Ігор Васюник: «Російська церква в Україні – оплот окупантів» | Львівський портал\nІгор Васюник: «Російська церква в Україні – оплот окупантів»\n29 Липня 2018, 12:41 |\nНародний депутат України Ігор Васюник про 153 роковини від дня народження митрополита Андрея Шептицького та роль церкви в Україні:\n«Сьогодні 153 роки від Дня народження духовного провідника української нації Андрея Шептицького.\nВчора було багато дискусій щодо доцільності проведення і висвітлення у ЗМІ ходи з нагоди Хрещення Русі-України. Аргументи проти: «Україна – світська держава», «церква і держава – відокремлені». Все вірно. Тільки ми забуваємо про те, що українська церква (підкреслюю – українська) мала великий вплив на становлення нашої незалежності, становлення України як світської, правової, демократичної держави. А ворожа, російська церква в Україні навпаки – сьогодні є оплотом окупантів.\nАндрей Шептицький, митрополит УГКЦ – розбудував українську церкву, яка в підпіллі допомогла українцям пережити і ще більше зміцнити свій дух в боротьбі з окупантами. Врятував життя багатьом українцям та представникам інших національностей. Доктор наук – відкривав та підтримував освітні заклади, дбав про те, щоб українці були освіченою нацією. Меценат і благодійник – підтримував митців, збирав українські твори мистецтва і відкривав музеї, відкривав і підтримував сиротинці. Проукраїнський політичний діяч – ідея незалежної, сильної України викладена у всіх його посланнях. Підприємець – вважав, що українці повинні не просто важко працювати, а бути заможними – вчив їх працювати з розумом, заробляти, відкривати кооперативи.\nВажко сказати, хто переважав в Митрополитові Андреєві – церковний чи державний діяч. Але точно знаю – що без глибокої віри в Бога і любові до України Андрей Шептицький не залишив би по собі такої великої спадщини. І в тому числі без його внеску – не було б незалежної України.\nКожне слово з його послань – актуальне донині і має стати заповіддю для кожного українця. Велич духу Митрополита Андрея через століття настільки сильна, що вороги України бояться найменшої згадки і вшанування пам`яті про нього», – повідомив Ігор Васюник на своїй сторінці у Фейсбук.\nТеги: Андрей Шептицький, Ігор Васюник, церква


КОМПЛЕКТИ ВІДЕОСПОСТЕРЕЖЕННЯ: WIFIKIT-2M800-22CD\nКод товару: WIFIKIT-2M800-22CD\nВхідний сигнал: Wi-Fi / IP. Підключення відеокамер: 8. У комплекті відеокамер: 4. Роздільна здатність відеокамер: 2 Мр / 25 fps. Дальність ІЧ підсвічування: до 30 метрів. Кут огляду: 88 градусів. Можливість підключення дротових IP відеокамер: є. AI: виявлення людини, детекция осіб, периметр, лінія. Жорсткий диск: 1 х SATA (до 10 Tb, немає в комплекті). USB диск: 1 х USB Drive. Максимальна роздільна здатність відображення: 2мР. Максимальна роздільна здатність запису відеореєстратором: 5 Mp (25к / с). Мережевий інтерфейс: Wi-Fi / RJ45 10M / 100M Ethernet. Передача відеосигналу по Wi-Fi: передає відео через 2 послідовних бетонних перекриття, впевнений прийом / передача 600м на відкритій місцевості, максимальний 800 метрів на відкритій місцевості без перешкод і ліній електропередач для 2Mp. Android / iOS: Щомісяця оновлюється ПО Xmeye. Комплектація: 1 Wi-Fi NVR, 2 внутрішні і 2 вуличні відеокамери Wi-Fi 2Mp, 4 БП 12в / 2А, мишка. Застосування: ліфти, стоянки, паркінги, приватні будинки, магазини, гаражні кооперативи, ОСББ.


Створено світовий оргкомітет для відзначення ювілею УПА -\nНа головну » Новини України » Створено світовий оргкомітет для відзначення ювілею УПА\nУ 2017 році українська спільнота відзначатиме 75-ту річницю створення Української Повстанської Армії. Ця військова формація залишила помітний слід в історії України і стала яскравою сторінкою боротьби українського народу за свою незалежність. Для багатьох учасників сучасної російсько-української війни героїчна боротьба бійців УПА стала яскравим прикладом віри і відданості.\nЗ ініціативи Центру національного відродження створено світовий громадський оргкомітет з відзначення цієї події, який очолює Голова ОУН (б) Стефан Романів.\nЦентр національного відродження звернувся до вищих органів державної влади з проханням проголосити 2017 рік роком 75-ліття створення Української Повстанської Армії та гідно відзначити цю ювілейну дату на державному рівні і закликає патріотичні громадські організації в Україні та діаспорі взяти активну участь у відзначенні ювілею УПА.\nНеоголошена війна або стерилізація українців →


Українським авіакомпаніям пропонують виплатити ₴104 мільйони за евакуаційні рейси - iPress.ua\nМи вже внесли цей документ до Кабміну і розраховуємо на його ухвалення. Там 104 млн грн – це вся сума, яку винна (авіаперевізникам – ІФ) держава з минулого року. І зараз, якщо не помиляюся, нам вдалося нарешті зняти всі питання, які мало Міністерство фінансів\nЯк передає Укрінформ, про це розповів міністр інфраструктури Олександр Кубраков в інтерв'ю "Інтерфакс-Україна".\n"Ми вже внесли цей документ до Кабміну і розраховуємо на його ухвалення. Там 104 млн грн – це вся сума, яку винна (авіаперевізникам – ІФ) держава з минулого року. І зараз, якщо не помиляюся, нам вдалося нарешті зняти всі питання, які мало Міністерство фінансів", - сказав міністр.\nЯк повідомлялося, раніше Міністерство інфраструктури планувало компенсувати українським авіакомпаніям, що здійснювали евакуаційні авіарейси в 2020 році, частину загальної суми аеропортових зборів в українських аеропортах.\nЧитайте також: Україна та ЄС підписали довгоочікувану угоду про "відкрите небо"\nТЕГИ: виплати, авіакомпанії, евакуація, рейс


Миколаївська церква, Миропілля - HedgeHog Stories\nМиколаївська церква, Миропілля\nКраїна: Україна Область: Сумська область Населений пункт: Миропілля\nКоординати: 51.01683, 35.25395 Доступність: Доступно для відвідувань, Гарна дорога\nСучасна територія Миропілля в 13-14 століттях входила до складу Рильського князівства, а в 1503 році з приводу перемир’я з Литвою все північні землі увійшли до складу Московської держави.\nОсобливо швидко заселялася ця територія в 16-17 століттях вихідцями з Правобережної і Лівобережної України, що бігли від гніту польських панів і кріпосного права. Тут же населялись території і для охорони російських кордонів біглими російськими селянами і людьми служивими. В середині 17 століття переселенці заснували нові міста Острогожськ, Харків, Лебедин, Суми, Охтирку, Зміїв, Миропілля і багато слобод. У 17 столітті на слобідській Україні склалося слобідське козацтво, в основному з переселенців з України. Воно проіснувало до 1763 року.\nСвою назву Слобідська Україна отримала від численних слобід, заснованих переселенцями на нічийних в той час землях. У зв’язку з ліквідацією козацтва, на Слобідській Україні з’явилося багато ремісників і багато дрібних торговців. Серед міських жителів з’явилося багато міщан. Міщани, це був такий стан в царській Росії. Це безземельні, перш за все, люди. Люди “вільного стану” але податі (податки) платили. Цей стан включав міських жителів, ремісників, торговців і інших безземельних громадян. Цей стан був спадковим до 1861 року.\nНа території сучасного Миропілля перші поселенці влаштувалися в 15-16 столітті в дрімучому лісі по річці Мирна (тиха) Пілька, що і стало основою для назви майбутнього міста Миропілля. Ця тиха лісова річка надалі обміліла, а потім і висохла зовсім, залишивши деякі сліди в районі Старосілля.\nВ кінці 17-го і на початку 18-го століття в дрімучих лісах по річках Псел та Удава за рахунок біглих поселенців росли одночасно три слободи: Пенянка, Студенок і Запсілля. Надалі ці слободи злилися зі слободою Миропілля, і в 1887 році, Миропілля з цими слободами разом вже налічувало 18 тис. чоловік населення.\nНазва слободи Студенок походить від російського слова “студена”. У районі “Каленнікової” белоглиністої гори, де проживали поселенці слободи Студенок, функціонували природні джерела з дуже холодною водою. Там перехожі свого часу пили студену воду, поїли коней, робили привал (відпочинок) у студеної води. Звідси і назва – Студенок.\nСлобода Пенянка не згадувалася в історії Слобідської України. Пенянскі старожили розповідали, що на землях Пенянки колись росла багато коноплі. З коноплі робили волокно, яке називалося “пенька”. Там у поселенців було багато пеньки. Сюди приїжджали купувати пеньку, звідси і назва слободи – Пенянка.\nСлобода Запсілля отримала свою назву від місцевого визначення. “Де живуть такі-то люди?” – “По той бік річки Псел”, “За річкою Псел”, “За Пслом”. Звідси і назва – Запсілля.\nДо початку минулого століття в центрі Миропілля була організована велика базарна площа, де було потім 40-50 великих крамниць магазинів. У 1915 році їх було вже 76. Було узаконено чотири ярмарка на рік. Перший – на честь Нового року – першого січня. Другий – на честь Святої Трійці (це свято постійного числа не має, святкується на 49 день після свята Великодня) Третій – на честь святого Іллі Пророка 20 липня (за старим стилем). Четвертий ярмарок проводився першого вересня на честь “Святого СимеонаКрім ярмарків, щопонеділка і щоп’ятниці проводилися великі базари.\nВ середині 17 століття була побудована в центрі Миропілля, на березі річки Псел, красива в архітектурному відношенні, кам’яна церква Успіння. Пізніше перейменована в Успенський собор. Дещо пізніше в слободі Запсілля була побудована церква імені “Казанської ікони”. У першій половині 19 століття були побудовані майже одночасно в слободі Студенок церква імені “Миколи Чудотворця”, в центрі Базарної площі церква Преображення і в слободі Пенянка – церква “Архангела Михаїла”. Слід сказати, що в цих місцях церкви були і раніше, але дерев’яні. У 1821 році в Миропіллі була велика пожежа, згоріло 70% будинків, згоріли і церкви, крім Успенського собору. Після цього на їх місці вже були побудовані великі, кам’яні собори з багатою архітектурою. Про це свідчить збережена в Запсіллі церква “Казанської ікони” і залишки Преображенської та Миколаївській церков.\nДзвіниця Миколаївської (студенянської) церкви, наприклад, була заввишки, з хрестом на верху, в 56 метрів, а головний дзвін важив 286 пудів.\nВ кінці 19 століття ще була побудована ченцями на базарній площі церква “Сергія Радонезького”, а в 1904-1907 роках була побудована на кладовищі, купцем 2-ї гільдії Хоруженко церква “Всіх Святих”. Тоді ж був побудований і красивий дерев’яний міст через річку Псел 216 метрів довжини і 11 метрів висоти. У 1899 році була організована приватна жіноча прогімназія. У 1900 році було відкрито 2-класне зразкове училище. Крім цього в кожній слободі були чоловічі земські і жіночі церковно-приходські початкові школи. У центрі міста було ще Міщанське училище.\nМиропілля оточували луки, ліси, білі гори. У 4-5 кілометрах від Миропілля, на гарній білокам’яній горі величаво був розташований Білогірський чоловічий монастир. Монастир побудували брати Купреєві в другій половині 18 століття. Купреєві були багатими купцями з міста Суджі, що в 20 кілометрах від Миропілля. Там були сади, квітники і собори. Головний дзвін на Преображенському соборі в монастирі важив 316 пудів. У 1915 році всього ченців було 318 чоловік.\nВ цілому до кінця 19 століття Миропілля представляло собою красиве, що потопає в саду містечко, з населенням близько 20 тис осіб. На честь вступу на престол останнього царя Миколи Романова, коронація якого була 14 травня 1896, слобода Миропілля Суджанського повіту Курської губернії була перейменована в заштатне місто Миропілля. У 1916 році міська частина (включаючи і Забодух) Миропілля становила 9 тис чоловік населення. Студенок – 5 тис 400 осіб., Пенянка – 4 тис 600человек., Запсілля – 4 тис 300. Всього в Миропіллі було 23 тисячі 600 чоловік в 1916 році.\nУ Миропіллі громадської землі було мало, тому основна маса людей займалася різними ремеслом або дрібною торгівлею. Тільки 10-15% населення займалося сільським господарством. Селяни, які мали невеликі земельні наділи, самі землю не обробляли, а здавали в оренду за плату або здавали іншим селянам “з половини”. Багато зовсім продавали свої наділи, і жили тільки ремеслом або торгівлею і переходили за бажанням в стан міщан.\nМіропольці були красиві, в основному самолюбні і горді люди. Любили добре одягатися. У Миропіллі було багато талановитих людей: співаки, танцюристи, музиканти і т. ін. 10-15% молоді вміли добре грати на гармошках, баянах, скрипках та інших інструментах. Багато із заможної частини молоді вчилися у вищих і середніх навчальних закладах. Неграмотних в Миропіллі не було. Багато було фахівців-майстрів: шевців, шкіряників, ковалів, столярів, кравців.\nДо Жовтневої революції майже все чоловіче населення вміло грати в карти. Багато грали на гроші. У 1912 р в центрі міста були спеціальні клуби картярів (Сумец, Волков, Пелипейченко і ін.), де щодня вдень і вночі проходила гра в карти на гроші. Деякі програвали коней, костюми, земельні наділи і навіть вдома. Дуже розвинене було пияцтво. Були ресторани і безліч шинків. Серед молоді мали місце часті бійки зі смертельними наслідками. Не було жодного року, щоб свято Великодня пройшов без вбивства серед молоді. Основним місцем бійок був цвинтар і Соборна вулиця, де молодь збиралася з усього Миропілля для побачень і проведення свята Великодня.\nЗ незапам’ятних часів був занесений в Миропілля давній слов’янський звичай грати в кулачки (нешкідлива бійка кулаками). Щорічно в період з 25 грудня по 7 січня за старим стилем (Різдвяні і Водохресні святки) проходили ці кулачки, з яких виходили майже всі з закривавленими обличчями. Гра в “Кулачки” зазвичай починалася серед школярів, потім втягувалася молодь старших вікових груп, включаючи і одружених, і під кінець дня вже билися старі-бородані.\nЩе трохи про “кулачки”. Зазвичай “кулачки” починалися на вулицях, а для генеральної, так би мовити, битви, переходили на лід вздовж річки Псел. На одній стороні билися городяни, запсільці і Забодух, а на іншій стороні Пенянка і Студенок. Багато любителів спостерігати “чия візьме” грали на “парі” та програвали великі суми. Програвали зазвичай купували горілку переможцям.\nКілька слів про річку Псел. На початку 20 століття Псел був шириною (в районі Миропілля) в середньому 150 метрів. У період 1910-1920 років, в основному були холодні зими з великою кількістю опадів у вигляді снігу. У ці роки навесні повені були настільки сильними, що Псел від Монастиря до міста Суми розливався на кілька кілометрів. У приміському селищі Забодух часто хати були затоплені, а жителі переселялися човнами в місто. Були випадки коли після спаду води, жителі, які повернулися, виявляли в хатах багато великих риб, особливо сомів. Загалом в ті роки Псел був річкою рибною.\nУ 1914-1915 роках курсували човни по маршруту Суми-Миропілля. Йшлося серед торговців про організацію пароплавства по цьому маршруту.\nСвоєрідна психологія миропільців позначилася на початку революційних років і громадянської війни. На стороні білих билися одиниці більш заможної частини населення. Стільки ж було і на боці червоних. Основна маса молоді була дезертирами “зеленими”. Майже до кінця громадянської війни багато ховалися по лісах і дотримувалися “середини”. Тільки вже в 20-х роках більшість перейшла на бік Радянської поповнило ряди Червоної армії.\nНезважаючи на те, що основна маса миропільців була кустарі-ремісники, артілей, промислових кооперацій та інших масових об’єднань не було організовано. Нова економічна політика проведена радянською владою в 1924-1928 роках, багатьма в Миропіллі була сприйнята. Період колективізації більшістю був сприйнятий болісно. Внаслідок чого, багато з Миропілля виїхали і надійшли на підприємства. Населення стало зменшуватися, і після Другої Світової війни, Миропілля втратило значення районного центру.\nВ цей час Миропілля є звичайним селом Краснопільського району, Сумської області з населенням від 3 до 4 тис осіб.\nФото з нашої подорожі:


Нікопольський медичний центр реабілітації дітей збирає кошти на аудіометр. ВІДЕО | Никополь Онлайн — nikopol-online.info\nНікопольський медичний центр реабілітації дітей збирає кошти ...\nЗ 2012 року Нікопольський медичний спеціалізований центр реабілітації дітей допоміг тисячам малюків. Тут для маленьких пацієнтів складають індивідуальну програму курсу реабілітації. Спеціалісти викладаються по повній, аби забезпечити дітям максимальний інтелектуальний, психічний і фізичний розвиток для зменшення обмежень їх життєдіяльності.\nРеабілітаційний центр має чимало сучасного обладнання, але зараз їм дуже потрібен аудіометр. Це прилад для точного вимірювання гостроти слуху. Новонародженим повинні проводити скринінг слуху в пологовому будинку, але дуже часто малюки надходять до центру без цих даних. Дитина, якій вчасно продіагностують слух та виявлять проблему, матиме нормальний розвиток, спілкування з однолітками та зможе навчатися у звичайній школі.\nДля того, щоб придбати цей прилад, потрібно 180 тисяч гривень. Благодійний фонд “Дітям Нікополя” оголосив збір на нього ще у травні. До ініціативи долучилися чимало благодійників, але, на жаль, сума ще не зібрана.\nВажливий кожен, навіть найменший, внесок. Тож долучайтеся до доброї справи заради дітей. При оплаті обов’язково вказувати у призначенні платежу “Зайчики-слухайчики”.\n№ картки 5169 3305 1825 7016 (картка відкрита на ім'я директора фонду Горбаненко Маргариту Миколаївну та прив’язана до рахунку Фонду, картка відкрита саме для благодійних внесків).


Бібліотеки надішлють книги човном - Monitor Info\n«Бібліотечна мережа Венеції» - такий напис має човен, що курсує міськими каналами. За ініціативою муніципальної влади екіпаж човнів допомагає любителям книг, які живуть в історичному центрі та на навколишніх островах.\nМагістрат оголосив, що завдяки новій послузі книгу, яку шукає читач і яка відсутня в його найближчій бібліотеці, можна швидко доставити човном з іншої книгозбірні.\nТаким чином книги також будуть доставлятися безпосередньо людям похилого віку. Як підкреслюється, пенсіонери вимушені в домашній ізоляції переносити тривалий карантин. Саме тому було вирішено піти їм назустріч, аби вони не змушені були виходити з дому.\nВлада Венеції останніми роками вкладала великі кошти в муніципальні бібліотеки. Нещодавно були відкриті ще дві. Тепер усі бібліотеки будуть об’єднані човном з книгами на борту.\nУ Венеції перервалися зйомки фільму «Місія нездійсненна»\nПричиною стало виявлення коронавірусу серед членів знімальної команди.\nЧерез пандемію Бібліотека Рачинських у Познані заохочує читачів скористатися доставкою книг.\nСтартував 77-й Міжнародний кінофестиваль у Венеції\nЗахисні маски на червоній доріжці.


У Києві презентують факсимільне видання “Реймського Євангелія” із втраченої бібліотеки Ярослава Мудрого — Офіційний сайт Української богословської академії\nСтворено: Середа, 23 жовтня 2019, 10:14\nУ Софійському соборі Національного заповідника “Софія Київська” відбудеться презентація факсимільного видання “Реймського Євангелія”, більш відомого як Євангеліє Анни Ярославни – дочки Ярослава Мудрого і королеви Франції.\nПодія запланована на 18:00 вівторка, 22 жовтня, повідомляє “Релігія в Україні” з посиланням на Рrostir.museum.\nРеймське Євангеліє було написане 1000 років тому у знаменитому скрипторії, заснованому Ярославом Мудрим у Софії Київській. Його оригінал зберігається у муніципальній бібліотеці міста Реймс у Франції.\nПроєкт повного факсимільного видання унікального кирилично-глаголичного рукописного Реймського Євангелія реалізовано Національним заповідником “Софія Київська” у співпраці з видавництвом “Горобець” у рамках видавничого проєкту “Повертаємо в Україну культурну спадщину”. Досі в Україні видавалося лише факсимільне видання кириличної частини Реймського Євангелія, презентація якого відбулася у Софійському соборі у жовтні 2010 року.\nГенеральний директор Національного заповідника “Софія Київська” Неля Куковальська під час презентації книги в агентстві “Укрінформ” 21 жовтня уточнила, що сучасне видання є двотомним. Крім факсиміле, воно містить том наукових досліджень.\n“Ходить багато чуток стосовно походження “Реймського Євангелія”, тому ми поставили за мету ще раз перевірити історію цієї книги. Цим займався цілий колектив учених на чолі із В’ячеславом Корнієнком – доктором історичних наук, заступником гендиректора НЗ “Софія Київська”. І тут по-новому прописана вся історія “Реймського Євангелія”, щоб ні в кого не виникало сумнівів щодо його походження і його історії. А найімовірніша концепція — що “Реймське Євангеліє” походить із скрипторію Софіївського собору”, – наголосила Куковальська.\nДиректор Національного заповідника “Софія Київська” Неля Куковальська\nДоктор філологічних наук, професор Житомирського університету Віктор Мойсієнко зазначив, що знайомство з оригіналом дозволило дійти висновку: “Це руська пам’ятка, писана в Києві, переписана киянином”.\n“Я думаю, що відтепер “Реймське Євангеліє” поглибить хрестоматії, історію української мови, історію української літературної мови до І половини ХІ століття. І, відповідно, студенти-філологи, історики можуть посилатися на цю пам’ятку”, – наголосив науковець.\nДрук видання здійснено винятково за благодійний кошт. На сьогодні вийшло 300 примірників “Реймського Євангелія”, які будуть подаровані бібліотекам, меценатам і чотири екземпляри — Реймській бібліотеці. На випуск решти 700 примірників будуть шукати благодійні кошти.\nВід 25 жовтня почнеться серія презентацій у Франції, зокрема у Посольстві України у Франції, у Реймсі, а найбільша — у Сенлісі, де жила Анна Ярославівна. Потім відбуватимуться презентації в Україні, зокрема в Острозі, Львові, Житомирі, Ніжині, Глухові.


Вологість повітря життєво важлива, Комаровський дав пораду дітям і дорослим - ЗНАЙ ЮА\nВологість повітря життєво важлива, Комаровський дав пораду дітям і дорослим\nКомаровський ошелешив новиною - українська медицина попереду усієї планети, і це не сарказм\nЛікар-педіатр Євген Комаровський у своєму черговому відео у мережі Youtube знову наголосив на важливості контролю вологості повітря, адже усі мусять прагнути встановлювати вологість 40-60%.\nКомаровський, за його словами, вже кілька десятків років пропагує такий відсоток вологості серед батьків України, адже велика кількість наукових фактів вже давно свідчить про те, що забезпечення ідеальної вологості вдома, у дитячому садочку, школі та роботі несе як профілактичну користь, так і доволі суттєво-практичну.\nПо-перше, така вологість допомагає слизистим оболонкам розвиватись правильно і бути у здоровій формі. Це, своєю чергою зміцнює імунітет як окремої людини, так і групи (колективу на роботі, групи у дитячому садочку).\nПо-друге, вологість повітря 40-60% уповільнює і ускладнює передачу вірусів між людьми. В ідеально зволоженому повітрі вірус, який разом із краплинками слини “виходить” із рота людини, осідає на підлогу через свою вагу, збільшену завдяки вологості повітря. У сухих приміщеннях вірус достатньо легкий, щоб попасти на обличчя здоровою людини або ж навіть у рот.\nНагадаємо, "Я втомився, але я не йду", - доктор Комаровський взявся за шахраїв, які наживаються на його імені.\nЯк повідомляв портал Знай.uа, доктор Комаровський пояснив, як зменшити ризик розвитку пневмонії при Covid-19.\nТакож портал Знай.uа писав, що Комаровський поділився правилами виходу шкіл з карантину.\nТеги: Євген Комаровський доктор Комаровський волога


НАБУ оголосило нову громадську раду. В ній є С14 та «ДемОрда» - Заборона\nНАБУ оголосило нову громадську раду. В ній є С14 та «ДемОрда»\nНаціональне антикорупційне бюро (НАБУ) оприлюднило результати інтернет-голосування за кандидатів до Ради громадського контролю (РГК). Заборона розібралася, що до чого.\nПравий фланг предсталяє Євген Карась, активний учасник Майдану і АТО, націоналіст. Він був одним із тих, хто привів до СБУ бразильця Рафаеля Лусваргі, який воював на боці ДНР. Також С14 причетні до розгрому табору ромів на Лисій горі. До цього Карась був помічником народного депутата від ВО «Свобода» Андрія Іллєнка. Детальніше про С14 – у нашому матеріалі «Радикальні дискримінатори. Путівник організаціями, що пропагують нетерпимість».\nСергій Сурепін 7 Червня, 2018


Найбільш поширеною причиною опору будь-яким інноваціям стала боязнь безробіття, яка за останні роки перетворилася в реальну межу нашої повсякденності. Є й інші причини, більш особистісного характеру: критика усталених способів дій з боку новаторів і їх відмова від традиційних методів роботи може сприйматися як особиста образа.\nМожливе виникнення побоювань з приводу майбутньої вузької спеціалізації і монотонності нових умов праці, нерозуміння суті та наслідків нововведень і, нарешті, головне - боязнь знецінення, девальвації своєї особистості, її соціального значення.\nПринцип підвищення кваліфікації. Характерною рисою будь-якого суспільства, який прагне до процвітання, є підвищена увага до системи освіти - від початкового до підвищення кваліфікації дипломованих фахівців.\nНімеччина, наприклад, декретом Фрідріха Великого ввела обов'язкову початкову освіту ще в XVI в. До кінця XIX в. 97,5% німецьких дітей отримували шкільну освіту. До 1925 р. 99,4% японських дітей відвідували школу, а до 1927 р. 93% японців вміли читати.\nБудемо об'єктивні і щодо власної країни: успіхи системи народної освіти в СРСР теж були досить значні, чого не можна сказати про організацію підвищення кваліфікації.\nРеалізація принципу обов'язкового підвищення кваліфікації традиційно зустрічає опір на всіх рівнях управління: працівники нижчих ієрархічних рівнів відмовляються від будь-яких форм навчання та підвищення кваліфікації, а керівники вважають, що «вже всі давно знають».\nОднак досвід найбільших фірм Європи, Америки, Японії показує, наскільки ефективною виявляється наполегливість у проведенні політики тотального підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів. Тисячі інститутів, коледжів, постійно діючих семінарів та курсів проводять різні види навчання персоналу будь-якого рівня, на що підприємства витрачають великі кошти, так як бачать в цьому гарантію розвитку своїх виробництв.\nНаприклад, у США підготовкою професійних менеджерів займаються близько 1500 вищих навчальних закладів. Тільки фірма ІБМ в 1986 р. витратила на навчання і підготовку своїх працівників 750 млн. дол\nУ 1985 р. на всі форми навчання менеджменту в США було витрачено 60 млрд. дол Японські фірми витрачають на навчання в розрахунку на одного зайнятого в 3-4 рази більше, ніж американські.\nІншим методом навчання є ротація по службі, коли фахівців різного профілю переміщують на строк від трьох місяців до року з відділу у відділ. Ротація дозволяє ознайомити співробітників фірми з багатьма сторонами її діяльності, усвідомити необхідність координації і взаємозв'язку відділів.


dc.contributor.author Федотов, Вячеслав Вікторович\ndc.identifier.citation Хімія з основами біогеохімії. Методично-інформаційні матеріали до самостійного вивчення дисципліни та виконання індивідуальних завдань для студ. напряму підготовки 6.040106 Екологія, охорона навколишнього середовища та збалансоване природокористуванн/ А.І.Горова, С.М.Лисицька, А.В.Павличенко, І.І.Клімкіна.- Дніпропетровськ: НГУ, 2012.- +CD ru_RU\ndc.description.abstract Викладено теоретичні відомості про міграційну активність токсичних елементів (важких металів) в екосистемах, що покликані допомогти студентам у процесі самостійної індивідуальної роботи проводити розрахунки, обирати раціональні заходи вирішення екологічних проблем. Призначено для студентів відповідного напряму підготовки. ru_RU\ndc.relation.ispartofseries Методичні вказівки;M8303/1\ndc.title Хімія з основами біогеохімії. Методично-інформаційні матеріали до самостійного вивчення дисципліни та виконання індивідуальних завдань для студентів напряму підготовки 6.040106 Екологія, охорона навколишнього середовища та збалансоване природокористування ru_RU


Дивні, незрозумілі події постійно відбуваються навколо нас у безпосередній близькості, але люди не надають їм значення, надто захоплюючись повсякденними турботами. Сімейство збирається переїхати в інший будинок, але маленька донька Хноя абсолютно не бажає змінювати місце проживання. Дівчинка стає сумною і байдужою, мама намагається її всіляко розвеселити, але безрезультатно. Виявляється, придбаний родиною у власність особняк має погану славу серед проживаючих поблизу сусідів. Про це вони дізнаються, коли перебираються в нову оселю і починають з ентузіазмом облаштовуватися.\nПерший же день прибув з батьками дитини в незнайомому оточенні несподівано наповнюється кумедними пригодами і непередбаченими подіями. Вона знаходить спільну мову з неймовірно товариською хлопчиком, що живуть по сусідству. Новий знайомий базікає не без його участі, розповідаючи безліч цікавих історій, нібито відбуваються тут раніше. З настанням темряви починають відбуватися дивні, що лякають речі. Садові гноми, призначені для прикраси квіткових клумб, нез’ясовним чином виявляються в вітальні. Здивована Хноя виносить глиняних чоловічків у двір, розставляючи по місцях, на наступну ніч вони знову переміщаються в кімнату. Кілька днів наполеглива дівчинка бореться з дивною поведінкою неживих фігурок. Безуспішне протистояння закінчується розкриттям стародавньої таємниці.\nБрати-гноми існують в цьому особняку вже три століття, захищаючи мешканців від злісних, кровожерливих чудовиськ, що проникають в цей світ через магічний портал, який перебуває в дивному будинку. Незабаром друзям доведеться об’єднатися з ожившими гномиками, щоб захистити людей від загрози, що насувається. Мультфільм Гноми вдома 2017 дивитися в хорошій якості HD 720p.


Наші в Раді - Новини України\nЗа результатами дострокових парламентських виборів, які відбулися 21 липня, Львівську область у новій Верховній Раді України 9-го скликання вже точно представлятимуть 12 депутатів, яких обрали у мажоритарних округах. Хоча є заяви до ОВК від кандидатів-конкурентів про перерахунок голосів у 117 та 119 округах. Ще більше львів’ян проходять у Раду за партійними списками (орієнтовно 18, точніше стане відомо після остаточного підрахунку голосів ЦВК). Станом на 25 липня (18.00) опрацьовано 99,93% проколів по Україні.\nНа 12 мажоритарних округах перемогли кандидати від різних політичних сил. Цікаво, що знову депутатський мандат отримають шестеро чинних народних обранців, четверо з яких балотувалися як самовисуванці – це Ярослав Дубневич, Тарас Батенко, Андрій Кіт та Андрій Лопушанський. Ще двоє – від партії “ЄС” – Микола Княжицький та Михайло Бондар. Отримали перемогу на мажоритарних округах в області й три представники партії “Голос”, двоє кандидатів від “Слуги народу” і один від “Об’єднання “Самопоміч”. Наймолодшим із цього списку депутатів є Орест Саламаха, висуванець від “Слуги народу” (28 років), найстаршим – самовисуванець Андрій Лопушанський (57 років).\nРезультати голосування знову-таки продемонстрували, що Львівщина – особливий регіон. Якщо на недавніх президентських виборах лише тут більшість голосів отримав Петро Порошенко, то на цих позачергових парламентських виборах лише в нашій області більшість голосів за партійними списками отримала партія “Голос”. Щоправда, “позеленіння” уникнути не вдалося. На 8 із 12 округах Львівщини найбільший відсоток голосів виборців здобула президентська партія “Слуга народу”. Лише Львів – єдине місто, де на трьох округах перша позиція у партії “Голос”, і на одному найбільшу підтримку отримала “Європейська солідарність”.\nПолітологи пояснюють, що це може бути пов’язано зі втомою населення від галасливих кампаній і з конкуренцією між партіями, які працювали з нашим електоратом у області (мовиться про “Батьківщину”, “Голос”, “ЄС”).\nХто представлятиме у новому парламенті інтереси Львівщини та чи зможуть вони впливати на рішення, коли більшість становитиме президентська партія?\nОксана Дащаківська, політологиня:\n– Думаю, бренд “Слуги народу” і “Голосу” дещо посилив результати мажоритарників, які перемогли у округах Львівщини. Варто зазначити, що багато програм не мали чітких посилів до виборця, однак виборці самостійно намагались трактувати ці посили. Як наслідок не маємо чітких аргументів, пропозицій, розуміння того, що ж буде далі… А тому виборці завжди знайдуть, чим бути невдоволеними. Другий момент, який потрібно зазначити про мажоритарну складову, то тут кандидати-мажоритарники на Львівщині змогли продемонструвати свій тісний зв’язок із виборцями та завдання, які виконуватимуть у парламенті, підсилившись брендом. Коли говоримо про кандидата Тараса Батенка чи Ярослава Дубневича, то це ті кандидати, які працювали зі своїми округами постійно. Відкриття пам’ятників не відбувалось без участі цих депутатів. Тож зберігся між кандидатами та виборцями дуже чіткий, прямий, персональний зв’язок. Щодо Миколи Княжицького, то мені здається, тут теж спрацював бренд партії “ЄС”. Михайло Бондар, який не є олігархом і не мав достатньо фінансового ресурсу, проте персонально працював зі своїм округом, переміг, і бренд партії тут теж спрацював.\nТа результати власне в області у округах за партійною складовою показують перевагу “Слуги народу”. Це демонструє те, що Львівщина, простіше кажучи, у своїх вподобаннях стає такою, як і решта України. Втрачаючи особливу позицію, як це було ще на президентських виборах. Це може бути пов’язано зі втомою населення від галасливих кампаній і з взаємопоборюванням тих політичних партій, які працювали з нашим електоратом в області. Мовиться і про “Батьківщину”, “Голос”, “ЄС”. Вони розраховували на значну підтримку, а боротьба між собою призвела до втоми виборців. Також доволі чітко спрацював телевізор, який змістив реальність і віртуальність.\nУ попередньому парламенті був непоганий досвід, коли існувала депутатська група Львівщини. Вони задали непогану планку. Думаю, очільник області, який захоче мати зв’язок із парламентом та представники облради (якщо будуть зміни в системі місцевого самоврядування), вдаватимуться до такого досвіду, аби акумулювати ресурси. Від “Слуги народу” в парламенті будуть депутати з Львівщини і це, ймовірно, дасть їм можливість впливати на певні рішення, зокрема щодо розподілу коштів із держбюджету.\nТарас Радь, координатор спостереження Громадянської мережі ОПОРА у Львівській області:\n– На 12 мажоритарних округах Львівщини чимало чинних народних депутатів переобрались. Це важливо з погляду того, що відбувся струс політичного ландшафту. Інші народні обранці, які були достатньо ефективними, не зуміли тут переобратися. І на це є кілька пояснень, одне з них – загальний тренд президентської кампанії щодо запиту на нові обличчя. На п’яти мажоритарних округах виграли представники нових сил, які з’явились буквально три місяці тому – від “Голосу” та “Слуги народу”.\nЩодо їхньої можливості впливати на роботу парламенту, то, ймовірно, вони переважно будуть в опозиції. Оскільки більшість буде сформована на основі партії “Слуги народу”. Проте у Раді від Львівщини принаймні будуть три депутати з партійного списку від “Слуги народу” та два по мажоритарних округах. Це п’ять депутатів, які потенційно будуть у майбутній більшості.\nЯкщо говоримо про партійну складову, то у Львівській області на 8 із 12 округів проголосували за партію “Слуга народу”. Це всі округи поза містом Львів. Львівщина, яка протистояла тренду під час президентських виборів, значною мірою піддалася цій загальноукраїнській тенденції. Ті політичні сили, за які зазвичай голосували жителі області, втратили підтримку. Зараз тільки місто Львів є такою помаранчевою плямою на карті. Тут на трьох округах перша позиція у партії “Голос”.\nОксана Кузенко, голова правління громадської організації “Центр соціальних інновацій”:\n– Варто звернути увагу на те, якою була явка виборців на дільницях під час позачергових парламентських виборів. Вона була значно нижчою, ніж на недавніх президентських виборах, це вплинуло на результати. Більш мобілізованим виявився виборець партії “Слуга народу”, менш мобілізований – партії “ЄС”, і це теж безпосередньо вплинуло на результати голосування, зокрема на Львівщині. З чим це пов’язано? Не хочу це пов’язувати із періодом літніх відпусток. Мовиться радше про розчарування і не хотілося б, щоб підтвердилась думка, коли люди думають, що не впливають на політику в країні. На щастя, ми ще говоримо про волевиявлення виборців та їхній вплив на політику. Та потрібно звернути увагу на момент відповідальності не лише виборців, із яких багато голосували за Володимира Зеленського і його команду, довго були аполітичними. А й на людей, які працюють у штабах, командах кандидатів, що теж несуть відповідальність за методи, які застосовують під час виборчої кампанії. Бо цю кампанію не оминув чорний піар, технічні кандидати, замовна соціологія. І це теж впливає на явку людей, на їхнє ставлення до виборів.\nЗрештою, вибори минули чесно. Львівське представництво в парламенті могло б бути значно вагомішим. Та сподіваємось на краще. Багато депутатів, які не пройшли, поставили під час своєї діяльності високу планку. Новообраним доведеться багато чому вчитися. На тлі тотальної більшості президентської партії у парламенті депутати з Львівщини будуть в обставинах, коли змушені домовлятися, аби їх почули. Буде справжня політика, коли йтиметься про результат. Наскільки буде ефективною ця Верховна Рада сказати складно, бо планка попри усі недоліки та переваги є дуже високою. Та попри надію на нові обличчя, які заходять в Раду, ми маємо чітко розуміти, що помилки цих нових людей коштуватимуть дорого.


Керрі прибув до Хіросіми на зустріч міністрів «Великої сімки»\nГлобальні загрози безпеці, криза з біженцями і політична нестабільність стали головними темами першого дня дводенної зустрічі держсекретаря США Джона Керрі та інших міністрів закордонних справ країн «Великої сімки» в японській Хіросімі.\nКеррі прибув до Хіросіми в неділю після візиту в Афганістан. Він став першим державним секретарем США, який відвідав Хіросіму, зруйновану в результаті удару американської атомної бомби незадовго до закінчення Другої світової війни. В інтерв'ю хіросімській газеті «Тюгоку Симбун», Керрі сказав, що більшість глобальних загроз міжнародному миру вимагають колективних дій. «Такі зустрічі, як ця, дають важливу можливість, допомагаючи нам у врегулюванні нагальних міжнародних проблем політики і безпеки, і дозволяючи виступити з чіткою, одностайної позиції щодо подій необхідних конкретних дій», - сказав Керрі.\nКрім США до «Великої сімки» також входять Великобританія, Канада, Франція, Німеччина, Італія та Японія. Деякі європейські країни «сімки» зіткнулися з викликами свою безпеку після недавніх терактів в Брюсселі і Парижі. Очікується, що крім проблем, пов'язаних з тероризмом, учасники зустрічі обговорять питання безпеки в районі Південно-Китайського моря і кризу з біженцями, що охопила Європу і Близький Схід.\nНа полях переговорів Керрі і інші міністри в понеділок відвідають Меморіальний парк миру, створений в пам'ять події Другої світової війни. Атомне бомбардування Хіросіми Сполученими Штатами привела до закінчення війни, але забрала життя близько 140 тисяч людей. Ще 70 тисяч загинули три дні по тому, коли США скинули атомну бомбу на місто Нагасакі. Представник Держдепартаменту Марк Тонер заявив, що своїми відвідинами меморіалу Керрі хоче «визнати величезні людські втрати», які відбулися під час війни. «Це також визнання, що після закінчення Другої світової війни Сполучені Штати і Японія стали найближчими друзями і надійними союзниками», - додав він.\nВідповідаючи на питання, чи буде Керрі вибачатися за рішення США скинути бомбу на Хіросіму, високопоставлений представник Держдепартаменту заявив: «Ні». «Ні жителі, ні влади Хіросіми, ні уряд Японії не домагаються вибачень від США», - пояснив він на брифінгу в неділю.\nЗа словами дипломата, США і Японія «чітко сфокусовані на дійсно важливі речі», а саме на своє майбутнє і можливостях досягнення цього майбутнього через спільну роботу. Парк став символом ядерного роззброєння. «Відвідування цього міста допоможе нам виступити з посланням миру і роззброєння в усьому світі», - сказав міністр закордонних справ Італії Паоло Джентілоні.\nПриїзд Керрі в Японію також повинен підготувати ґрунт для травневого візиту президента Барака Обами в цю країну для участі в саміті лідерів «Великої сімки». Президент Обама заявляв, що «визнає за честь» відвідати Хіросіму, але так і не побував у цьому місті, хоча протягом свого президентства вже кілька разів приїжджав до Японії з візитом.\nКілька десятків демонстрантів зібралися в неділю біля меморіалу в Хіросімі в знак протесту проти проведення зустрічі міністрів «Великої сімки» і присутності представників країн - власниць ядерної зброї.\nКеррі приїхав до Хіросіми з Кабулу, де він обговорював ряд питань, включаючи регіональну безпеку і зусилля по організації мирних переговорів з Талібаном. Керрі зустрівся з президентом Ашрафом Гані і главою виконавчої влади Абдуллою Абдуллою. Представники США повідомили, що незабаром після відбуття Керрі в 200 метрах від посольства США в Кабулі сталася серія вибухів. Повідомлень про постраждалих не надходило. Також немає ніяких ознак, безпосередньо вказують, що атака була спрямована проти Керрі.\nКеррі здійснює тижневу турне по Близькому Сходу і Азії, в ході якого він також побував в Бахрейні та Іраку. Після Японії він відвідає захід з питань торгівлі в Каліфорнії, після чого повернеться до Вашингтона.


“Відчyваю ceбе погано”: Полякoва eкcтрeнo звepнулась до шанyвальників – стaлocь немислиме • Vazhno\nПро це співачка повідомила на своїй сторінці в «Інстаграм». Як вказала Полякова, причиною стало те, що багато членів її команди захворіли і чекають результати тестів на коронавірус. Артистка також запідозрила COVID-19 і у себе. Оля не стала заперечувати, що останнім часом вона перебувала в контакті з багатьма людьми, які були задіяні в організації її концерту.\n«Іду здавати тест, тому що кілька днів відчуваю себе недобре»: Оля Полякова скасувала свій концерт в Києві через коронавируса . Я і сама повторно йду сьогодні здавати тест, тому що кілька днів відчуваю себе недобре », – повідомила Оля. У коментарях стали масово підтримувати співачку, побажавши їй здоров’я. «Дуже шкода … Ми вас підтримуємо. Музика все одно переможе. До нових музичних зустрічей! Світло нам допоможе »,« дострибатися, говорили ж, вірусна ходить, немає, я найрозумніша і проти всіх, лікуйся тепер »,« Рішення перенести правильне і потрібне. Ще буде концерти. Головне не хворіти », – писали люди в коментарях.\nУкpaїнські зapoбітчани пoвинні плaтити подaтки, – глава ДПС Любчeнкo Попередня новина\nВiдтeпер нічого не потpiбно бyдe! Пoльща кapдинально змінює пpaвила в’їзду для зapoбітчан з Укpaїни Наступна новина


У Путіна оцінили команду Трампа щодо України | Экономические Известия\nУ Путіна оцінили команду Трампа щодо України\nНовини світу, 27.01.2017\nРосійський опозиційний політик пов’язує великі надії на україно-американські відносини з новою командою президента США Дональда Трампа.\nНа його думку, нова адміністрація кращеа за команду колишнього американського лідера Барака Обами, інформує еizvestia.com.\n“Я її (команду Трампа – ред.) оцінюю зараз з точки зору, перш за все, України та україно-російських відносин. І в цьому сенсі я її оцінюю дуже позитивно. Як я і говорив спочатку – це буде набагато краще, ніж адміністрація Обами. Я пов’язую з цієї адміністрацією багато надій. Звичайно, якщо Україна буде відігравати це правильно, в чому я не дуже впевнений поки”, – сказав Пономарьов.\nВін уточнив, що Україна повинна проявляти ініціативу, так як нова адміністрація Білого дому не знає, що з нею робити.\nРаніше євродепутат Ельмар Брок заявляв, що пропозиція президента США Дональда Трампа “обміняти” часткове скасування санкцій проти Москви на скорочення ядерного арсеналу РФ – це значить віддати Україну Росії. Він зазначив, що така угода – це продаж свободи іншої країни, і вона є безглуздою.\nЧитайте: Трамп придумав, де взяти гроші на стіну\nУ свою чергу директор Національного інституту стратегічних досліджень, радник президента України Володимир Горбулін відзначав, що до складу адміністрації нового президента США Дональда Трампа увійшли “яструби”, які не довіряють Росії і її лідеру Володимиру Путіну, тому Кремлю рано розраховувати на позитивні для себе результати у співробітництві з Білим домом.\nЗа матеріалами apostrophe.ua\nВ даний момент Ви читаєте новину "У Путіна оцінили команду Трампа щодо України". Вас також, можливо, зацікавлять інші останні новини України та світу на eizvestia.com


Головна → Торговельні марки → Продовження ТМ\nРеєстрація торговельної марки на території України діє протягом 10 років від дати подання заявки на реєстрацію даної торговельної марки. Термін дії реєстрації можна продовжувати на подальші 10 років необмежену кількість разів, за умови оплати збору та подання відповідної заяви. Фахівці агенції «Синергія» допоможуть Вам у продовженні терміну як національної реєстрації торговельної марки, так і міжнародної.\nрозрахувати вартість збору за продовження ТМ і провести оплату;\nпідготувати заяву про продовження для подачі його в Український інститут промислової власності;\nвідновити термін для продовження ТМ в разі його пропуску;\nотримати документ, що підтверджує продовження дії реєстрації ТМ на наступні 10 років;\nподати заявку на реєстрацію такої ж ТМ, у разі, якщо термін для продовження відновити неможливо.\nНавіщо це потрібно: Детальніше >>\nУ разі, якщо у встановлені строки не буде здійснене продовження дії реєстрації торговельної марки, така торговельна марка втратить правову охорону. Це, в свою чергу, призведе до того, що будь-яка особа зможе використовувати торговельну марку безперешкодно. А колишній правовласник буде позбавлений правових підстав забороняти іншим особам таке використання.\nФахівці нашої агенції здійснюють постійний контроль за дотриманням термінів оплати зборів за продовження торговельних марок і нагадують про них нашим клієнтам.\nПродовження ТМ (для резидентів України)\nДія Гонорар патентного повіреного (грн) Держ. збір, мито, послуги Пат. відомства (грн) Загальна вартість (грн)\nПродовження терміну дії Свідоцтва на ТМ (зареєстровану в одному класі МКТП), власником якого є одна особа 1200 12000 13200\nдодатково за кожен наступний клас _ 1200 1200\nякщо власниками є кілька осіб _ 130% від суми збору залежно від кількості класів\nПродовження терміну дії Свідоцтва на ТМ (зареєстровану в одному класі МКТП), власником якого є одна особа протягом 6 місяців після закінчення строку дії свідоцтва 1800 18000 19800\nдодатково за кожен наступний клас _ 1800 1800


" Партизанський рух на Україні" - Історія України - статті - шкільна програма 12 класів\n"Партизанський рух на Україні"\n5. Роль підпільних партійних організація для розвитку партизанського руху.\n5. Завершальний етап боротьби.\nстати загонами. Частина їх після приземлення змушена була негайно вступати в нерівний бій проти місцевих гарнізонів і каральних загонів. Так случилося з групою И.В.Бондаренко, загоном Ф.Г.Мысина й ін.\nІсторія Української РСР у десятьох томах. Редакційна колегія: Ю.Ю.Кондуфор, И.І,Артёменко, Б.М.Бабій і ін.\nТом 8. Українська РСР у Великій Вітчизняній війні Радянського Союзу ( 1941 - 1945). Київ, «Наукова Думка», 1984.


Его мужчини і сталі стосунки... - Теревені - Сторінка 6\n#101 Посилання на це повідомлення #101 Блискавиця\nВідправлено 26.10.2009 – 14:58\nDynkan 113 (26.10.2009 13:48) писав:\nцікаво через скільки часу дівчина відправила б хлопця погуляти з друзями, або пішла сама гуляти з подругами ? )))\nХлопці теж буває, що не люблять, коли дівчина іде гуляти з подругами . Я хочу сказати, що хлопець часто не сприймає дівчину, як особистість. Він в ній бачить лише "протилежну стать" із певними стереотипами : секс, їжа, прибирання, діти. А те, що дівчина цілком може бути і "кльовим хлопцем", з якою можна розважатися, як із найкращим другом - це мало хто усвідомлює. Або ж просто собі таку дівчину не вибирає.\n"Корінь" проблеми я бачу в тому, що раніше дійсно жінці були недоступні усі "регіони" розваг для хлопців (як правильно зазначив пан Зюзік) . Жінка могла лише сидіти вдома та виховувати дітей. Зараз ситуація змінилася. Дівчина - така ж людина, як і ви, хлопці ґґ . І з таким же Его.\nЗвичайно, це стосується не всіх. Бо є дівчата, які і зараз не відходять від образу такої собі "кокетки" або "культурної панянки". Кожному своє .\n#102 Посилання на це повідомлення #102 Dynkan 113\nВідправлено 26.10.2009 – 15:04\nБлискавиця (26.10.2009 14:58) писав:\nПідсумую, в стосунках головне взаєморозуміння і повага, тоді таких проблем як "хтось кудись пішов без мене" не винекне.\nManfred (26.10.2009 14:08) писав:\nЯк на мене, це закономірний результат того сценарію, який нав'язує дівчина хлопцю: погляди, за руці, кіно, квіти і аж потім, яко завершення успішно-пройденої смуги випробувань — секс. Коли б дівчина не влаштовувала з сексу чогось на кшталт десерту або медалі, після якої можна розслабитися і перепочити на дивані, то і ставлення би до нього у хлопа було б таке ж, як і до кіно та квітів, без жодної послідовности і ніяка романтика би не зникала, бо не треба було би ні стрибати вище своєї голови, ні розслаблятися після напруги, а просто жити і насолоджуватися товариством одне одного.\nЦілком згодна . Аж дивно, наскільки співпадають наші погляди в цій точці)). Секс - це частина стосунків, і заради сексу не варто тримати хлопця "на задніх лапках", як пуделя. Ця проблема, як я думаю, береться не тільки із стереотипної поведінки, яка десятиліттями існує між чоловіком і жінкою, і яка зараз уже застаріла. А береться із тих часів, коли секс вважався занадто інтимною частиною, щоб про нього писати і говорити (минуле століття тобто).\nТаким чином, більшість жінок не мали задоволення від сексу, бо майже всім жінкам треба вчитися, щоб досягати оргазму. Тому жінка компенсувала свою незадоволеність сексом в подальшому отією "прелюдією" із цукерками-квітами. Вона старалася якнайдовше затягти цей процес, бо від цього хоча б отримувала задоволення.\nВтім, якщо дівчина ще незаймана, то цілком зрозуміло, що їй хочеться потягти романтку якнайдовше, адже невідомо - що її чекає далі .\nDynkan 113 (26.10.2009 15:04) писав:\nугу, згодна. Важливо, щоб хлопець і дівчина були цікавими одне для одного, як особистості . Отут в пригоді і стане Его, функція вибору .\nВідправлено 28.10.2009 – 09:34\nБлискавиця (26.10.2009 14:01) писав:\nТакий собі оригінальний спосіб "помітити" територію свого Его .\nГрати роль Чарівника в житті - це мастурбація власного Его. Ось в сексі я б пограла у Чарівника .\nПану, звичайно, видніше, що для нього є повноцінними стосунками, і як цього досягти. Я можу лише сказати свою думку з цього приводу : якщо якась подія неодноразово повторюється, то певно що на це є причини. Якщо щоразу стосунки неповноцінні, то певно на це є якісь сталі причини.\nНерішучість та перестраховка. Є у нас на форумі пан -=VJ=-, ось там приклад справжньої рішучості. Звісно, я ламати усього підряд не буду і у планах у мене не втілення споживацького щастя, але, думаю, щось схоже має бути (у ідейному плані). Звісно, оскілько я згадав про нерішучість та перестраховку - то і я це роблю. Але після першого розчарування/посилання мене з моїми параноїдальними планами. А далі усьо накопичується.\nЗ моєї точки зору, якщо більше брати до уваги потреби Его та Его партнерки, яку вибирають для стосунків, стосунки були б повноцінніші.\nІдеального "притирання" тутай не знайдеш. Доведеться або не брати до уваги потреби власного Его або Его партнерки у деяких ситуаціях. Я виходжу із ідеї можливості нехтування потребами власного Его у неважливих ситуаціях і непоступливості у важливих речах, яких не так уже багацько і є. Вважаю, що знайшовши особу з "неконфліктним" з власним Его, можна досягнути повноцінних стосунків. Інша річ, що важливі речі для мене є вельми конфліктними здебільшого.\nСподіватися щоразу на те, що партнерка раптом буде змінюватися аби лиш зробити пана щасливим - це означає сподіватися, що темношкіра африканка стане блондинкою-фінкою за допомогою чарів кохання.\nЯкщо подібне прагнення є з обох боків - то не бачу жодних проблем.\nНеважливого в Его немає, будь-яка складова Его для чого потрібна людині. І з цими складовими людина вже привчилася існувати та діяти.\nНаведу приклад. Я не люблю виносити сміття ще з дитинства, бо для цього зазвичай треба одягнутися і взутися. Тому, що мене в дитинстві вельми пиляла мама за те, що я виносив сміття у капцях і практично в трусах, прийшовши і витерши згодом шматою підошви від вуличного бруду. Коли вона була вдома - мені ніколи не вдавалося зручно для себе винести сміття, доводилося кожен раз одягатися і знову роздягатися. Припустімо тепер, що я живу із панною разом. На перших порах я буду виносити сміття, хай як це мені не подобається. Згодом я вигадаю якусь систему, яка зробить цей процес мінімальним по незручності. Слідуючи "важливості" потреб Его, я б мав одразу запротестувати і через таку дрібницю перетворити власну квартиру на смітник (або заставити кохану половинку займатися винесенням сміття). Але я розумію, що ця складова є неважливою, тому передбачаю можливість до змін у цьому плані. Приклад, може, дурний, але, думаю, що передав те, що прагнув донести.\nХіба що взяти дівчину із несформованим Его (зазвичай воно ґарантовано ще не сформоване до 20-ти років) і "створити" потрібні собі інгридієнти . Як часто роблять деякі досвідчені чоловіки, яким за 40.\nПриколу у подібному не бачу, мені нецікаво гратися з лялькою, я хочу взаємодії із спорідненою мені людиною.\n#105 Посилання на це повідомлення #105 Амфітамінка\nВідправлено 28.10.2009 – 10:09\nВ мене все як не в людей! Якщо я до хлопця добре ставлюся-йому на то плювати з калакольні,якщо він мені нафік не потрібен-бігає за мною.....така от проза життя!\nВідправлено 28.10.2009 – 11:16\nГетьман (28.10.2009 09:34) писав:\nПан все ще мислить категоріями "я щось винен людині, яка захоче жити разом зі мною".\nВідправлено 28.10.2009 – 11:17\nБлискавиця (28.10.2009 11:16) писав:\nЩо в цьому нерозумного?\nЦе нерозумно, бо нелогічно. В стосунки вступають дві рівноправні самостійні людини. Кожен робить свій вибір (не забуваємо, що вибір робить Его, а отже і відповідальність кожен несе сам за свій вибір). Стосунки починаються тоді, коли обоє вже зробили свій вибір на користь саме цієї людини.\nТо чому ти маєш бути щось винний людині, яка вибрала тебе сама із своїх певних міркувань (читай із певної своєї вигоди)? Якщо людина тебе вибрала, отже вже бачить в твоїй присутності в своєму житті якусь вигоду для себе.\nВідправлено 28.10.2009 – 12:17\nАмфітамінка (28.10.2009 09:09) писав:\nУся справа в ЕГО...\nПЕС. Ну і понабивали деякі постів з якоїсь там цитати з фільму...\nБлискавиця (28.10.2009 12:15) писав:\nСтосунки ужо не передбачають самостійності. Маю, це тойво, як наш ПрезидентЬ каже - "кредитЬ довіри".\nВідправлено 28.10.2009 – 12:19\nга? Як це стосунки не передбачають самостійності?\nВідправлено 28.10.2009 – 12:20\nБлискавиця (28.10.2009 12:19) писав:\nМовчки. Скажіть це дітям.\nВідправлено 28.10.2009 – 12:26\nскажу чого я приблизно очікую (аки розумна реакція): людина виправляє незручне положення, можна заявити про те, що це трапилося через мене, при частих рецидивах робить висновок, що проблеми у людині, яка ставить у незручне положення.\nТобто тільки через інтервенцію у чуже Его пан уміє заявити про існування свого.\nГетьман (28.10.2009 12:20) писав:\nтільки дитина залежить у стосунках від дорослих , це правда.\nВідправлено 28.10.2009 – 12:29\nБлискавиця (28.10.2009 12:26) писав:\nНе бачу сенсу заявляти про власне Его інакше, як через взаємодію із іншим Его. "Я вся такая красівая" посеред сірої маси - залиште це собі.\nЯкщо панна не має наміру вирощувати дітей - рішуче заявляю: будуйте взаємодію як самостійні люди і хай вам буде щастя.\nВідправлено 28.10.2009 – 12:53\n"Ставити у незручне положення" - це не взаємодія, це інтервенція, агресія отже. Це щось схоже на "найкращий захист - це напад". Тобто пан не знає, як захиститися від інтервенції іншої людини в свій простір і нападає першим. Коли не ясно - як же ж взаємодіяти так, щоб і мені й іншій людині було добре?\nПовноцінна взаємодія з іншою людиною відбувається або за взаємної інтервенції (поцілунок, секс), причому за взаємної згоди (!) . Або ж взаємодія "на кордоні" - взаємно зацікавлена розмова, прогулянка разом тощо.\nЯкщо один із двох "нападає", а другий має "виходити із незручного становища", то це може бути повноцінними стосунками у парі садо-мазо, коли кожен отримує задоволення від своєї ролі Володаря і Жертви.\nЗвісно, що у стосунках одна людина періодично робить інтервенцію до іншої ("винеси сміття!"). Інша людина може : а) відбити інтервенцію (зараз не хочу, винеси сама); б) прийняти інтервенцію, якщо це відбувається за взаємною згодою (добре, але завтра винесеш ти); в) ігнорувати інтервенцію (я такий зайнятий, такий зайнятий...га? шо?).\nЯкщо ж приймати інтервенцію (сміття виносити), але вважати, що це порушення моїх потреб, і при цьому нічого не робити, щоб змінити становище - це добровільне прийняття на себе ролі Жертви (потерплю зараз, а далі вигадаю круту інтервенцію у відповідь і подивлюся, як він (вона) викрутиться). В такому вигляді стосунки не складуться.\nБлискавиця (28.10.2009 12:53) писав:\nРішуча заява щодо власних першочергових потреб вирішить проблему із інтервенціями. А хто бажає гратися у "вгадай моє найпотаємніше бажання" - хай продовжує. Будемо вважати, що в силу мого розвитку, і мене вміння вгадувати атрофувалося і не розвинулося.\nЗараз скажу провокативну фразу: у сексі один **бе, а другу **буть. Або навпаки: одна **бе, а іншого **буть. Залежить від пози. Звісно, у цей час інша людина може також активно щось обмацювати абощо, але є думка, що одночасні рухи тут лише заважають.\nВи забули один із варіантів: г) мовчки винесе сміття лаючись попутньо на дворі, як все-таки до нього вчепилися. До речі, така форма є вельми поширеною, але люди із розвиненим Егом чомусь її іґнорують у розглядах ситуації. І штюка не в жертовності, скоріше у безініціативності. Але вам, людям з розвиненим Егом це не зрозуміти.\nугу, це те, про що я й кажу . Ви, пане, розглядаєте стосунки лише як домінування однієї людини над іншою. Причому ризик потрапити самому у роль Жертви за таких поглядів досить високий.\nВідправлено 28.10.2009 – 15:19\nБлискавиця (28.10.2009 13:09) писав:\nНі, пан розглядає стосунки як річ, яка неможлива без домінування і навпаки. Питання у тому, чи це є постійним чи динамічно змінюється. А ризики є всюди, я вважаю, що знаю про них та про механізЬми подібних неусвідомлених стосунків достатньо.\nВідправлено 28.10.2009 – 21:18\nПан про себе надто високої думки)). Не такий ти всемогутній, щоб із живої людини зробити собі ляльку . А чи є це споріднена тобі людина - видко одразу. Якщо звісно пан не схильний до самообману та ілюзій.\nГетьман (28.10.2009 15:19) писав:\nСаме так . Той із партнерів, у кого краще розвинене Его, домінуватиме. Якщо ж усе більш-менш гармонійно і партнери розвивають своє Его разом із стосунками (кожен своє, а не кожен намагається "розвинути" іншого)) - тоді домінування буде по черзі і за взаємною згодою.\nІ все ж таки, прямі-непрямі інтервенції та домінування - це різні речі. Поставити у незручне положення - інтервенція. Примушувати виносити сміття попри бажання - домінування.\nВідправлено 13.11.2009 – 13:06\nАнекдот чи бувальщина з цього приводу...\nСама непереборна косметика - це пудра для чоловічих мізків.


������� 6 � 11\nVI. ПОБУТ І ДУХОВНІСТЬ БОЛГАРСЬКОГО ДИПЛОМАТА В ПАРИЖІ\nЩойно прибувши до Парижа, болгарський дипломат одразу починає їздити за кордон. Ще не бачив Лувр, а вже прагне подивитися Нідерланди.\nЩойно він увійшов до посольства Болгарії, Близнюка запитали, чи бував він у Бельгії. Близнюк дуже здивувався. “Я ще й у Франції фактично не був”, — майнуло йому. Але він ухилився від прямої відповіді.\nТа ж ні, адже не те, що болгарський дипломат не бачив Лувр. Навпаки, відвідував його, переважно в неділю, коли вхід безплатний, захоплювався богинею Ніке, Джокондою, плотом Медузи та єгипетськими саркофагами. Й настільки втрачав сили від вражень, що йому ставало погано від туристів. “Великий натовп у неділю, треба буде прийти серед тижня”, — думав він і казав собі прийти іншим разом, щоб завершити огляд.\nОднак після відвідання Лувру та кількох музеїв плюс палацу у Версалі й ще якогось замку в Луарі дипломат вирішив, що він уже вивчив Францію, об’їздив її вздовж і впоперек і встиг полюбити. Франція вже не здавалася йому далеким закордоном, тому він намагався зганяти до Нідерландів, щоб подивитися на тюльпани. Близнюк дуже швидко зрозумів, що це справа чести, поки ти у Франції, прогулятись узбережжям Женевського озера або провести декілька днів у Швейцарських Альпах. Нібито у Франції немає Альп. Дорочка Спасова дуже пишалася тим, що проскочила аж до Мадрида й насолоджувалась музеєм Прадо. А пані консул Заекова протягом своїх незакінчених мандатів устигла побувати в самому Нью-Йорку.\nУсвідомивши, про що йдеться, Близнюк почав відповідати “Я там був” ще до того, як його запитували “Чи ви були?” Більше того, він дуже часто брав ініціативу на себе і казав: “Коли я був у Люксембурзі...” А як вертавсь до Болгарії, то ділився враженнями від усіх столиць і великих міст Європейської спільноти.\nПодорожуючи до інших країн, болгарський дипломат намагався зупинитись у тамтешньому посольстві, а не в готелі “Гілтон”. У цьому плані болгарські посольства Болгарії засвідчують велику солідарність. Завжди знаходять якусь вільну кімнату для докучливого дипломата, який приїхав розважитись до якоїсь обридливої країни.\nНа свої подорожі за кордон болгарський дипломат реагує подвійним чином:\n— Париж нічого не вартий проти Лондона, — сказав прес-аташе після триденного перебування на підступному Альбіоні. — Аби ви тільки побачили, які в них “паби”!\nПрес-аташе мав на увазі відомі англійські пивнички, в яких випив через економію коштів лише чашечку кави, бо було незручно взагалі нічого не замовити.\nА пані консул Заекова розвіялась до Нью-Йорка тільки для того, щоб з’ясувати, наскільки Нью-Йорк брудний.\nЦе мені нагадує одну знайому Маринка Странського (вона не була дипломатом), яка, повернувшись із Парижа, гидливо згадала про собачий послід на паризьких вулицях. Була схожа на інших наших знайомих, які не можуть нарадуватись чепурною Німеччиною.\nТакі заяви свідчать про те, що ані хмарочоси, ані Ейфелева вежа не здатні заволодіти людською уявою настільки, наскільки це здатний зробити собачий послід. Звичайно, чистота відіграє першочергове значення для деяких індивідуумів, які й на Місяці, якщо їх туди відправити, дивитимуться собі під ноги, щоб не дай боже не вступити в “щось”.\nА взагалі дипломати визнавали, що Париж — гарне місто. Так чи так, а саме в Парижі минало їхнє повсякденне життя.\nТо що ж робив, коли не працював, болгарський дипломат у Парижі? Так само, як і не дипломат.\nНасамперед куховарив. Щосили куховарив. Чому? Бо напівготові, майже готові та зовсім готові продукти не задовольняли його творчу природу. Крім того, такі продукти були дорожчі. Він особисто чистив картоплю й кришив цибулю. Обгризав кістки, витрачаючи перед цим цілий день на пошуки в Парижі м’яса з кісткою.\nКоли ми говоримо “він”, то узагальнюємо. По суті масове приготування їжі було справою дружин дипломатів. Однак це не означає, що чоловіки не мали відношення до цього заняття. І це не однозначно. Пан Посол, наприклад, був нетямущим кухарем. Він волів, щоб йому хтось готував. Маринко Странський полюбляв готувати гарний “шопський салат” з великою кількістю бринзи. (“Ото як проминеш площу “Конкорд”, а після неї трохи прямо, то повернеш праворуч, а за сто метрів ліворуч — одразу за поворотом побачиш критий ринок. Ото там один вірменин продає справжню болгарську бринзу”.) А Близнюк любив відбивні. Робив різноманітні відбивні.\nА прес-аташе взагалі не міг не куховарити. Просто йому несила було бачити продукти харчування й не відчути бажання перетворити їх на страву. Проблема прес-аташе полягала в тому, що він полюбляв жирніше. Точніше, це була не так його проблема, як проблема його сім’ї, для якої він куховарив. Прес-аташе просто терпіти не міг страв, що не плавали в лискучій жирній рідині, яку називав соусом. Він полюбляв умочати хліб у власноруч приготовлену страву й хапати кістку руками. Серйозним споживачем був прес-аташе. Відповідно до статури.\nЩоб краще відчути ефект підливи, прес-аташе не жалів олії. А на заперечення дружини відповідав, що то м’ясо пустило стільки жиру. Одного разу він пояснив, що то пустив рис. Тоді дружина образилася і попросила її не розігрувати. Вважала, що рис — це не рослина, з якої чавлять олію. Вона такого не вивчала в школі.\nЦікавою була залежність у стосунках між людьми, чиї смаки відрізнялися в тому, скільки жиру потрібно для здорової їжі. Що більше провегетаріанськи налаштована людина намагалась обмежити любителя масного, то більше готувалось соусу для “вмочування”. При цьому любитель масненького щиро намагався догодити вегетаріанцеві. Запитуємо — що було б, якби не таке намагання?\nПодібну закономірність спостерігаємо у спробах дипломата купувати все якомога дешевше.\nМоже, слід нагадати, що ми говоримо про болгарських дипломатів у Парижі? Чи не тільки про них?\nОтже, дипломат купує дешевий старий автомобіль. І починає його ремонтувати. Ремонтує, аж дим іде. Однак, оскільки він дипломат, то не може розлягтися під автомобілем у центрі Парижа. А оскільки не може під нього забратися, то платить за свою хитрість — ой, ні, за ремонт.\nАбо заходить у магазин, де продають — та навіть не продають, а по суті роздають “швейцарські” годинники Made in Hongkong. По п’ятаку за штуку. І купує десяток. Для подарунків. Але зрештою виходить наступна залежність: наскільки дешевою видається річ, настільки вона виявляється дорогою.\nУ зусиллях купити якомога дешевше, болгарський дипломат у Парижі умудрився віднайти низку бакалійних крамниць “Ед”. У дипломатичних крамницях “Ед” купують переважно болгарські дипломати та їхні співвітчизники-емігранти. Інколи можна зустріти й інших братів-слов’ян. “Справді, що обладнання в них скромне”, — казав військовий аташе. “Але чисте”, — додавав відомий еколог Заекова.\nУ бакалійних крамницях “Ед” є не тільки продукти харчування. Там продають, наприклад, бритви. Саме там Близнюк купив бритву “Шик”.Спеціальну бритву, яка гарантує ідеальне гоління та якою ніколи не можна врізатись. Навіть якщо захочеш, то все одно не зможеш урізатися. Гарантія Франції.\nОтже, купив Близнюк бритву й побіг додому голитися. Довго голився, тобто натискував, дряпав та шкріб, однак жодного ефекту. Справді не врізавсь — але й не поголився. “Ти ба, які шахраї”, — мовив він, але про всяк випадок спробував ще раз. І як тільки її не вертів, але бритва не була придатною для гоління. “Невже французи її використовують для чогось іншого?” — подумав він. Йому навіть спало на думку, що її можна використовувати як мініатюрну косарку або для підрізання волосся у вухах. “Ось прочитаю, що написано на упаковці”.\nПрочитав, що було написано на упаковці, — та ж ні, таки бритва. Близнюк і далі вправлявся, допоки його щоки набули життєствердного кольору свіжого буряка. Тоді він здогадався, що не зняв запобіжник.\n— Чи не побіжиш ти розповідати всьому посольству, що я не зняв запобіжник? — запитав він у дружини.\n— Та ні ж бо, ні, — відповіла дружина й, дочекавшись, поки він увімкне душ, одразу взялася за телефон, щоб розповісти дружині Маринка Странського, як Близнюк забув зняти запобіжник. Отакою жінкою виявилася.\nБолгарські дипломати й недипломати купували товари не тільки в бакалійних крамницях “Ед”. Вони дуже полюбляли робити покупки також в оптових магазинах. Точніше, любили купувати поштучно в оптових магазинах. Крім того, болгарський дипломат міг знайти ринки, де можна купити дешевші та кращі речі, ніж будь-де.\n— Шикарний ринок я відкрив, — сказав якось радник Славейков. — Ось подивися на цей костюм. Справжнє “Версаче” (Радник Славейков був не байдужим щодо “Версаче”). Ану, здогадайся, скільки він коштує!\n— Та невже “Версаче”? — недовірливо відказав радник Петко й згодом потайки побіг на отой ринок.\nЦе тільки так мовиться — “побіг”, оскільки оті страшні ринки звичайно кишіли десь у далеких паризьких закутках і знайти їх було дуже непросто.\nОтже, “побіг”, але наступного дня зневажливо сказав:\n— Саме сміття продається на отому твоєму ринку. Але ж подивися на оцю куртку! Чиста шкіра. Шикарний магазин відкрив! Задарма її взяв!\nІ гордо пижився в щойно придбаному піджачку.\nОтак кожен дипломат мав своє “шикарне” місце для придбання товарів, а інші дипломати обпльовували те місце. Що вдієш — отакі звичаї в дипломатів!\nНа якомусь із таких ринків Близнюк купив собі ковдру. Тому що Болгарська держава не передбачала наявности ковдр у своїх багато обставлених апартаментах за кордоном.\n“Розумію, коли треба викласти кругленьку суму за телевізор, — думав Близнюк (хоча сам її не виклав), але ж за ковдру! Хай пошукають дурнішого!”\nЙ подався в експедицію за чимось гарним і дешевим.\nТа й знайшов. Справив собі чотири пухнасті темно-сині покривала, які коштували як кілограм м’яса з кістками.\nОднак уранці після першої ж ночі з отими ковдрами він помітив, що не тільки простирадла посиніли, але і його сім’я має якийсь дивний темно-синій відтінок.\n— Та нехай їм грець, тим фарбам! — розгнівався Близнюк.\nМожливо, фарби і не трималися на ковдрах, але були винятково стійкі — фарбували все, що тільки потрапляло “під руку”. Хоч як прала їх пані фінансист, хоч як замочувала в оцті та різних маринадах, але ковдри й далі щедро все фарбували. Незабаром ціла квартира посиніла, а на спальній білизні з’явилися сині сонечка. А самі ковдри, хоча й не зберегли свій колір, однак набули полинялого та подертого вигляду. За місяць з’явилися й перші ознаки “виразки”.\nТоді пані фінансист викинула їх до сміттєвих баків. які теж стали темно-синіми.\n— Нікчемними виявились оті ковдри, — похитав головою Близнюк, після чого пішов та купив такі ж самі нові, тільки не синього, а жовтого кольору.\n(Випадок з першорідним сином)\nУ зв’язку з цим випадком ми згадали іншу історію, яка сталася з Близнюком та його другом Мишом Конґом.\nЦе було, коли в Конґа народився син. Тобто, дуже давно. Конґо дуже зрадів синові й охоче прийняв думку дружини купити синочкові ковдру. Дружина мала модернові погляди на життя й не визнавала дитячих ліжечок та колисочок. Вимагала справжню ковдру для справжнього ліжка, в якому спатиме її син.\nОтже, Конґо рушив. Щоб йому було веселіше, запросив Близнюка скласти йому кумпанію. “Однак, — сказав він собі, — не можна спочатку не пригостити людину”.\nОтже сіли вони в шинку “Дикі півні” пригощатися. Спочатку замовили по “маленькій”, потім ще по одній. На десятій “маленькій” вирішили їх не рахувати. Не було сенсу. Їм і так було добре. Погано тільки те, що хоч усе й було в оті часи дуже дешевим, але однаково гроші на ковдри швидко танули.\n— Близнюк, а навіщо моєму малюкові велика ковдра? — запитав Конґо.\n— Якщо хочеш знати мою думку, то ціла ковдра йому не потрібна. — відказав Близнюк. — Чому б тобі не купити одну з отих ковдр для підлітків? Авже ж знаєш, про що я кажу?\nПісля деякого обмізкування та ще кількох “маленьких” Конґо підхопив:\n— А навіщо йому ковдра для підлітків, га, Близнюк?\n— Вірно, — погодився Близнюк. — Купи йому дитячу ковдрочку.\n— Отак і зроблю, — відрубав Конґо. — Заміть ковдри для підлітків куплю йому дві дитячі. Й жінка буде задоволена.\nОднак йому здалося, що по словах “жінка” легка хмарина затьмарила “Диких півнів”, але те він відніс на рахунок алкогольних випаровувань. Конґо почухав потилицю і замовив по останній “маленькій” на честь отрока.\nПісля дюжини “останніх маленьких” уже не можна було купити навіть ковдру для ляльки Барбі, а ще за півгодини їх виставили з шинку, оскільки його вже мали зачиняти. Оце їх наштовхнуло на думку про те, що вже й магазини зачинено, тому на останні гроші вони купили пляшку та пішли до Близнюка випити.\nЦим, однак, історія не закінчилась, оскільки наступного дня Конґо, мов справжній стоїк, витримав бурю, яку віщувала ота хмаринка у “Диких півнях”, та взяв у жінки гроші для нової ковдри. Але сталося так, що того дня була неділя, а в неділю, як відомо, в оті часи магазини не працювали. Зате працювали шинки. Отже, і друга ковдра пішла у “встановленому порядку”.\nНе пригадую, чи зрештою пощастило Конґові купити бодай пелюшки для свого першорідного сина. Напевно. Але Маринко Странський чудово пам’ятав, як залишився без ковдри, коли служив в армії.\n(Випадок на кукурудзищі)\nМаринка Странського ще солдатом дуже хвилювала життєва тематика, й він увесь час удивлявся, чи немає навколо чогось для милування. Ну, в самій казармі не було, однак у найближчому селі було. Одного разу Маринко разом з приятелем знайшов одне ГД — гарну дівчину, тобто, яка не мала нічого проти того, щоб оті двоє нею помилувались. І призначила їм побачення наступного дня у кукурудзах.\nМаринко з приятелем від нетерпіння не могли дочекатися наступного дня. Щойно зайнялася зоря, як вони вже були на ногах. Ледь-ледь змогли дочекатися того побачення. А коли час побачення настав і вони побігли до визначеного місця, то приятель раптом помітив, що Маринко прихопив військову ковдру.\n— Щоб не було мулько, — пояснив Маринко.\nУже тоді він був кавалером ордена “Лицарське Серце”.\nДобре, але ж кукурудзи починалися за п’ять хвилин від сільського шинку, який був у них по дорозі та який вони відвідали з метою “хряснути по одній” для куражу та блиску в очах.\nНадалі все було ясно. “Вдарили” так, що ледь трималися на ногах, ще й пропили ковдру, яку Маринко продав за пляшку рому циганам. Після цього вони хряснули не в кукурудзах, а на гауптвахті.\nОці дві історії про ковдри мають протилежне закінчення — одна увінчана купівлею ковдри (принаймні так здається), а друга — реалізацією оної. Але уважний читач не міг не помітити червону нитку, яка робить з них скоріше історії про пиятику, ніж про ковдру.\nОднак якщо розпочнемо з історій про чаркування, то вже ніколи не повернемось до душевности болгарського дипломата в Парижі, який протягом дня ходив за покупками та готував обід, а ввечері дивився телевізор.\nКожен дипломат дививсь телевізор по-своєму.\nПан Посол цікавився переважно новинами. На решту програм він не мав часу. Пан Посол навіть коли не працював, то все одно працював, тому аж ніяк не міг розважатися вдома біля телевізора.\nНу, а радник Славейков міг. Хоча також зосереджувався головним чином на новинах, однак визнавав тільки новини по Бі-Бі-Сі. Хотів знати, яка погода в Індії. Радник Славейков у душі був аристократом. Його ввесь час тягло до Британської імперії.\nРадник Петко телевізор не дивився. Він слухав радіо. Однак не французьке — навіщо? Радник Петко був патріотом і слухав радіо Софії. Намагався бути в курсі подій, що відбуваються на батьківщині. Крім того, дуже боявся, щоб, бува, комуністи знову не прийшли до влади. А коли прийшли, то слухав, коли підуть. Однак вони нікуди ніколи не ходили.\nІнші дипломати й обслуговуючий персонал дивилися фільми. Близнюк умощувався зі своєю сім’єю перед “філіпсом” із шухлядками й казав:\n— Ану, пошукаймо щось для душі.\nМалося на увазі, що він знайде щось цікаве, клацаючи кнопочками, — це завдання він не довіряв нікому.\nКлацав, аж поки знаходив щось цікавеньке, тобто американський фільм, у якому найбільше стріляли. Тоді він угамовувався. Але за якихось п’ять хвилин фільм закінчувавсь, і Близнюк знову починав клацати.\nЗавдяки невмирущій амбіції Близнюка знайти щось привабливе, його сім’я спеціалізувалася на щасливих кінцях. Стільки щасливих кінців вони передивились під час перебування в Парижі, що коли повернулись до Болгарії, то стали вірними прихильниками італійського неореалізму й навіть почали відчувати нездоровий потяг до індійського кіномистецтва. Всі, але тільки не Близнюк. Життєрадісна Близнюкова душа могла ціле життя тремтіти в очікуванні, коли добро переможе зло, подібно до того, як це відбувалося на екрані його античного “філіпса”.\n— Якби ж хоч одного разу обманулись, щоб фільм мав поганий кінець, — мурмотіла пані фінансовий радник.\nНе обманювались. Помилок не робили.\nУ святкові дні Близнюк дивився мультфільми. Цілу суботу та неділю міг радіти “Томові й Джеррі”. Одного разу після різдва на екрані з’явився несподіваний заголовок — “Маленька продавщиця сірників”. “Оце так!” — сказав Близнюк та гукнув жінку.\n— Ну, зараз побачимо, чи перекрутять вони навіть Андерсена, — злорадо підхопила пані фінансовий радник.\nПерекрутили, ще й як. Справді, продавщиця сірників померла, коли це їй належало, — відійшла в рай до своєї бабусі, де їй уже не було холодно й де вона була щаслива. Особливо хвилюючою була фінальна сцена, в якій дівчинка сидить на руках своєї бабусі, а навколо буяють квіти, щебечуть птахи та чується гарна музика.\n— Тьху, — пхикнула пані фінансистка й пішла чистити килим вологою ганчіркою (спори грибка, якщо пригадуєте).\nДипломат — людина гостинна\nСеред різних речей, з яких складався побут болгарського дипломата в Парижі, почесне місце займало приймання гостей. Не маємо на увазі тих гостей, які приходять надвечір на келишок та сидять до третьої годин ночі. Ні. Йдеться по гостей з Батьківщини.\nГості з Батьківщини — то подекуди батьки або друзі, може бути й рідня (це погіршує справи), а частіше за все — просто знайомі, яким хочеться заощадити на готелі. Отоді справи дійсно стають нестерпними.\nДо категорії знайомих уходять ті, хто проходив різноманітні спеціалізації, а також запрошені на конференції. Найбільше потерпали від тих, хто проходив спеціалізацію, Близнюк та його пані фінансистка. Якось так виходило, що ті, хто вирішував пройти спеціалізацію у Парижі, обов’язково виявлялись їхніми знайомими.\n— Слухай, Близнюк, — казав спеціалізант з телефону. — На готель мені дають по 300 франків на добу, але треба бути божевільним, щоб зупинятися в готелі, коли у Парижі є ти.\nІ це, якщо подумати, було саме так. Тому Близнюк сердечно відказував:\n— Авжеж, авжеж, зрозуміло, ласкаво просимо.\nІ отой спеціалізатор, зрозуміло, приїжджав.\nОдного разу в такий спосіб до них завітала Даночка Пудра. Це була жінка, яка звикла до гарного поводження. До гарного поводження входили й послуги водія. Вона просто не могла собі уявити, що може поїхати кудись і повернутися звідкись, щоб її не повозили автомобілем.\nЩойно це речення стало його улюбленим, як одного разу після Даночки Пудри з’явився Венці Ґудзик. Венці уславився тим, що не любив пити сам, однак любив пити довго. Під час його спеціалізації Близнюк і пані фінансовий радник ходили на роботу просто з-за столу. При цьому в обох складалось враження, ніби кількість співробітників посольства подвоїлась.\nНу, та ось, от і Венці Ґудзик поїхав, а Близнюк і далі торочив свої улюблені слова, додаючи при цьому лише одне: “Ех, нарешті відісплюсь!” Але щойно він відсипався, як троє інших знайомих прибували на конференцію. Вони йому казали, що нехай, мовляв, не турбується, вони можуть спати навіть на підлозі. Тільки щоб дав їм по ковдрі. Зрозуміло, вони не спали на підлозі. Й не їхню відлежалу спину розтирала на ранок пані фінансистка (після того, як протирала палас мокрою ганчіркою). Близнюк знову торочив свою улюблену фразу, а його пані вперше жаліла, що викинула оті давні ковдри. Могла їх дати гостям, щоб ті в них загорталися. Це додало б їй настрою.\nЩойно ті три учасники конференції від’їжджали, як після них з’являлись одразу три Близнюкових тітки. Тітці Міні минало вісімдесят другий, тітці Скарлет (ні-ні, прошу вас) сімдесят дев’ятий, а тітці Кеті — сімдесят п’ятий. Три тітки приїжджали з чотирма великими валізами та ручним багажем у кількості восьми місць. Одна валіза була повна соління. Що було в інших, Близнюк не цікавився. Тітка Скарлет командувала парадом і сестрами, крім того командувала Близнюком та його сім’єю, примушуючи їсти на сніданок баклажанну ікру з часником, оскільки це “корисно від застуди”. Протягом дня тітки гуляли кварталом, а ввечері сиділи на кухні, гомоніли та готували дивні страви з соління. Вони не рушили з Парижа доти, доки не з’їли всі свої запаси червоного перцю, ротунди та квашених огірків.\nГості, які ощасливлювали Маринка Странського, були трохи іншого кшталту. Вони рекомендували себе друзями його батька. Пізніше Маринко навіть не міг згадати, скільки татових друзів зупинялося в його паризькій квартирі. Вони з’являлися як по одному, так і групами — троє-четверо. Просто проїжджали через Париж або їхали на відпочинок. Приїжджали насамперед з Болгарії, але були й громадяни інших європейських країн. Одного разу з’явився пан з абсолютно білим волоссям і абсолютно коричневою шкірою, який сказав Маринкові, що він сам з Мартиніки й що знав його батька ще дитиною.\nДо того як стати радником з питань культури, Маринко навіть не підозрював, наскільки компанійською людиною був його батько. Особисто він мав батька за стриману, сувору та замкнену людину, яка в принципі не схвалювала його поведінку. Маринко не припускав у нього таку подвійність, а після восьмого приятеля, який з’явився на його порозі в Парижі, він почав підозрювати свого батька у дволикості. Особливо ставало прикро, коли бачив, що приятелі його батька не байдужі до жінок та чарки. А це, зрозуміло, були дві половинки одного цілого, через які його батько дивився на нього косо. Отже, якщо Маринко міг судити з його друзів — міг, а що хіба? — то його батько мав би бути з того ж тіста, й це означало, що яблуко від яблуні далеко не впало й категорично підтверджувало його підозри в дволикості.\nВстановивши цей факт раз і назавжди, Маринко Странський перестав ображатись, а переповнився повагою до батька. Навіть став зустрічати з розкритими обіймами дідуганів, які облягали його оселю, і відкрив у них якості, необхідні для ведення задушевної бесіди.\nВийшло так, що вищезгадана халепа, яка має назву “гості”, мала також свої позитивні сторони. Вона помирила його з батьком, оскільки батькові друзі стали також його друзями. Особливо зблизився Маринко з коричневим чоловіком з Мартиніки, який знав його батька ще дитиною. Хронічна засмага мартиніканця не дозволяла визначити його вік, і хоча Маринко так і не зрозумів, хто кого доглядав, до його японських симпатій рішуче додалось і ваблення до заморських територій Французької Республіки, і в посольстві Болгарії у Парижі з’явилося ще одне лобі.\nПро подібні речі говорять, що це “мінливості долі”.\nОдна така мінливість сталася з Маринковим приятелем Тодором Ткалею на його сорокарічний день народження, коли вирішив був організувати Велику Гулянку. Тоді Тодора Ткалю ще звали Тодор Кенгуру, й, можливо, він носив би це скакливе прізвисько до самої могили, якби його дочка не привела на оту гулянку свого нового приятеля.\nТодор Кенгуру мимоволі притерпівся до друзів своєї дочки й спокійно зносив усіляких оригіналів — з довгим волоссям, без волосся, із зеленим волоссям, у шкірянках на мотоциклах та на велосипеді. На перший погляд у новому доньчиному дружкові не було нічого шокуючого, — того, чого б Тодор іще не бачив. Хлопець навіть мав ніби цілком пристойний вигляд. Однак коли Тодор Кенґуру придивився, то виявив, що на погляд, а можливо, й на дотик джинси на хлопцеві були з тих, які ніколи не бачили мила, відколи їх пошито. При ще більш уважному придивлянні було ясно, що й картата сорочка в тому ж стані, а хлопець, певно, народився та виріс у цьому одязі.\nТодор Кенґуру, звичайно, хотів відреагувати в якийсь спосіб, але подумав, що в хлопцеві немає нічого особливого. А раптом він “трясун”? І не стримався, щоб не промимрити фразу, яку чув ще від своєї бабусі:\n— Відколи зіткали — відтоді не прали.\nКоли ми не хочемо, щоб нас почули, то нас завжди всі чують. Хлопець з достоїнством заявив, що він не переймається таким і що дбає насамперед про духовність. Дочка не відривала захопленого погляду від його губів, а Тодора назвали новим прізвиськом, про яке ми вже згадували.\nОднак прізвиська змінюють рідко. Якщо вас прозвали Петьом Самохідна Палиця через те, що ви були дуже хирявеньким у дитинстві, то ви практично не маєте жодного шансу, щоб вас перейменували на Петя Свинське Черево, коли ви наберете сто кілограмів у зрілому віці.\nПодекуди ви самі винні у прізвиську, як отой однокласник Близнюка, котрий увесь час тримав руки в кишенях, через що його прозвали Чочко Кишеньковий Більярд. Інший однокласник Близнюка також мав цю звичку, однак усі його звали дуже просто — Жоро Онаніст. Або скорочено просто Дрочило.\nМишо Конґо дивувався своєму прізвиську, оскільки не мав нічого спільного з далекою африканською країною. Насправді його звали Михаїл Конґолієв. Не Панделієв, не Капудалієв, навіть не Ваґенштайн, а саме Конґолієв. Отож як не прозвати його Мишом Конґом!\nОднак хоч як це було б важко, ми все ж таки спробуємо дотримувати теми, заявленої в назві цієї книжки.\nОтже, повернімось до дипломата та його побуту й духовности. У цьому зв’язку заявляємо: хоч би що він робив, хоч би куди ходив і хоч би хто до нього приїздив, але болгарський дипломат у Парижі насамперед був батьком.\nДипломат готовий до самопожертви\nГоловним його клопотом було навчання дітей. Навіть якщо вітер змін вимете його з Парижа за рік, то він уже був задоволений тим, що його дитина “вивчила мову”. При цьому, відзначте, не іноземну мову, а мову взагалі. Чи не була його дитина досі глухонімою? Ні, просто йдеться про будь-яку мову, крім рідної. Бідні американці — так і не здатні вивчити мову! Можна їм поспівчувати.\nПодібним чином наші батьки казали — “це товар європейський”, що означало, що не болгарський. Ми пнемося до Європи, нібито Болгарія розташована десь у Середній Азії. Авжеж!\nАле, зрештою, ми добрі люди. Працьовиті.\nПісля вивчення мови дітей дипломатів влаштовували у найкращі школи. Це відбувалося, звичайно, після довгих порад та консультацій з пані Заековою, а також з іншими особами, які “пустили коріння” в Парижі. В принципі дипломати та недипломати записували дітей до французьких шкіл. Це їм здавалося логічним. Тільки радник Славейков обрав для своїх нащадків англійську школу. Йому це здавалося логічним. Як же інакше? Адже коли його діти виростуть, то як вони будуть дивитися новини по Бі-Бі-Сі?\nІнший виняток становили сини пана культурного радника Маринка Странського. Пан Маринко чесно й порядно бажав записати їх до французької школи, щоб вони вивчили мову та стали людьми. Однак цей його похвальний намір зустрів категоричну відмову. Не тому, що його сини бажали вивчати мову Шекспіра та приятелювати з дітьми радника Славейкова. Зовсім ні. Вони просто не хотіли жити у Франції, а про Маринкові, та ще й у Парижі, й мови не могло бути.\nСтарший Маринків син витримав у цій європейській столиці якихось три тижні, після чого спакував валізи та й поїхав до рідного діда, в якого щасливо жив аж до самого повернення батьківського корабля, адже батько Маринко не мав нічого спільного з дідом свого сина. Цим лише хочемо сказати, що батько й дід — це не одне й те саме, хіба ні?\nМолодший син не був настільки твердим у небажанні жити в Парижі, прожив там цілих шість місяців та заледве не вивчив мову, після чого на знак протесту став гикати. Цілими днями гикав. Навіть уночі будив батьків гикавкою, у якій відчувався розпач та протест проти батьківської тиранії. “Випий трохи води”, — радив йому Маринко й ніяк не міг зрозуміти — звідки взялось оте дивне явище. Особисто він гикав лише після четвертої чарки, й то не завжди. Припускав, що це якась молодіжна мода — а що хіба? Дехто носить сережки в носі, а хтось гикає — що ж тут дивного?\nОднак після місячного впертого гикання та за наполяганням дружини Маринко звернувся до лікаря. Лікар розпитав хлопця, послухав його, а потім сказав Маринкові, що в його сина труднощі з адаптацією.\n— Уявляєш, — бідкався Маринко Близнюкові після того, як відправив молодшого сина до старшого, де молодший перестав гикати, — ти його привіз до Парижа, а він тобі гикає!\n— Атож, атож, — співчутливо мовив Близнюк, хоча не так співчував Маринкові, як заздрив йому.\nА заздрив, бо мріяв не тільки про гроші, а й про те, щоб його діти жили в якійсь в іншій країні, по можливості далекій, й без телефону.\nОтже, дипломати створювали гарну школу. Це виявлялося нескладно. Складніше було, коли їхні діти закінчували гімназію й доводилося — це навіть не викликало сумніву — просто також обов’язково влаштувати їх до університету. Тут уже дипломати наражалися на підступне підводне каміння французької бюрократії. Справді, в багатьох випадках майбутньому студентові не доводилося ходити на іспити, але він мусив довести, що має, де жити, зараз і в далекому майбутньому. Крім того, є хтось, хто його утримує й утримуватиме хоч до самої пенсії; що не збирається лишатися в їхній країні назавжди та навіть не має наміру працювати тут, поки навчається.\nА якщо (не дай боже!) майбутній студент закінчить гімназію не у Франції, а в Болгарії, то йому треба довести, що він не верблюд — не більше й не менше.\nОтаке придумали кляті французи. Боялися, щоб наші діти не витіснили їхніх дітей.\nНе будемо зупинятись ані на хитрощах, до яких удавався болгарський дипломат і недипломат, щоб упихнути своє чадо до французького вузу, ані на отих дифірамбах, якими вихваляв французів та їхню освіту. Важливо, що не було жодного випадку, коли перешкоди не було б здолано й дитина не отримала б заповітний формуляр, який гарантував їй вступ до університету.\nОднак гарантував тільки в разі, якщо формуляр з двадцяти сторінок найприскіпливіших запитань буде заповнено відповідно до зробленого на першій сторінці внизу ліворуч застереження, від якого всі одразу ціпеніли. Там було сказано, що формуляр обробляється комп’ютером, тож не повинен мати жодної помилки.\nОтже, коли вам скажуть, що не можна зробити жодної помилки, то ви, так само, як і ми, зробите помилку вже у своєму імені, еге ж?\nНу, а після цього доводилося просити другий комплект формуляра, який у принципі видається в одному примірнику.\nАвжеж, було складно, але справжня проблема з’являлася тоді, коли мандат батьків закінчувавсь, а мандат студента щойно розпочинався. Отоді в дію вступала болгарська уява. І якщо судити за кількістю студентів, які лишились у Парижі після завершення мандату батьків, то це була багата уява. Деякі представники молодої зміни підпрацьовували таємно від французької влади. Інші гляділи чужих дітей. (Дивні речі — ми їх глядимо, французи їх охороняють, англійці з ними сидять — чи є взагалі у світі нація, яка сама дбає про своїх дітей?) Одна студентка з маркетингу мила підлоги в посольстві Болгарії, а один майбутній лікар обслуговував телекомутатор та ставив діагнози. Рекорд побили два студенти-правники, чиї батьки залишили Париж іще в шістдесяті роки. Хлопці вже давно тут прижились та самі шукали найкращу школу для своїх дітей.\nНіщо не могло зупинити дипломата-батька дати освіту своєму чадові. Щоб досягти цієї потаємної мети, він був здатний на все. Був готовий навіть стати депутатом. І ставав, якщо виникала потреба. Якщо було необхідно, то міг навіть поїхати до Страсбура. Отакий був дипломат-батько. Готовий до самопожертви.


Мотоблок «Угра» є яскравим представником вітчизняної малої аграрної техніки. Він може оснащуватися різними типами двигунів, використовувати множинні варіанти навісного обладнання. В незалежності від комплектації, принцип роботи даної техніки відповідає всім необхідним стандартам. За допомогою цього агрегату можна вирішувати різноманітні завдання в сільськогосподарській сфері.\nТрохи про історію створення\nСам мотоблок «Угра» був розроблений на комбінаті «Калузький двигун». ВАТ успішно веде свою діяльність ще з 1966 року. В Радянські часи воно поділялося на два підприємства: турбінний завод і філія НДІ автомобільного інституту.\nСучасне виробництво налагоджене на високоточному та автоматизованому обладнанні. Більшість конвеєрів виготовлено за кордоном, що говорить про високу якість продукції техніки. Мотоблоки «Угра» знаходяться в серійному виробництві понад 10 років, в своєму ціновому сегменті зарекомендували себе виключно з позитивного боку.\nОсобливість мотоблока «Угра» полягає в тому, що його можна придбати з різними типами двигунів. Умовно їх можна розділити на двигуни іноземного та вітчизняного виробництва. Силові агрегати різняться виконанням і потужністю, однак мають приблизно однакові параметри, що працюють на паливі АІ-92. Серед моделей: «Субару», «Ліфан», «Хонда», «Ітек», «Кадви», «Міцубісі», «Вангард».\nПотужність зазначених установок варіюється від 6 до 9 кінських сил. Вибір на користь певної модифікації слід робити з урахуванням типу оброблюваного ґрунту. Для глинистих грунтів з кам’янистими включеннями краще підійде більш потужний варіант. Швидкість обробки залежить безпосередньо від показника потужності конкретного двигуна.\nЦей вузол слід розглянути окремо. Обладнання складається з шестеренчатого приводу, матеріалом виготовлення якого служать металокерамічні диски. Це дає можливість підвищити міцність блоку, а також збільшити робочий ресурс. Основною перевагою редуктора вважається ремонтопридатність, деталі можна знайти без проблем.\nСеред інших переваг цього елемента:\nВідсутність клиновидного ремінного приводу, що дозволяє уникнути зісковзування і обриву деталі.\nОснащення трьома передніми швидкостями і однією задньою передачею.\nСпрощена робота з навісним обладнанням різного типу.\nТрансмісія будь-якого мотоблока «Угра» включає в себе редуктор, блок зчеплення, коробку передач, диференціал. Розглянутий сайт зроблено в традиційному шестеренчатом виконанні, має конічні і циліндричні шестерні. Мотор жорстко закріплений на коробці передач, яка зафіксована на кутовому редукторі. За такою схемою і відбувається передача обертового моменту.\nВарто відзначити, що не слід самостійно намагатися розібрати трансмісію, оскільки для коректної роботи техніки, потрібне дотримання певних налаштувань і регулювань. В домашніх умовах цей процес здійснити практично нереально. Наявність валу відбору потужності дозволяє агрегувати з різними пристосуваннями навісного типу.\nМотоблок «Угра» випускається в наступних варіаціях:\nОсобливості (тип силового агрегату)\nГоловна відмінність між зазначеними моделями – двигуни. З закордонним потужним силовим агрегатом техніка буде коштувати на порядок дорожче. Версії з іноземними моторами надійніше. Однак вони складніше і дорожче в обслуговуванні. На вітчизняні та китайські аналоги запчастини для мотоблока «Угра» дістати дешевше і простіше.\nНижче наведено перелік навісних пристосувань, з якими здатна агрегувати розглянута техніка:\nКартоплекопалка і саджалка.\nПлуги і обважнювачі.\nВантажна візок з однією віссю.\nСнігоприбирач роторного типу.\nКосарка до мотоблока «Угра».\nЗазначене обладнання може монтуватися на техніку з мінімальними тимчасовими витратами, оскільки мотоблок оснащений усіма необхідними фіксаторами і кріпильними деталями. Оптимальним рішенням стане придбання оригінальних версій перерахованих пристосувань.\nВідгуки про мотоблоки «Угра»\nДо переваг даної техніки власники відносять такі моменти:\nМожливість переміщення заднім ходом.\nНаявність якісних штифтів.\nОсновною перевагою мотоблока є саме ремонтопридатність. Версії з моторами вітчизняного виробництва полагодити можна без проблем, запчастини доступні, як в продажу, так і під замовлення у виробника.\nДеякі споживачі відзначають певні складності при підйомі під кутом більше 200 градусів. Але це і не дивно. Адже основне призначення мотоблока «Угра» – виконання сільськогосподарських робіт. Супутній функціонал відносять на другий план. Отже, для транспортування важких вантажів, прибирання великій території краще придбати спеціальні технічні засоби.\nАгрегати, які випускаються до 2013 року, оснащувалися шестигранними штифтами і спеціальною ручкою заднього ходу. Основною проблемою цієї конструкції стало недожимание перемикача, що підвищувало ймовірність виходу з ладу трансмісійного сайту. Виробник мотоблока «Угра» врахував зазначені недоліки. Оновлені моделі випускаються з округлими штифтами, а ручка перемикання заднього ходу прибрана. Підсумок – зниження вірогідності поломки редуктора та інших важливих елементів техніки.\nЯкщо ви вирішили придбати агрегат у дилера, а не на заводі-виробнику, враховуйте, що в комплектації повинен поставлятися спеціальний подовжувач. Він дозволяє збільшити колію машини, в результаті чого стає більше площа оранки. При цьому деталь входить в штатний набір і не повинна продаватися за окрему вартість.\nЯк свідчу відгуки про мотоблоки «Угра», його ціна залежить від регіону, модифікації та кількості посередників. Вартість нових моделей варіюється від 35 до 60 тисяч рублів. Агрегат, колишній у вживанні, обійдеться в 2-3 рази дешевше. У другому випадку слід приділити особливу увагу стану редуктора і двигуна. Адже саме від них залежить ефективність і надійність роботи техніки.\nЩоб зазначений апарат працював правильно і довго, рекомендовано проводити заміну моторного масла через кожні 30 годин роботи, в коробці передач – через 100. Крім того, необхідно регулярно очищати вузли та деталі мотоблока від бруду, пилу та інших забруднень. Перед початком роботи необхідно перевірити технічний стан усіх рухомих частин і з’єднань техніки.\nЗберігання мотоблока здійснюється в сухому місці, щоб уникнути появи корозії. Всі зазначені заходи дозволять значно продовжити експлуатаційний ресурс апарату.\nВітчизняний мотоблок «Угра» по функціоналу і обслуговування є гідною заміною невеликого тракторця. Моделі практично ні в чому не поступаються іноземним аналогам, при цьому мають ціну на порядок нижче. Можливість використання різного обладнання робить техніку універсальною, що просто незамінне для фермерів і приватних аграріїв.


Як позбутися від клопів постільних |ЯкПросто\nСлина клопа містить анестезуючу речовину, тому його укус не відчувається. Укушене місце починає сильно свербіти, і виникають пухирі. Теоретично постільні клопи можуть бути переносниками заразних захворювань. Від укусів людина починає погано спати, стає дратівливим. Потрапити у ваш будинок клопи можуть багатьма способами: з купленої меблями, на одязі гостей, з одягу робітників проводять ремонт у квартирі, перебратися від сусідів, ви можете, принести їх самі на одязі, посидівши на зараженій меблів або проїхавши в метро поряд з людиною, у якого є в будинку клопи. Існує багато способів позбавлення від постільних клопів.\nДля знищення клопів можна викликати фахівців з санітарної епідемічної станції. Вони професійно проведуть обробку зі знищення клопів.\nМожна провести самостійну боротьбу з клопами.\nСпосіб перший. Виїхати з ураженої квартири надовго і відвезти всіх домочадців і домашніх тварин. Блощицям буде нічим харчуватися, і вони покинуть вашу територію самі.\nМожете використовувати хімічний спосіб боротьби або скористатися народними методами. При використанні хімічних способів приберіть всі продукти харчування, домашніх тварин, рибок і птахів. Прийміть заходи власного захисту (респіратор, окуляри, рукавички). Відразу після обробки вимийтеся і виперіть одяг, в якому виробляли обробку.\nДля позбавлення від клопів потрібно обробляти весь будинок і весь одяг, а не тільки постільні речі та ліжка.\nХімічний спосіб підійде вам в справі позбавлення від цих комах. Можна обробити ночівля порошками Неопін або Реапін, рідкими препаратами «Інсект Дібров-Фін» і «Лактерін» або «Актеллік», засобами в аерозолях «Прима-У», «Карбозоль», «Перфос-П», дрібному від тарганів, карбофосом, Раптор, рейдом, дустом, кра-кілером і т.д. Загалом, підійдуть будь-які інсектицидні препарати, які представлені в широкому асортименті.\nСкористайтеся народними засобами. Весь одяг та постіль потрібно прокип’ятити (допомагає мало, так як обробляти потрібно всю квартиру), обробити всі скипидаром, гасом, винести всі речі, дивани, ліжка на мороз, обробити всі трансформаторним маслом, оцтом, розкласти скрізь полин.\nУсі домашні методи позбавлення від клопів мають проводитися до повного їх зникнення.