво до Інгульського мосту. Далі Набережна продовжується осторонь свого первинного напряму і піднімається уздовж стіни Адміралтейства. Потім разом зі стіною вона робить крутий поворот на право і, упершись в Адміральську вулицю, продовжує її далі уздовж всієї стіни, зливаючись по суті з Адміральською.\nУ будинку № 5/11 по вулиці Набережній з 1975 по 1993 рік жив видатний вчений кораблебудівник ректор Миколаївського кораблебудівного інституту, професор Михайло Миколайович Александров, про що свідчить меморіальна дошка на будинку. А на будинку №7 встановлено меморіальну дошку Стрельникову Василю Полікарповичу – капітану, командиру ескадрілії 78-го винищувального авіаційного полку 6-ї авіаційної дивізії Військово-повітряних сил Північного флоту.\nПо вулиці Набережній, 29 знаходяться будівлі колишніх Старофлотських казарм, які побудовані в 1840-1841 роках за проектом архітектора Карла Акройда в стилі пізнього англійського класицизму і сьогодні є пам'ятником архітектури національного значення. Наприкінці січня 2012 року відреставровані «Старофлотські казарми» було прийнято в експлуатацію, і в них розмістився Миколаївський обласний краєзнавчий музей.\nВелика Морська – поздовжня вулиця в Городовій частині старого Миколаєва. Це одна з найдовших вулиць старого міста. Вона починається від Бузького бульвару на північному заході, де вона виходить з Варварівського мосту і тягнеться до вулиці 1 Воєнна, впираючись в парк «Народний сад».\nПерша назва вулиці «Купецька» – запропонована П.І. Федоровим 1822 року, але не затверджена віце-адміралом О.С. Грейгом, і була пов’язана з торговими рядами для «красного товару», які виходили одним боком на цю вулицю. Назву «Велика Морська» було запропоновано Г.Г. Автономовим 1835 року. У назві відображався зв'язок Миколаєва з морем і Чорноморським флотом. Після революції, у 20-і роки, вулицю перейменовано у «25 Жовтня» – як пам'ять про Велику Жовтневу революцію. Проте після Другої світової війни вулиці повернули історичну назву – Велика Морська.\nВизначення «велика» додано до слова «морська», мабуть, у зв'язку з тим, що на цій вулиці жили «великі» морські чини: начальники штабу Чорноморського флоту адмірали О.П. Авінов, С.П. Хрущов, В.О. Корнілов, Г.І. Рогуля та інші. Згодом на цій вулиці був побудований будинок генерал-губернатора Новоросійського краю М.С. Воронцова, а в кінці XIX – початку XX століть – декілька банків.\nУ будинку № 27 знаходиться Миколаївська обласна лікарня відновного лікування (в минулому водолікарня доктора Кенігсберга). Побудована вона понад 100 років тому, на початку ХХ століття, за проектом одеського інженера І. Рейхенберга під керівництвом міського архітектора Е. Штукенберга, у так званому мавританському стилі.\nВелика Морська – це справжній «парад модерну» у всій його різноманітності. Будинок № 47 є пам’ятником архітектури. Ця красива будівля в неокласичному стилі з сильним впливом модерну початку ХХ століття була побудована 1904 року для Другого Російського страхового від вогню товариства. З 1986 року тут знаходиться Художній музей ім. В.В.Верещагіна. Представляє інтерес і будівля ХІХ століття у цегляному стилі на Великій Морській, 92. З травня 1985 року тут знаходиться Миколаївська обласна бібліотека для юнацтва.\nНаваринська вулиця – одна з найстаріших і найкоротших поперечних вулиць в Городовій частині старого Миколаєва. Вона починається від вулиці Адміральської, воріт будинку Головного командира, а після вулиці Адмірала Макарова, звертаючи від «п'яти кутів», виходить до Пушкінського кільця, де зливається з Пушкінською вулицею. Для першої поперечної вулиці, поліцмейстер П.І. Федоров запропонував назву – Фонтальна вулиця. Назва пов’язана з Фонтаном (джерелом), вода якого подавалась у будинок Головного командира з боку цієї вулиці. Назва не була затверджена генерал-губернатором Миколаєва адміралом О.С. Грейгом.\n1835 року поліцмейстер Г.Г. Автономов запропонував замість цієї назви інший варіант – Наваринська вулиця, в пам'ять про розгром турецько-єгипетської ескадри в Наваринській бухті силами з’єднаної англо-русько-французької ескадри 1827 року. На цій вулиці жили учасники Наваринської битви (М.П.Лазарев, П.С.Нахімов, В.О.Корнілов, О.П.Авінов та інші).\nПісля революції Наваринську вулицю декілька разів перейменовували. У 20-ті роки XX століття вулиці дали ім'я Троцького– на честь популярного на той час політичного і військового діяча. 1928 року після еміграції Л. Троцького вулицю перейменували в Крестінтернівську – на честь Селянського інтернаціоналу. Назва не прижилась. Після розпуску Комінтерну, в 1937 – 1983 роках, вулиця носила ім'я Маяковського – на згадку про російського поета В.В. Маяковського, що відвідав місто Миколаїв у 1914 році. 1983 року вулиці повернуто її першу історичну назву – Наваринська.\nНа розі вулиць Наваринської і Нікольської зберігся будинок з колонами, який називають будинком Дерибаса. 2011 року на цьому будинку, за адресою: Наваринська, 3 встановлена меморіальна дошка з написом, який свідчить, що в цьому будинку в 1792-1794 роках жив відомий російський військовий та державний діяч, адмірал Йосип Дерибас. Меморіальну дошку виготовив скульптор Віктор Макушин. Будинок, який Дерибас побудував для себе в Миколаєві, після від'їзду передав спочатку брату Михайлу, а потім – Морському відомству. Після Дерибасів у ньому жив відомий архітектор Карл Акройд.\nНа вулиці Наваринській жив Г.М. Ге – культурний і суспільний діяч, брат відомого художника-передвижника М.М. Ге. У творчій спадщині Григорія Миколайовича – ряд п'єс і романів, театральні рецензії, статті в місцеві газети. У 1890 році в Миколаєві була видана його книга «Исторический очерк 100-летнего существования г. Николаева при устье Ингула». На розі Великої Морської і Наваринської жили начальники штабу Черноморского флоту, учасники Наваринської битви. Після вулиці Адмірала Макарова Наваринська повертає під кутом і закінчується довгим кварталом. У середині кварталу, у власному будинку жив перший міський архітектор Л. А. Опацький.\n1822 року поліцмейстер П. І. Федоров запропонував назву Грецька вулиця – на ім'я Грецької церкви Святителя Миколи. Назва не була затверджена генерал-губернатором Миколаєва адміралом О.С. Грейгом. 1835 року поліцмейстер Г.Г. Автономов запропонував замість цієї назви інший варіант – Нікольська вулиця, за ім'ям тієї ж церкви, що збереглася до наших днів (нині – Свято-Нікольський собор). Після революції в 1919 році, вулиці дали ім'я Рози Люксембург – видатного діяча німецького, польського і міжнародного робітничого руху. Після відновлення Незалежності України, 1996 року, вулиці повернуто її першу історичну назву – Нікольська.\nУ красивій будівлі сучасної архітектури, побудованій 1989 року, по вулиці Нікольській, 24, розташувався Миколаївський національний університет імені В.О.Сухомлинського. 24 вересня 2004 року біля парадного входу університету було урочисто відкрито пам'ятник В.О. Сухомлинському, чиє ім'я носить університет. Бюст Учителю встановлено на фоні розкритої книги, на сторінках якої – знаменитий вислів В. Сухомлинського: «Серце віддаю дітям». Автори пам'ятника: скульптор А. Борисевич і архітектор О. Попова.\nНавпроти університету – Державний вищий навчальний заклад «Миколаївський політехнічний коледж».\nУ липні 1968 року у сквері біля МНУ ім. В.О. Сухомлинського встановлено бюст Олексію Гмирьову. На лицевій грані пам’ятника напис: «Поэт – революционер Алексей Михайлович Гмырѐв 1887 – 1911». На граніті висічені вірші. Автори: скульптор О.Здіховський, архітектор Є. Теляшова.\nЗа адресою: Нікольська, 34 розташована Перша українська гімназія імені Миколи Аркаса, колишня Маріїнська жіноча гімназія, побудована за проектом архітектора Євгена Штукенберга в 1863 році. Перед гімназією знаходиться сквер з доріжками і фонтаном посередині. Нині сквер має назву Аркасівського.\nПо вулиці Нікольській, 18 жили два брати – Йосип і Олександр Поджіо – майбутні декабристи, про це свідчить меморіальна дошка з написом. У цьому ж будинку жив автор першого в Росії курсу землеробства, засновник школи практичного землеробства в Богоявленську, професор Михайло Ліванов. У будинку № 33 зупинявся і деякий час жив у своїх родичів громадський діяч і вчений Василь Назарович Каразін. За адресою: Нікольська, 46 знаходиться редакція газети «Рідне Прибужжя». У будинку № 62 в 1923-1924 роках жив поет Едуард Багрицький, який працював в газеті «Красный Николаев». У цій же будівлі знаходився один з перших кінотеатрів міста «Северная Пальмира».\nСпаська вулиця – поздовжня вулиця в Городовій частині старого Миколаєва. Одна з найдовших вулиць старого міста. Назва вулиці була запропонована П.І. Федоровим у 1822 році, але не була затверджена віце-адміралом О.С. Грейгом, повторно запропонована поліцмейстером Г.Г. Автономовим і затверджена адміралом М.П. Лазаревим у 1835 році.\nНазва пов’язана з тим, що ця вулиця біля Бузького лиману круто повертала, майже під прямим кутом, і виходила до Спаського пагорбу, на якому знаходилася астрономічна обсерваторія. А від нього вона йшла до Спаського урочища – заміського парку Морського відомства, в якому розташовувалася будівля Літнього Морського зібрання. Тут судна Чорноморського флоту, які стояли на Спаському рейді, заправлялися водою і провізією. Після революції, в 20-і роки, вулиця була перейменована, на згадку про соратника В.І. Леніна, радянського державного і партійного діяча Я.М. Свердлова, отримавши назву «Свердлова». На жаль, у післявоєнні роки будівля, яку збудовано на крутому повороті вулиці Свердлова, перерізала її на дві нерівні частини, знищивши історичний зв'язок її зі Спаським спуском. Частина вулиці від Обсерваторії до повороту перейменована в Обсерваторну вулицю. У 1996 році вулиці Свердлова повернуто її першу історичну назву – Спаська.\nДуже насичений красивими будинками квартал між вулицями Наваринською і Пушкінською. Одні з них – будинки купців Ерліха та Авраамова, являють своєрідний міні-ансамбль. Будівлю купця А. І. Еріха, з Меркурієм на башті, побудовано за проектом і під наглядом Є.А.\nШтукенберга в стилі модерн. Зараз тут розмістилася Дитяча художня школа. Не поступається їй, нині приватний, «барочний» будинок купця Н.Р. Авраамова.\nГоловний конструктор - Володимир Григорович Шухов. Водонапірну башту вирішили встановити на вулиці Кур'єрській. Тут висота над рівнем Південного Бугу складала 48 метрів. Близьке розташування до міських колодязів скоротило довжину магістральних напірних труб і ще більше здешевило весь проект.\nСеред переваг водонапірної башти за проектом В.Г. Шухова стало те, що вона мала найбільший резервуар та була абсолютно ізольованою від будь-яких сусідніх споруд, а також зовсім не вимагала опалення. Крім того, вода з різних джерел циркулювала і рівномірно переміщувалась, а рівень води автоматично контролювався на Центральній освітлювальній електричній станції.\nДесятиріччями пізніше водонапірна башта залишалась однією з основних споруд Миколаївського водопроводу, забезпечуючи багатотисячне населення міста водою з підземних джерел. Важливо і те, що вона відпрацювала своє і в післяреволюційні роки, і в період фашистської окупації, під час якої вона була зруйнована. Незабаром, після визволення Миколаєва від фашистів, споруда була успішно відновлена силами водоканалтресту. Башта подавала воду городянам аж до середини 1950-х років. Зараз башта не використовується за своїм прямим призначенням, має статус пам'ятника архітектури місцевого значення.


Есе 345-У – НАШЕ ПРАВО\nРоль конституції в житті народу настільки велика, що можна сміливо стверджувати: вади народу або його чесноти однаково відображаються в конституції, консервуються нею і в подальшому відтворюються в наступних поколіннях цього народу.\nЯкби конституція могла говорити, то ми, без сумніву, почули б її заклик: твори своє майбутнє, будуючи і захищаючи свою конституцію. Ще давні греки, наголошуючи на очевидному зв’язку між добробутом народу й відповідними законами, стверджували, що за свої закони народ має битися, як за міський мур. Коли в 1787 році після завершення роботи Філадельфійського Конвенту одного з батьків Конституції США Бенджаміна Франкліна (1706–1790) запитали: «То що у нас тепер — республіка чи монархія?», він відповів: «Республіка, якщо ви її вбережете».\nУ житті суспільства, держави конституція відіграє особливу роль. Конституція (від лат. constitutio — установлення) — особливий юридичний документ, основний закон держави, що має найвищу юридичну силу. Конституція є «багатовимірним» об’єктом і безпосередньо впливає на всі сторони життя суспільства і держави.\nПерші уявлення про конституцію склалися ще в Стародавній Греції (зокрема, цим займався Аристотель) і були пов’язані з питаннями про раціональний устрій державної влади відповідно до понять демократії та справедливості. Найбільш ранні конституційні акти або конституції в сучасному розумінні цього слова з’явилися в XVII–XVIII ст. в США і Європі, коли ідеї епохи Просвітництва про вищу цінність особистих прав і свобод громадянина логічно вилилися в уявлення про необхідність обмеження абсолютної влади й підпорядкування її певним правилам. Сукупність цих поглядів лежить в основі філософської та політичної концепції конституціоналізму.\nПерша писана Конституція з’явилася в 1787 р. в США. 3 травня 1791 р. було прийнято Конституцію Польщі (вона вважається найстарішою в Європі), а у вересні 1791-го — Конституцію Франції.\nЩо таке Конституція для кожного з нас? Це — шлях у цивілізований світ. Україні завжди був притаманний демократичний республіканський устрій (його успадкували від народної ментальності державні структури війська Запорозького та Гетьманщини). Такий устрій відкривав неабиякі можливості для розвитку нації. У Конституції, розробленої ще за гетьмана Пилипа Орлика, демократія була основним принципом. І хоча цю Конституцію не було втілено в життя, не надано їй сили Закону, вона є унікальним історичним документом, цінною пам’яткою правової культури України.\nЧому саме в суспільстві й державі такого великого значення набуває конституція, чому саме її прийняттям зумовлені становлення держави, її належність до сім’ї цивілізованих демократичних країн, активізація міжнародних відносин?\nНасамперед прийняття конституції свідчить про досягнення державою певної стабільності у суспільстві. Адже саме цей процес, як правило, зумовлюється переходом суспільства від одного якісного стану до іншого, зокрема, як це відбувається в Україні — результатом зміни суспільного устрою стало формування громадянського суспільства і демократичної, соціальної правової держави.\nАле історичні передумови прийняття конституції не вичерпують усіх аргументів щодо її значення як основного закону. Найбільш вагомим аргументом є сам зміст конституції, ті важливі положення і норми, які в ній закріплено. Адже кожна людина хоче, щоб її рідна країна піклувалася про неї та забезпечувала не тільки законодавчою базою, а й функціонуванням цієї бази у реальному повсякденні.\nПравознавці розрізняють конституцію юридичну і фактичну.\nЮридична конституція — це належний, встановлений принципами і нормами чинної конституції порядок. Фактична конституція — це реально існуюча система суспільних відносин та інститутів, «матеріалізований» Основний закон.\nУ період революцій і глибоких суспільно-політичних модернізацій, коли трансформується або повністю руйнується колишня система суспільно-політичних відносин та інститутів, юридичні конституції починають стрімко застарівати і вже не можуть справляти регулювальний вплив на суспільство, слугувати основою згоди та стабільності. Навіть більше — не тільки окремі норми, а й сама конституція в цілому можуть ставати приводом для політичних розбіжностей і конфліктів.\nКоли спостерігається сильний розрив, дисбаланс фактичної і юридичної конституції, говорять про конституційну кризу, що означає неможливість подальшого нормального функціонування конституційної системи без радикальної зміни та оновлення всіх її інституцій. Виходом в такій ситуації є створення нової конституційної системи, основою якої повинен стати оновлений Основний закон, здатний привести у відповідність юридичну і фактичну конституції, припинити дестабілізацію і руйнування суспільства.\nНевідповідність юридичної та фактичної конституції може виникнути не тільки внаслідок випереджальної трансформації суспільства, а й в результаті втілення в життя норм чинного Основного закону.\nЮридична конституція — це документ, який приписує те, що повинно бути. Проте під час практичної реалізації норм юридичної конституції виникають нові інститути, складається практика та звичаї взаємин між ними, приймаються різні правові акти, що розвивають, доповнюють і навіть змінюють конституційні приписи. У результаті на практиці може скластися такий порядок здійснення державної влади, що суттєво відрізняється від моделі, викладеної в юридичній конституції.\nПопри те, що політичні та соціально-економічні реформи почалися в Україні більше двох десятиліть тому, масштабну трансформацію ще не завершено. Більше того, настав новий етап модернізації країни. Оскільки мова йде про глибоку зміну самих принципів, на яких ґрунтується устрій держави і суспільства, то конституційне право сьогодні об’єктивно опиняється на передньому краї суспільно-політичних процесів сучасності.\nПроблематику реформування Конституції не можна звести лише до питань правотворчої процедури, спрямованої на перегляд цього основоположного акта або внесення до нього поправок. Конституційна реформа, будучи політико-правовим процесом, покликана виражати прийняту суспільством модель регулювання найбільш значущих суспільних відносин.\nПередбачуваний результат проведення конституційних перетворень має визначатися у вигляді мети, що виражає цінності суспільства і буде закріплена державою в програмних документах.


Понятие духовности, Уильям С. Хэтчер\nII.ПРОЦЕСС ДУХОВНОГО РОСТА\nУильям С. Хэтчер, Понятие духовности, Перевод с английского: Алла Немченко, Ольга Бутенко\nАсл-і-Куллул-Хайр - Слова Мудрості\nВ Ім’я Бога, Піднесеного, Всевишнього.\nДжерелом усього блага є віра в Бога, покірність владі Його та вдоволеність Його святою волею й бажанням.\nСуть мудрості – страх Божий, трепет перед Його покутою та карою й усвідомлення Його справедливості й веління.\nСуть релігії – засвідчувати явлене Господом і дотримуватись визначеного Ним у могутній Книзі Його.\nДжерело всілякої слави – в прийнятті всього, дарованого Господом, і задоволення тим, що призначив Бог.\nСуть любові для людини – прихилити серце своє до Коханого, зректися всього, опріч Нього, і не мріяти ні про що, крім бажаного для Господа її.\nСправжнє пам’ятання – поминати Господа, Всехвального, і забути про все, крім Нього.\nІстинна опора для слуги – займатися своїм фахом і слідувати своєму покликанню на світі сьому, міцно триматися Господа, не прагнути нічого, тільки Його благовоління, адже в Його Десницях – доля всіх слуг Його.\nСуть зречення для людини – повернути обличчя своє до двору Господа, увійти в Його Присутність, споглядати Лик Його і бути свідком перед Ним.\nСуть розуміння – свідчити про свою бідність, підкоритися Волі Господа, Повновладного, Милостивого, Всесильного.\nДжерело відваги й сили – просування Слова Божого та непохитність у Його Любові.\nСуть милосердя для слуги – переповідати благословення Господа його й дякувати Йому повсякчас і за будь-яких обставин.\nСуть віри – малочисленність слів та безліч вчинків; той, чиї слова переважають над вчинками, нехай знає: воістину, смерть для нього краща за життя.\nСуть справжньої захищеності – зберігати мовчання, бачити минущість речей та зректися світу.\nПочаток великодушності – коли людина витрачає свої статки на себе саму, свою сім’ю та на бідняків серед побратимів у Вірі.\nСуть багатства – любов до Мене; хто любить Мене – володар усього сущого, хто ж не любить Мене, той дійсно належить до бідних і нужденних. Се те, що відкрив Перст Слави та Величі.\nДжерело всякого лиха для людини – відвернутися від Господа свого й прихилити серце своє до всього, що є нечестивим.\nНайпекучіший вогонь – сумніватися в знаменнях Божих, марно оспорювати явлене Ним, зректися Його й триматися спогорда перед Ним.\nДжерело всього навчання – знання Бога, хай звеличується Слава Його, а сього не здобути інакше, як через пізнання Божественного Явлення Його.\nСуть приниження – вийти з-під захисту Милосердного й шукати притулку в Нечестивого.\nДжерело гріха – не вірити в Єдиного Бога істинного, довіряти чому завгодно, крім Нього, й уникати Повеління Його.\nІстинна втрата – у того, хто змарнував дні свої в цілковитому невіданні про самого себе.\nСуттю всього, Нами тобі явленого, є Справедливість, звільнення людини від марних прагнень та наслідувань, розпізнавання поглядом єдності славного творіння рук Його та споглядання всього сущого допитливим поглядом.\nТак научили Ми тебе, явили тобі Слова Мудрості, аби став ти вдячним Господу, Богу твоєму, і тим прославився серед усіх народів.


Список компаній - Книги - художня література - Україна | Довідник підприємств Kompass\nСписок компаній - Книги - художня література - Україна\nФест-Земля Продакшин Сінема, ООО\nКод ЕДРПОУ 34477361 Виробництво кіно-телепродукції, видання книг Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 44 2316989\nКод ЕДРПОУ 31800450 Видавничі послуги Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 30677602 Видання художньої і дитячої літератури Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 44 4909901\nАзимут-Україна, видавництво, ТОВ\nКод ЕДРПОУ 32072956 Видання: книги, журнали, газети, довідники, монографії. Видання журналу "Право військової сфери". Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 44 4676578\nКод ЕДРПОУ 13808175 Культове українське видавництво. Кращі взірці актуальної української прози та поезі. Знакові твори сучасної та класичної світової літератури. Якісна література для дітей та підлітків. Фундаментальні праці сучасних філософів, соціологів та політологів. Потрібна база даних для робо... На сторінку\nДивосвіт, художньо-рекламне агентство, ПП\nКод ЕДРПОУ 30285506 Видавнича діяльність. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 22355850 Видавничо-поліграфічна діяльність. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 37235886 Видавничі послуги Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nПаперове приладдя, бланки документів, квитанції для соціальної сфери\nКод ЕДРПОУ 39842964 Видання науково-популярної, краєзнавчої, культурологічної та художньої літератури українською мовою. Шевченкознавчі видання. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 472 503586\nКод ЕДРПОУ 14242681 Послуги: видання книг, газет, журналів; повнокольоровий друк книг, журналів, календарів; комплекс поліграфічних послуг. Торгівля: книги, канцтовари. Журнал "Чернігівський мисливець, рибак, турист" Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua... На сторінку\nКод ЕДРПОУ 02476401 Поліграфічні послуги. Видання: наукова, навчальна, методична, мистецька, дитяча, довідкова, журнальна література, словники, журнали. Торгівля: книги. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 30218644 Торгівля книгами Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКритика, газета, ТОВ\nКод ЕДРПОУ 24593973 Послуги видавництва: видання щомісячного культурологічного журналу "Критика" (рецензії, ессе, огляди); науково-гуманітарна і художня література; пам'ятки української писемності. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua... На сторінку\nВидання літературних оглядів...\nКод ЕДРПОУ 31281413 Послуги видавництва: підручники, посібники для навчальних закладів, словники, художня література. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nВидавництво АССА, ТОВ\nКод ЕДРПОУ 41470291 Видання книг Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 68 7677767\nВідлуння-Плюс, видавництво, ПП\nКод ЕДРПОУ 25211436 Видання і торгівля: книжкова продукція. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 472 320089\nХристиянська Зоря, видавництво, українсько-німецьке ТОВ\nКод ЕДРПОУ 24390649 Видання літератури Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 5366 20036\nКод ЕДРПОУ 13690012 Поліграфічні послуги, видавнича деятельнсть, зовнішня реклама. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 30383301 Видавнича діяльність. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 24681826 Видавничі і поліграфічні послуги, палітурні робот Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nЛілея-НВ, видавництво, ТОВ\nКод ЕДРПОУ 22196989 Видання художньої української літератури. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 342 542648\nУніверситет Україна, видавництво\nКод ЕДРПОУ Издание: учебная, учебно-методическая, научная, справочная, художественная литература, поэтические сборники. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 02016465 Повний комплекс поліграфічних робіт від дизайну до готового тиражу: етикетка, плакати, буклети, проспекти, брошури, папки і т. д., широкоформатний друк, видавнича діяльність, книги, альбоми, листівки. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua... На сторінку\nІнтернет-крамниця БАВА, ПП\nКод ЕДРПОУ Оптово-роздрібна інтернет-крамниця розвиваючих товарів для дітей і дорослих. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 44 3557785\nКод ЕДРПОУ 34045154 Издание: детская и культорологическая литература. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 44 2001257\nІнститут сучасного підручника, ТОВ\nКод ЕДРПОУ 34295570 Видання книг, методичних посібників для шкіл і ВИШів. Довідкова, художня література. Наглядні навчальні посібника. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 13322320 Видання газети Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 02467966 Услуги полиграфической печати. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nПальміра, книжкове видавництво, ПП\nКод ЕДРПОУ 33215929 Видання художньої літератури. Випуск підручників для вищих навчальних закладів, навчальних посібників, монографій, авторефератів Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 67 7259637\nКод ЕДРПОУ 19111564 Видавнича діяльність. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\n+380 3131 21051\nКод ЕДРПОУ 30437786 Видання книг, поліграфія. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 32344600 Послуги видавництва. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 02918972 Услуги: издание книг, пособий. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nЛубни, видавництво, комунальне підприємство\nКод ЕДРПОУ 02468256 Услуги полиграфической печати. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 20795059 Издательские и полиграфические услуги. Оптовая торговля книгами. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nКод ЕДРПОУ 02470141 Поліграфічна діяльність. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua\nЛьвівська політехніка, видавництво національного університету\nКод ЕДРПОУ 02071010 Послуги: видання літератури, поліграфія. Торгівля: видавнича продукція. Потрібна база даних для роботи? Демо-версія тут: www.demo.kompass.ua


Німеччиною прокотилися протести палестинців та ізраїльтян | podrobnosti.ua\nНімеччиною прокотилися протести палестинців та ізраїльтян [ Редактировать ]\n17 мая 2021 18:21 по материалам: Подробности-ТВ автор: Логунова Тетяна\nСпалені ізраїльські прапори, напади на синагоги та антисемітські заклики\nЄвропою прокотилися акції на підтримку палестинців та ізраїльтян. Не обійшлося без сутичок. Як проходили мітинги і чому німецькі політики закликають посилити відповідальність за антисемітські висловлювання? Усі подробиці - далі.\nУ поліцейських летять пляшки й каміння, ті відповідають сльозогінним газом. Це - акція на підтримку палестинців у Парижі. Столична влада заборонила проводити мітинг - через карантин і побоювання, що протести переростуть у сутички. Втім, людей це не спинило.\nЕбіре, жителька Парижа:\nДля мене важливо бути тут - не тому, що я єгиптянка чи француженка, а тому що я людина. Те, що відбувається на палестинських територіях, ненормально. І кожна людина, незалежно від національності, повинна підтримати тамтешніх жителів.\nФата, житель Парижа:\nЯ француз, але мені соромно за свою країну. Наш уряд бачить, що відбувається, але ніяк не реагує.\nА це вже Відень. Тут минулося без сутичок, хоча ситуація була вкрай напруженою. Мітинги на підтримку палестинців та ізраїльтян відбувалися на одній площі. Утім, поліції вдалося їх розділити, встановивши кордон.\n60 затриманих за порушення громадського порядку і напади на поліцію. Це - підсумок акції на підтримку палестинців у Берліні. Сутички почалися після того, як правоохоронці спробували зупинити проведення мітингу через порушення карантинних норм. Демонстранти розходитися не захотіли і почали жбурляти в поліцейських каміння та петарди.\nНе менш численними, але значно спокійнішими - були акції на підтримку ізраїльтян. Вони відбулися як у Берліні, так і в інших містах Німеччини.\nБен, житель Берліна:\nІзраїль захищається від терористів, які ховаються за палестинцями і використовують їх, як щит. Ізраїль має право захищатися. І те, що ми взагалі це обговорюємо, свідчить про певний дисбаланс у сприйнятті цього питання в деяких медіа і в суспільстві. Ізраїль має право захищати себе - і крапка.\nА ще учасники проізраїльських мітингів закликали уряд Німеччини звернути увагу на відверто антисемітські гасла, які лунають на акціях опонентів.\nСпалені ізраїльські прапори, напади на синагоги та антисемітські заклики непокоять і німецьких політиків. Вони вже запропонували посилити покарання за розпалювання ворожнечі на цьому ґрунті. Позиція чітка: кожен має право на протест і висловлення власної думки. Але зловживати цим правом та пропагувати антисемітизм - Німеччина не дозволить.\n18 июня 2021 08:19 У Німеччині фіксують рекордний показник народжуваності\nВодночас фахівці зазначають бейбі-бум не є наслідком карантинних обмежень і самоізоляції, а навпаки - зумовлений послабленням карантину


Мухи з котлетами, або Тарифи по-київськи - Економіка - dt.ua\nМухи з котлетами, або Тарифи по-київськи\n17 червня, 2011, 14:11 Роздрукувати Випуск №22, 17 червня-24 червня\nОлександр Сергієнко Кандидат фізіко-математичних наук, юрист, директор аналітико-дослідницького центру "Інститут міста".\nСтолиця дежавю Навряд чи слід дуже дивуватися цинізмові нової ЗЕкоманди, яка вирішила посунути Кличка.\nДемократія в Києві — є чи буде? Питання, чи є демократія в Києві, зрозуміле, а от чи буде — залишається відкритим.\nЧи врятують українців 50 км на годину, або Новорічний "подаруночок" від МВС Штрафи не врятують українців.\nУ Києва завжди були свої неповторні родзинки, якими не могло похвалитися жодне місто країни, чи то України, чи то колишнього СРСР.\nУ Києва завжди були свої неповторні родзинки, якими не могло похвалитися жодне місто країни, чи то України, чи то колишнього СРСР. Це й дніпровські схили, і свята Софія, і... котлети по-київськи. У наш час такою «родзинкою» стали житлово-комунальні тарифи, винайдені командою столичного губернатора Олександра Попова, — «до» і «після» 20-го. Таких немає в жодному місті та у жодному законі. Подивимося, як же міській владі вдалося досягти таких, скажімо так, успіхів, і куди дивляться прокуратура, суд і Мін’юст?\nДва сорти киян\nРозпорядженнями Київської міської держадміністрації від 29 грудня 2010 року №1221 і 1222 для киян установили відразу два тарифи на утримання будинків і прибудинкових територій (квартплату), на опалення і гаряче водопостачання. Якщо, приміром, у попередньому місяці громадянин заплатив за комунальні послуги до 20-го числа, то в наступному йому рахують за опалення по 2,91 грн. за квадратний метр і по 51,38 грн. із людини за гарячу воду (за відсутності лічильників). Якщо ж заплатив після 20-го, то тарифи зростають: 3,10 грн. — за опалення і 54,35 грн. — за «тепленьку». Два тарифи квартплати також «узаконено», але для кожного будинку окремо.\nУ законодавчих і нормативних актах, зазначу, таке навряд чи можливо апріорі, бо це явне порушення рівності прав громадян, гарантованих Конституцією України. Стаття 24 говорить: не може бути жодних привілеїв або обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками. А вже тим більше (додам від себе) — за часом оплати комунальних платіжок. Це по-перше. По-друге, у побутовій свідомості товар згодом може тільки дешевшати (за винятком антикваріату), але аж ніяк не дорожчати — це нелогічно.\nЯкби така нерівність потрапила в проект закону або інший нормативно-правовий документ, Науково-експертне управління апарату Верховної Ради, Мін’юст або його управління на місцях одразу повернуть таке. Тепер зрозуміло, чому Попов і компанія зволікали з державною реєстрацією цих «двоголових тарифів» майже півроку, але як вони пояснили народу своє ноу-хау?\nТа дуже просто! Виявляється, це робиться для блага самого народу: заплатив до 20-го — отримай знижку! На послуги, пов’язані з тепловою енергією, — 6%, на квартплату — 10%. Так принаймні пояснювали появу подвійних тарифів заступник губернатора Олександр Мазурчак і «начальник цін» КМДА Василь Яструбинський на громадських слуханнях щодо тарифів.\nХвилиночку, добродії, якщо це знижка, то вона має компенсуватися з міського бюджету?! Проте пошук відповідної статті видатків в останньому дав нульовий результат і в прямому, і в переносному значенні. Отже, обидва тарифи влаштовують комунальників-монополістів як рентабельні?\nУсе це дуже скидається на тривіальний маркетинговий прийом, простіше кажучи, розкручування (розведення) клієнта. Вам дзвонять і пропонують купити якийсь товар зі словами: «У нас сьогодні акція, і вам дається знижка 50%!» Народ у нас довірливий, не думає, що він і зі знижкою коштує недешево, але 50% замилять очі — завтра буде вдвічі дорожче! А ціни на «товари ЖКГ», треба сказати, неабиякі: з листопада по березень сумарні нарахування за комунальні послуги зросли в столиці на 46% (із 248 млн. грн. до 361 млн. грн. на місяць). Бідний люд готовий заощадити навіть неповні три гривні у вартості гарячої води. При цьому питання про справжню ціну товару (тарифів) просто відходить на задній план. Цього, власне, і домагається хитромудрий маркетолог, у нашому випадку — губернаторська адміністрація.\nПро те, що «економічно обгрунтованого рівня» тарифів немає ні в поняттях, ні в термінології комунальників, а калькуляції розрахунків тарифів банально приховують від громадськості, DT.UA писало неодноразово («Уряду — кредити! Народу — тарифи!», №9 від 11 березня 2011 року; «Млинці та ластівки житлово-комунальних реформ», №16 від 22 квітня 2011 року). У цьому ж випадку команда Попова тривіально поділила киян на два сорти за принципом: «хто раніше встав, той штани і взяв». Здавалося б, така, м’яко кажучи, операція має викликати запитання в прокуратури та інших правоохоронних і контролюючих органів. Чому ж не викликала? Самі здогадуєтеся...\nЄдиний випадок, коли сума платежу може змінитися з певного моменту в законний спосіб, — це укладення договору, де прописано штрафні санкції або диференційовану ціну, але (six!) за взаємної та обопільної згоди сторін. Цим, тобто підписанням договорів між постачальниками житлово-комунальних послуг і споживачами, нині активно займається столична влада. Що ж написано в договорах, які двірники зовсім нещодавно рознесли по всіх київських квартирах?\nДоговір без «до» і «після»\nЗдавалося б, тут команді Олександра Попова і карти в руки, точніше, договори про надання житлово-комунальних послуг. Впишіть пункт про оплату до і після 20-го, і все буде в ажурі! Проте відкриваємо договір, приміром, по квартплаті та бачимо в пункті 3 «розмір щомісячної плати» — цілком конкретну суму й лише одну. І жодних «до» і «після».\nДалі в пункті 8 читаємо: «За невчасне внесення плати зі споживача стягується пеня у встановленому законом розмірі». І знову про «до» і «після» — ані слова. У пунктах 11.5 і 12.3 також ідеться про пеню, але ніде жодного слова про різні тарифи або знижки до 20-го числа. Отже, у договорі КМДА прописала одне, а на практиці відбувається зовсім інше!\nЄ й інші «моменти». Якщо буквально слідувати договору, то виконавець послуг (жек) має право «доступу, зокрема несанкціонованого, у квартиру... споживача»! Виправдовується це шляхетною метою: «для ліквідації аварії відповідно до встановленого законом порядку».\nСтаття 30 Конституції України гарантує кожному недоторканність житла, але насправді передбачає, що у випадках, пов’язаних із «порятунком людей і майна» (потоп у квартирі поверхом нижче), може бути встановлено позасудовий порядок проникнення в приватне житло. Але, головне, цей порядок має бути встановлений законом, а такого немає, тому внесення цього пункту до договору позбавлене будь-якого, зокрема юридичного, сенсу. Виконання його на практиці може обернутися зломом чужої квартири з цілком непередбачуваними наслідками — пропажею калош господарів або позовною заявою останніх до жеку про зникнення з табуретки при ліжку діамантового кольє вартістю... 100 млн. дол. Уся ця ситуація нагадує сцену з радянського кіно, коли начальник жеку, дільничний, слюсар дядько Вася та інші товариші заходять до чужої квартири, як до своєї власної.\nТаку колізію закладено від самого початку — постановою Кабінету міністрів України від 20 травня 2009 року №529, якою затверджено типовий договір (куди не можна вносити змін), а на його основі вже зліпили договір від КМДА. До 2009 року «працював» договір, затверджений постановою КМУ від 12 липня 2005 року №630, до цього був іще якийсь... Загалом, традиція «а ля Швондер» має совкові корені.\nНа тлі описаного виникає резонне запитання: невже ніхто не пробував побороти всю цю юридичну і фактичну плутанину законними методами — через суд. Уявіть, пробував, але вивчення судових рішень, як на мене, тільки більше заплутує ситуацію і додає, м’яко кажучи, нерозуміння.\nБоротьба Дон Кіхота з тарифними вітряками\nХто тільки не пробував довести незаконність тарифів доби Черновецького в судовому та адміністративному порядку. Президент Віктор Ющенко і Кабмін Юлії Тимошенко скасовували розпорядження мера, та чи царське це діло? Доктор наук на пенсії Віктор Куля багаторазово позивався щодо різноманітних розпоряджень і навіть вигравав, але поки тривав суд, з’являлися нові тарифи й рішення судів утрачали сенс. Тарифні розпорядження крутилися, як вітряки, і ніхто не міг уразити ціль — змусити київську владу перерахувати суми нарахувань і повернути 2 млн. 799,9 тис. киян переплачені ними гроші.\nПроте апофеозом цих судових битв виглядає рішення Київського апеляційного адміністративного суду в складі колегії судів К.Бабенка, Ю.Ісаєнко та І.Федотова від 9 березня 2011 року.\nВиявляється, за позовом депутата Київради Віталія Кличка, лідера однойменної фракції, Шевченківський районний суд Києва ще 10 грудня 2010 року визнав незаконними і недійсними розпорядження КМДА №1332, 1333 і 1335 від 30 листопада 2009 року, якими запроваджувалися тарифи, що діяли в Києві 13 місяців — із 1 січня 2010-го по 1 лютого 2011-го. Проте КМДА, «Київенерго» і «Київводоканал» подали апеляційну скаргу, і згадана колегія суддів це рішення скасувала.\nУ жодному разі не сумніваючись у правомірності вердикту, хочу поділитися з читачами муками свого убогого розуму, який намагався розібратися в логіці суддівських рішень. Яких?\nПо-перше, колегія визнала, що названі розпорядження є нормативно-правовими актами, але не є регуляторними (!), оскільки «не спрямовані на правове регулювання господарських відносин». Приїхали! Навіщо тоді цінове управління КМДА багато років розміщувало проекти тарифних розпоряджень у розділі «регуляторна політика» і проводило їх регуляторний аналіз?\nДо того ж, якщо прочитати відповідний абзац із Закону «Про засади державної регуляторної політики...» до кінця, то там говориться: «а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади і суб’єктами господарювання». Поясню простою мовою: КМДА є і регуляторним органом, і органом влади і видає адміністративне розпорядження про розмір тарифів саме для жеків, «Київенерго» і «Київводоканалу», тобто суб’єктів господарювання, відповідно до якого вони зобов’язані надавати послуги. Чому ж це не регуляторний акт?\nЗалишимо пошуки відповіді органам, які трактують закон і призначають (звільняють) суддів, бо жодних висновків із цього рішення про «нерегуляторність» колегія суддів не робить, зате без переходу робить зовсім інший висновок: «Суд першої інстанції помилково оцінив відсутність державної реєстрації оскаржуваних розпоряджень як підставу для визнання їх незаконними і недійсними». Колегія погоджується, що розпорядження дійсно (даруйте за тавтологію) недійсні, тому що не пройшли процедури державної реєстрації, а от щодо незаконності пише, що це застосовується тільки «відносно актів індивідуальної дії». Чому? Жодних посилань на якийсь закон немає.\nЗалишимо більш компетентним органам і головний висновок суддівської колегії: районний суд необгрунтовано визнав незаконними та недійсними оскаржувані розпорядження, «тому що той факт, що вони не вступили в дію, виключає необхідність визнання їх недійсними». Іншими словами, можна визнати недійсним тільки те, що вступило в дію, а якщо не вступило, то його не можна скасувати. Його просто немає в правовому полі, в навколишньому середовищі, в усьому Всесвіті!\nОце так суд! Виходить, кияни 13 місяців платили за тарифами, яких насправді не існувало! А які ж були законними? Закономірно, що ті, які діяли до 1 січня 2010-го! Тож, пане Попов і компанія, будьте люб’язні, перерахуйте всім киянам оплату за 2010 рік і січень 2011-го, як ухвалив Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії судів К.Бабенка, Ю.Ісаєнко та І.Федотова, яким — окремий респект.\nПопов — слідами Черновецького?\nВи сміятиметеся, але «двоголові» тарифи, описані вище й затверджені вже О.Поповим, також не пройшли процедури державної реєстрації. Отже, їх треба визнати недійсними, або, як пояснила згадана суддівська колегія, в цьому навіть нема сенсу — вони й так недійсні. Кияни з лютого платили за не існуючими у природі тарифами. Вони, так би мовити, фікція, міраж, fata morgana!\nПроте поки Віталій Кличко воював з опонентами, «потойбічні» сили не дрімали. І от на сайт КМДА вивішено нові розпорядження №857 і 858 від 31 травня 2011 року, які майже дублюють попередні тарифи, але 6 червня вже зареєстровані Головним управлінням юстиції в Києві. Чому ж не були зареєстровані старі? Очевидно тому, «що послідовні».\nТак, Київ — місто особливе. Тут вам і тарифи по-київськи, і мухи з котлетами.


У Кременчуці діти намалювали свої мрії: допоможи їх здійснити! | Кременчуг Тудей\nУ Кременчуці діти намалювали свої мрії: допоможи їх здійснити!\nЯк раніше повідомляв КременчукТoday, в Кременчуці стартував марафон написання листів Святому Миколаю. Волонтери Молодіжного Парламенту Кременчука подарували справжнє свято для вихованців санаторію «Славутич».\nПісля кожного відвідування дітей та написання ними листа фотографії та опис подарунка, який намалювала дитина, з’явиться у Фейсбуці.\nНебайдужі жителі Кременчука зможуть потрапити в цю групу, якщо зареєстровані в соціальній мережі. Біля кожного фото з малюнком буде розміщена інформація про дитину та опис бажаного ним подарунка від Святого Миколая.\nСхема дуже проста — вибираєш мрію дитини та виконуєш її. Подарунок потрібно буде передати в Центральний офіс благодійної акції «Святий Миколай – дітям», що знаходиться за адресою: вул. Шевченка, буд. 19/3, контактний телефон 3-51-06, 068-018-18-95.\nУсі зібрані подарунки будуть передані адресанту 19 грудня 2017 року під час святкових програм в соціальних установах міста.\nТегиакциямолодіжний парламент кременчукаСвятий Миколай дітям\nВже шістнадцятий рік поспіль у Кременчуці проводять загальноміську