Щоденники ІІІ Міжнародного фестивалю кіно та урбаністики «86»\nВід 6 по 9 травня 2016 року у Славутичі тривав ІІІ Міжнародний фестиваль кіно та урбаністики «86». Подаємо фестивальні щоденники Анастасії Марковської, Moviegram.\nРанок. Навколо ще тиша. Провінційний Славутич спить, але нечисленні, яскраві як один туристи з’являються довкола центру. До офіційного початку фестивалю «86» – дев’ять годин.\nКоло поколінь, головна тема кіноподії, об’єднує не тільки оголошені 42 (!) стрічки, але й мешканців Славутича, стягнутих сюди ще за часів Радянського союзу. Мультинаціональне підґрунтя тягне ковдру до Омська, Тбілісі, Луганська та хтозна ще яких кутків світу, пропонуючи потужну перспективу для досліджень.\nЕкскурсія містом від директорки краєзнавчого музею, вражаючі фото Нільса Акерманна, інтерактивний проект «Made in Slavutych» Катержини Шеди і найголовніша подія дня – відкриття фестивалю, фільм «Чорнобильські бабусі».\nThe Babushkas of Chernobyl, США, 2015, 71’, реж. Голлі Морріс, Енн Боґарт\n«Я просто набрала землі до рота та вирішила, що більше нікуди не поїду», – каже бабуся Марія. Більше ста літніх жінок вирішили повернутися до зони відчуження – сіл, розташованих навколо Чорнобиля. Вони долали охорону, страх смерті від отруєння, небезпеку перед хижими звірами, аби тільки знову побачити свій дім. Після сумнозвісної аварії бабусь ставало все більше, але, розпочавши власне «коло поколінь», вони його, на жаль, самі й закінчують. Чоловіків у селах майже немає. Вони не повертаються. Чи не єдині представники сильної статі – працівники дослідницьких центрів. Вони обережно загортаюсь підозріло великі буряки у пакети та везуть їх на аналіз, копають ґрунт, зачерпують воду. Яйця декількох курей Марії теж йдуть на дослідження.\n«Радіація може бути де завгодно. Ми вивчаємо, як вона переміщується. Розумієте, сьогодні вона у воді, а завтра – вже у рослині. Хто її зна», – чоловік в уніформі знизує плечима.\nЯкщо Чорнобильські радіологи досліджують саму зону, то американські режисерки Голлі Морріс та Енн Боґарт вивчають невичерпний ентузіазм та любов бабусь до життя. Сум за домівкою, самотність, сміливість, спогади. «А як я танцювала, а як ми ковбасу розподіляли». Голлі Моріс не вперше розповідає про життя сучасних жінок – новозеландська спільнота у «Мана Вагініс», іранські «За закритими чадрами», кубинський «Знайдений парадокс». І хоч бабусі можуть здатися не сучасним явищем, це лише омана, адже старість – неминуче майбутнє людини. «Коло поколінь, – нагадує фестиваль, – коло поколінь…» На сімдесят одну хвилину ти забуваєш про власне життя, і суцільно перетворюєшся на світло проектора в невеличкому славутицькому залі.\nІсторія бабусь настільки захоплює свідомість, що око не встигає стежити за естетично-точними кадрами, де на головні ролі претендують великі листя рослин, краплі дощу, гриби і порожнеча Чорнобильських лісів. Попри єдину камеру, використану під час зйомок, стрічка вражає своєю всебічністю та чудовим монтажем. Світлі, трохи блакитні кольори ніби парадоксально відображують концепцію «чистоти» життя у найзабрудненішому місці планети. Під час перегляду мимоволі виникає ще одна внутрішня суперечка. Як людині зовсім не українського походження вдається так влучно транслювати якийсь невимовний міжрядковий сенс нашого сьогодення?\nЦя тенденція, на жаль чи на щастя, кожного року набирає все більших обертів. Нещодавня прем’єра фільму «Майже святий» американського режисера Стіва Гувера так само вражає силою своєї щирості – так, ніби це історія дуже вразливого українця, що чекав близько тридцяти років, аби її розповісти. Неймовірно, але здається, що народна (можливо, навіть урбаністична) приказка про соломинки в оці і власні колоди працює. Славутицький глядач у цьому переконався, аплодуючи п’ять чи шість разів поспіль – після закінчення фільму, після закінчення треку, після закінчення титрів… Коло поколінь запрацювало та пустило коріння в міський ландшафт. Долучитися до якого зможе й київський етнос, переглянувши стрічку 11 травня.\nА поки фестиваль «86» пропонує провести своє урбан-дослідження у Славутичі. 11 повнометражних фільмів, 31 короткий метр, прем’єра нового формату «360» замість застарілого 3D, андеграундні арт-проекти та фотовиставки, заняття йогою, велопробіги і таємничі музичні тусовки speakeasy, розкидані містом. Урбан-кіно йде в маси! І поки ми слідкуємо за ним, воно слідкує за нами.\nАтомічні надії, Ферелл Вільямс та котики. Другий день фестивалю «86»\nПів на першу ночі. Ми їдемо ще невідомим для нас районом Славутича. Ліворуч – високі сосни, які тримають чорне зоряне небо, праворуч – кругле тихе містечко, попереду – темрява. Здається, ми потрапили до фільму Девіда Лінча, і десь от-от зазвучить чарівна музика Анджело Бадаламенті. Велосипеди трохи поскрипують і цим рвуть навколишню тишу. Туман сідає на наші плечі, і ми важчаємо. Ось він – останній ліхтар. А за ним – нічого, принаймні, нам так здається. Ми, семеро нічних диваків, дивимось один на одного, ніби питаючи: «Їдемо чи вертаємо назад?», ніби намагаючись отримати згоду на власні дії.\nЦе схоже на життя, де кожен день – останній ліхтар, а попереду – невідоме навмання. Що там? Хто там? Як дізнатися заздалегідь? Наближаємось до пітьми, наші очі засліплює чорна стума, і ми вже не бачимо один одного. Нас поглинає ніч. Але оберт за обертом – і попереду видніється коло. Воно пропонує декілька шляхів, серед яких доведеться обрати один. Вагаючись, ми робимо коло за колом, поки самотні автівки кудись звертають. А що ж з нашим життям? Ми рухаємося колом поколінь?\nЗдається, людство виявилось більш універсальним за дороги. Воно впроваджує власні шосейні відхилення, і наступні покоління їх лиш подовжують. Так, за останнім ліхтарем завжди хтось буде, навіть якщо ми цього не дізнаємось.\nПісля десяти хвилюючих кіл, ми врешті-решт звертаємо. Другий день фестивалю урбаністики і кіно «86» закінчився. Поки ми шукали зв’язок поколінь у місті, режисери пропонували віднайти його у стрічках.\nАтом: Життя в надії та страху\nAtomic: Living in Dread, Англія, Шотландія, 2015, 72’, реж. Марк Казінс\nШотландець Марк Казінс з самого початку праці над фільмом обмежив себе майже у всьому: ніякого сюжету, ніяких навмисних коментарів, ніяких головних героїв. Однак, не зважаючи на це, стрічка вражає тонким наративом, де замість звичної драматургії проглядається розвиток людства за останні сімдесят років. Найважливішим коментарем до фільму стала мінімалістична музика гурту Mogwai, а головним героєм – атом. Він вбиває тисячі людей – Гірошіма, Фукушіма, Чорнобиль, і в той же час лікує їх, пропонуючи рентген та МРТ. Атом нагадує зернятко, з якого за добрих умов проглядає паросток.\nІрландський режисер фокусує увагу на дивному факті, що страх, який породила атомна сила – це страх, винайдений самою людиною. Кінематографіст стиснув біля тисячі архівних часів до сімдесяти хвилин динамічного, мов сама атомна бомба, фільму. Сховища британських хронік, записи очевидців, інтерв’ю, випадкові кадри огортають життям – життям атому.\nДругий день фестивалю розпочав перший національний конкурс документального кіно «Пальма Півночі», і перші три фільми вже зібрали свої славутицькі шишки (своєрідна система голосування).\nIsland, Польща, 2015, 18’, реж. Наталія Красильникова\nДорослий чоловік перемішує сірий важкий розчин у великому кориті. Його оточують темрява, повінь, сотні скульптур та кіт. Інколи біля будинку з’являються екскурсії з дітьми. «А тут живе відомий український митець – Микола Головань, – каже гід, – а там ви можете погладити лева. Тільки обережно».\n«Острів» – історія життя, історія митця. Три роки за вісімнадцять хвилин. Неперевершена операторська робота Руслана Гіріна, чорно-біла палітра, яка висвітлює кожну скульптуру, але не віддає перевагу жодній, тепло холодного каменю та нескінченний процес. Чи то художній, чи кінематографічний.\nKittens, Україна, 2016, 8’, реж. Жанна Озірна\nКумедна стрічка про життя двох дівчин торкається неймовірно серйозних речей, серед яких – виховання спільної дитини, дитяче підґрунтя та його подальший вплив на доросле життя. Ховаючись за яскравими шубами та светрами, дівчатка розкривають найінтимніші речі так, ніби камери ще не винайдено, а глядач – рідна людина.\nWonderland, США, 2015, 25, реж. Анатолій Ульянов, Наталія Машарова\nЩастя існує, але переважно десь далеко. Можливо, воно є і тут, в Україні, але скоріш за все десь там – у Дивокраї. Анатолій Ульянов і Наталія Машарова розповідають про життя українців, які вирушили на пошуки дива до країни мрій – Сполучених Штатів Америки. Сотні українців кожного року потрапляють у пастку самонадії, витрачаючи останні гроші, продаючи квартири та віддаючи усе заради примари. Але чи знаходять вони щастя або стають ще самотнішими, ще нещаснішими? Фільм схожий на ліки від еміграції та боляче вражає у серце української діаспори.\nОсновний конкурс повнометражних фільмів другого дня завершився яскравими історіями стріт-культур великих та маленьких міст – графіті та гіп-гопу.\nGirl Power, Чехія, 2016, 90’, реж. Сані, Ян Заїчек\nДебют чеської режисерки Сані присвячено життю графіті-художниць з усього світу від Кейптауна до Нью-Йорка, які приречені стикатися зі здавалося б химерною проблемою – чоловічим опором. Їх малюнки псують написами: «Іди вари борщ. Твоє місце на кухні. Не жартуй з мистецтвом, ти ж жінка», та не сприймають у маскулінному світі мистецтва як щось вагоме. У звичайному житті дівчата – представниці відомих компаній, успішні бізнес-леді, керівниці та працівниці. Але вночі вони обирають найяскравіші балони і вирушають розмальовувати потяги. Їх переслідують, зупиняють, заважають – та попри все вони творять. Сані досліджує, що саме пов’язує художниць з нічними вулицями. Мистецтво, протест чи бажання назавжди закарбувати згадку про себе?\nFresh Dressed, США, 2015, 90’, реж. Саша Дженкінс\nФерелл Вільямс та Каньє Вест захопливо переповідають хроніки свого життя, а отже – хроніки гіп-гопу. «Тебе могли запитати: «Який в тебе розмір взуття?», і, якщо ти був «на стилі», то відповідав: «Такий, як в тебе». Тебе розуміли і не чіпали. Якщо ж ти був лохом, і відповідав щось незрозуміле, залишався без взуття. В той час просто необхідно було бути «на стилі». Це був закон гіп-гопа. Це був закон життя». Широкі штани, яскраві фарби, нутрощі Нью-Йорку – стрічка відтворює архівні записи з найвідомішими постатями репу та гіп-андеграунду.\nЧорне небо підіймається все вище. Хтось обговорює «Girl Power», хтось підкидає дрова до багаття. В кожного свій спосіб урбан-досліджень. Фестиваль «86» у розпалі, все більше киян тягнуть каремати до Славутичу, все більше стрічок ще попереду, головне – встигнути\n«Від станції до станції» – від фільму до фільму. Третій день фестивалю «86»\nОстанні кадри стрічки «Я – Белфаст». Озираюся і бачу, як жінка позаду ридає. Поруч її подруга широко всміхається, вона щось шепоче тій, першій, і вже незабаром обидві сміються. Але сльози не вщухають. «Це біль любові, розумієш?» – питається жінка. «Можливо, й любові до кіно?» – думаю я і радію такій здатності відчувати.\nТретій день фестивалю урбаністики і кіно «86» подолав усі рекорди емоційних станів. «Лічба» доводила деяких до сказу, хтось буркотів на «совєтщину» в «Атомограді», сповнювався шаленою енергією під час «Від станції до станції», ридав на «Я – Белфаст» і несамовито реготав посеред «Черьомушек». Якої емоції прагнути вам, то вже справа смаку, але фестиваль надав усі можливі для цього інструменти.\nАтомоград. Монтаж Утопії\nAtomopolis, Україна, 2016, 45’, реж. Олександр Телюк, Станіслав Мензелевський, Анна Онуфрієнко\nСтрічка-дослідження утопічних українських міст – атомоградів, ідеально сконструйованого простору для життя не менш ідеальних людей з щирими думками та намірами. Голос Юрія Макарова вдумливо та вагомо супроводжує архівні записи та телесюжети 1970–1986 років. Українські міста енергетиків здаються раєм. Діти без сумніву слухають дорослих, а дорослі охоплені радістю від роботи, адже не може бути нічого кращого, аніж працювати у вільний від неї час.\nТут панує тотальне, беззаперечне, диктаторське щастя. В атомоградців нема альтернатив – ніякої самотності, безробіття, ліні чи суму. Навіть природа якась безхмарна, а стіни – цнотливо білі. Загальні плани – помітна відмінність кіномистецтва тих років. Радянські ідеологічні жарти не дозволяють бути щасливим окремій людині. Це суперечить усій конструкції збудованої утопії. Національний центр Олександра Довженка, за словами одного з режисерів, втомився писати нариси з цього приводу, тому вирішив зняти кіно. Він долучив до створення фільму new wave/deep ambient гурт Nisantashi Primary School, який розгойдував енергетичні домівки глибокими басами та майже дозволяв стукати у кожен дім, оглядаючи слухняне середовище.\nЛічба + Київський етюд\nCounting + Kyiv Sketch, США, 2015, 111’, реж. Джем Коен + УРСР, 1966, 9’, реж. Едуард Тимлін\nФільми-щоденники міст, які дивним чином нагадують життя звичайної людини, що закохується, працює, створює або руйнує. Автор численних міських історій, серед яких «Building a Broken Mousetrap» або «Benjamin Smoke», кабульський режисер Джем Коен впевнено бере до рук камеру та документує життя Стамбулу, Житомиру, Москви. Він бавиться символами, додаючи птахів, готичні зображення і темні кольори до постатей будівель чи то брудного асфальту. Невичерпний романтизм у поєднанні з просторовим сумом пронизує п’ятнадцять лічильних історій.\nФестиваль «86» невипадково додав до «Лічби» київський етюд, бо сорок дев’ять років тому Едуард Тимлін захоплювався міською поетикою не менш за Коена. Його кіномова більш тонка, більш ніжна, більш ламка за сучасну. Київ 60-их малюється обличчями людей під м’який джаз Володимира Губи.\nStation to station, США, 2015, 71’, реж. Даґ Ейткен\nПоїзд Нью-Йорк – Сан-Франциско. 24 дні. 2500 кілометрів. 10 зупинок. 62 однохвилинні розповіді про єднання людей шляхом гепенінґів, перформансів і концертів за участю відомих музикантів. Даґ Ейткен власноруч розробив таку собі живу скульптуру – потяг-квінтессенцію сучасного, і, що набагато головніше, комунікаційного мистецтва. Тут танцюють фламенко, розлітаються бризки гітарних рифів, світлові перспективи тіла, філософія спогадів, аналізу, духові оркестри на станціях, речитативні наспіви ковбоїв, пейзажні вікна, дорога. Тут відбувається життя.\nУчасник Sundance Film Festival–2015 «Від станції до станції» спрямовує на глядача шквал потужної енергії. Неперевершений монтаж, авторсько-новаторські методи зйомки, ультра-яскраві, але м’які кольори, і безсоромний професіоналізм. З наближенням 62-ої історії відчуваєш необхідність затримати стрічку. Хоча б ще на декілька хвилин. Але як зупинити швидкісний потяг? Тож кіно продовжує розхристувати глядача своїми розмовами, гепенінґами, музичними виставами і відвертощами навіть після показу.\nI am Belfast, Великобританія, 2015, 84’, реж. Марк Казінс\nПрониклива сповідь жінки-міста на ім’я Белфаст. Вона знає обличчя кожного мешканця, вбачає пристрасть, захоплення, подив. Ілюструє красу і довершеність не тільки урбаністичних споруд, але й стосунків у межах своїх вулиць.\nМарк Казінс презентував цілих два фільми на фестивалі «86». На відміну від «Атом: Життя в надії та страху», «Я – Белфаст» сповнений більшої драматургії і балансує на вістрі документальності та художньої гри. Чуттєвий трагізм стрічки не заважає їй лишатися кумедною. Діалоги натхненних Рози і Мод, комічні замальовки Джеймса Янга, довершена природа озер та гір, війна, опале листя – усе має значення для Белфасту.\nCheryomushki, СРСР, 1963, 92’, реж. Герберт Раппапорт\nМузична комедія-оперета, головною темою якої лишається одвічна тема житла. Низка героїв отримує ордери на новенькі квартири у Черьомушках, а разом з цим – хтось знаходить любов або втрачає її назавжди.\nПередивляючись стрічку зараз, неможливо зрозуміти, як радянська влада дозволила Герберту Раппапорту, неабиякому авангардисту, зняти щось на кшталт того, що з’являється у цьому музичному перформансі. Гостра тема 60-их перетворюється на експериментально-пародійний фарс і полишає передній план. Натомість ми чуємо бурхливі арії на подив зіркового складу радянської кіношколи.\nЗдається, фестиваль, сам того не підозрюючи, плавив глядачів на власний автентичний етнос. І тепер сінефіли співають вулицями Славутича не якісь популярні пісні, а головні партії «Черьомушек» і вітаються уривками фраз з переглянутого. Це навіть не дивує місцевих продавчинь. Кіно – воно небезпечне. Небезпечно захопливе.\n«Реве та Стогне» у Славутичі. Останній день фестивалю «86»\nПриблизно під кінець першого дня виникає непоборне бажання застрягти десь «між», трохи поблукати колами. Колами поколінь, фільмів, славутицьких лісів, мистецьких розмов, усмішок людей.\nЧетвертий і останній день фестивалю «86» почався традиційною йогою, яка повинна була загартувати глядача до останнього кінематографічного ривка. Її одразу перехопила перуанська стрічка «Перед злетом» – історія стосунків великого міста Ліми з маленькими мешканцями Сан-Аґустіна, вимушених кидати свій дім через розширення столичного летовища. Трохи згодом наздоганяє документальний експеримент Франсуа Фареллаччі та Лаури Ламанди «Лупіно» про дитинство, прогулянки вулицями та бозна-яку бешкетну, трохи прикру, але все ж таки підліткову романтику. Нарешті – «Проект століття» , кубинське занурення в життя трьох чоловіків у містечку, що загубило сенс власного існування. Майбутній центр атомних досягнень перетворився на повсякденну людську тугу, і, хворий на власну незавершеність, виснажує своїх мешканців.\nОднак, незважаючи на екзотичні комбінації кіноліній, емоційну перевагу здобув вечір – церемонія закриття фестивалю, організатори якого, Надія Парфан та Ілля Гладштейн, познайомили глядача з backstage-командою. Авжеж, найбільш хвилюючою миттю стало оголошення переможців національного конкурсу «Пальма півночі» та «My Street Films Ukraine».\nКонкурс «My Street Films Ukraine»\n«Вікно навпроти», Київ, 15’, реж. Юрій Юдін\nРежисер фільму помічає, що світло у вікні навпроти не згасає вже чотири місяці, і вирішує дізнатися, у чому справа. Але за документуванням процесу розуміє, що є інше вікно, яке його цікавить більше за інші. Вікно його бабусі.\n«Ти ж Амелія» (Рок-н-ролл), Київ, реж. Олена Москальчук, Дмитро Бурко\nМузичні стосунки шкільного гурту конкурують зі звичайною дитячою дружбою, трошки із заздрістю, любов’ю. Незвично великий склад гурту значно підвищує конкуренцію, і діти губляться під тиском музичних перипетій.\n«Міст», Київ, реж. Олена Москальчук, Оксана Носач\nДивним чином зовсім нежива істота збирає біля себе сотні людей. Вони фотографуються, розмовляють, святкують дні народження саме тут – на Рибальскому вантовому мості. То хто тут насправді жива істота? Олена Москальчук та Оксана Носач пірнають разом у бетонні поклади чарівного місця.\nПерший національний конкурс «Пальма Півночі»\n«Дивокрай», США, 2015, 25’, реж. Анатолій Ульянов, Наталія Машарова\nУкраїнці лишають рідну землю заради загадкового Дивокраю – Сполучених Штатів Америки, де, на їхню думку, вони обов’язково досягнуть чогось визначного та стануть відомими, успішними або заможними. Що ж пропонує їм дійсність та чи не потраплять вони до пастки самонадії?\n«В школу», Україна, 2014, 11’, реж. Наталя Шевченко\nЖиття маленького Антона тепер назавжди зміниться. Сьогодні він вперше йде до школи. До місця, яке значно відрізняється від знайомої дитячої кімнати з іграшками та улюбленими справами. Хто всі ці люди у краватках та з бантами? Чому не можна бавитися саме тоді, коли цього хочеться найбільше? Яке воно – нове життя маленької людини на шляху до гегемонії школярства?\n«Перемир’я», Україна, 2015, 11’, реж. Валерій Пузік\nРозріз політичного стану країни з погляду невеликого селища Піски Донецької області у визначну дату – 15 лютого 2015 року. Що насправді чекає країну? Стрічка чудово документує неможливість подальшого перемир’я, але разом із цим виникає інше питання: «Чому тоді все відбулося так, як відбулося?».\n«Цвєтаєвої і Маяковського», Україна, 2016, 27′, реж. Поліна Мошенська\nМайже сторічна історія двох величних постатей – Цвєтаєвої та Маяковського, вулиці та проспекту київської Троєщини. Використані архівні спогади, незважаючи на вік, підживлюють масивність пагорбів і панельних будинків та створюють тонку поезію вечірніх ліхтарів.\nПісля отримання заповітних шишечок та філігранно закруглених шматків дерев церемонія офіційно скінчилась, але не скінчився фестиваль. Фільм Надіі Парфан, з яким глядач-естет вже міг бути знайомий раніше, поставив свою жирну та розширено-режисерську крапку. «Reve ta Stohne on Tour» – блукання двох українських музикантів Польщею у пошуках хоч якоїсь роботи. Конфлікт музики та життя пронизує усю подорож, але знаходить потрібну відповідь одразу після показу – в гучних шаманських піснях гурту. Здається, усі питання, які могли виникнути щодо подальшої долі Жені і Макса, вирішені саме тут, під час видовищного продовження фільму-концерту. Кіно буквально лишає екранні простори та вирушає до глядача. «86» закінчився. Але що таке рік очікування для сінефіла? Це тисячі годин режисерських рішень та естетики – адже справжнє кіно не закінчується ніколи.\nАнастасія Марковська, Moviegram, 7, 8, 9 і 10 травня 2016 року


Андрій Костриця: Основне завдання Energy Talk Show Electricity Market 2020 #2– зібрати дієві пропозиції для майбутнього вдосконалення ринку електроенергії\n2020-08-04 16:32 Літо 2020 Події\nПрезидент Energy Club Андрій Костриця розповів про майбутній форум Energy Talk Show Electricity Market 2020 #2.\n- Андрію, скажіть, будь ласка, Energy Club 13 серпня організовує масштабну подію - Energy Talk Show Electricity Market 2020 #2. В чому її унікальність?\n- Справа в тому, що рік тому саме перед запуском ринку електроенергії в Україні ми провели першу зустріч. Там ми перевірили готовність всіх сегментів ринку, а також намагалися визначити слабкі місця та можливі проблеми. Інакше кажучи, це був своєрідний перегляд позицій всіх учасників та гравців ринку перед стартом. Тепер – рік минув, та час підбивати основні підсумки. Наша мета - зібрати представників виконавчої влади, регуляторних органів, провідних гравців та стейкхолдерів сфери енергетики України. Протягом дня ми плануємо проаналізувати перший рік роботи ринку електричної енергії – що вдалося, а що ні. Певен, це будуть не просто виступи та гарячі дискусії, адже основне завдання – зібрати дієві пропозиції для доопрацювання моделі ринку.\n- А як буде побудована робота дискусійних панелей?\n- Ми умовно розбили робочий день на чотири частини. Спочатку підіб’ємо основні підсумки роботи ринку за рік, потім намагатимемось розібратися, як вирішити кризову ситуацію з інвесторами в «зелену» генерацію в країні, також дізнаємося, що треба зробити, аби правильно збалансувати енергосистему країни та, врешті-решт, розглянемо можливості модернізації українських енергомереж.\nАндрій Костриця, президент Energy Club\n- Андрію, хто братиме участь в Energy Talk Show Electricity Market 2020 #2?\n- Вже підтверджена участь керівників Міністерства енергетики України, народних депутатів, очільників «Укренерго», «Енергоатому», провідних українських та зарубіжних енергетичних компаній, а також експертів та спеціалістів галузі енергетики.\n- Ви казали, що це буде не просто дискусія?\n- Саме так! Місія Energy Club – якісне та дієве спілкування між владою та учасниками ринку енергетики. І, повірте, ми не будемо проводити конференцію заради звичайного спілкування. Ми вважаємо, що будь-який інформаційний майданчик має впливати на поведінку влади та її рішення. Тож наше основне завдання – зробити все можливе, аби влада почула та врахувала слушні пропозиції та ефективні рішення, які би використала в подальшій роботі. І тому обов’язково напрацювання Energy Talk Show Electricity Market 2020 #2 будуть оформлені та запропоновані регуляторам як можливості, що значно покращать роботу ринку електроенергії в Україні.


Луцьк: люди протестують проти встановлення лічильників | Волинське Агентство Розслідувань\nГоловна / Новини / Луцьк: люди протестують проти встановлення лічильників\nЛуцьк: люди протестують проти встановлення лічильників\n29 червня, 2016, 13:09•Новини, Фото•Коментарі (0)\nНа вулиці Шота Руставелі, що в Луцьку, люди протестують проти встановлення будинкового газового лічильника.\nБіля багатоповерхівки зібралося близько тридцяти мешканців, які протестували проти монтажних робіт. Одна із жінок розповідає, що на усіх під’їздах розклеїли оголошення про проведення огляду та ремонту внутрішньо-будинкової системи газопостачання. До слова, в оголошенні про встановлення лічильника ‒ ні слова. За словами мешканців будинку, вони телефонували за номером, вказаним в оголошенні, але там ніхто слухавку так і не взяв.\nДо слова, нещодавно про цю проблему говорила керівник правління асоціації ОСББ “Лучани” Юлії Саботюк.\nТож, монтажна служба приїхала з газовим лічильником, але люди перегородили дорогу і не дозволили провести встановлення. Спочатку обурені мешканці намагалися пояснити причину таких протестів робітникам. Але дізнавшись, що вони тільки виконавці, відразу полишили розмови з ними. Між тим продовжували далі блокувати встановлення газового лічильника.\nПредставник ПАТ «Волиньгаз» Іван Киричук розповідає, що компанія хоче встановити будинковий лічильник. «Згідно з Кодексом газорозподільних систем, балансоутримувач (управитель) не може відмовити оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора ГРМ», ‒ каже він.\nГоловний інженер запевняє, що у них є чіткий перелік адрес, де мають встановити будинкові лічильники. Отож, ПАТ «Волиньгаз» має встановити 879 будинкових лічильників газу.\nПроте мешканці Шота Руставелі, 9 таки не дозволили встановити лічильник.\nВолиньгаз\tСхожі матеріали:


Топ-20 панорамних знімків-монстрів | Факти\nФакти / Lifestyle / Топ-20 панорамних знімків-монстрів/ Липень, 17 , 2017 в 14:59\nТоп-20 панорамних знімків-монстрів\nСобаки, що пробігають крізь стіну, Статуя Свободи у повітрі, дівчина з трьома руками та інше – таку ілюзію створює функція панорами на смартфоні.\nВона призначена, перш за все, для зйомок ландшафту та архітектури, повідомляє Boredpanda.\nЩоб зробити такий кадр, потрібно плавно і безперервно переміщати телефон на одному рівні, але це ще не запорука вдалого знімка.\nЯкщо об’єкт буде знаходитися у динаміці або у вас сіпнеться рука, кадр у кращому випадку просто не вийде.\nА в гіршому ви отримаєте монстра на фотографії.\nТоп-20 панорамних знімків-монстрів / 20 фотографий\nДо речі, Факти ICTV зробили неймовірну добірку монстрів зони відчуження.\nОпубліковано Липень, 17 , 2017 в 14:59\nТеги: монстри, Смартфон, Фотографії


9,0 10 20 голосів\nДата народження: 10 березня 1992 ( риби)\nДосягнення: Знялася у понад 60 фільмах і серіалах.\nРозпочала свою кар'єру з участі в радіопередачах. Дебютувала в фільмах "Дотик ангела", "Друзі", "Третя планета від Сонця", "Secret Life of Girls". У 2006 році Емілі зіграла в диснеївському серіалі "Ханна Монтана" роль Ліллі Траскотт за яку була удостоєна нагороди "Teen Choice Awards".\n26 жовтня 2009 Емілі випустила міні-альбом "All the Right Wrongs". Через рік, 15 жовтня 2010, відбувся реліз її дебютного студійного альбому — "Fight or Flight". На 2012 запланований реліз другого альбому під назвою "So In Love".


Робота в США - IV | FaithTravelFocus 2020\nРобота в США - IV\nЕпізод опівночі ковбоя\nПрочитайте частину I, частину ІІ, частину ІІІ\nБуло 2.30 ранку або після цього, коли я зустрів Анхела в залізничному депо в Денвері. Ми обидва їхали на південь: він, щоб відсвяткувати народження його дочки та мене, тому що, ну, після певних роздумів, це дало мені можливість ухилитися від рішення, яке я виконувала місяцями. "\nЦе було так, я мав подорожувати на схід, до аеропорту JFK, якщо бути точним, і я повинен був бути там до 1 вересня. Отже, мої варіанти, за даними ряду прихильників автостопів, з якими я консультувався, були бінарними, південними чи північними маршрут.\nЯк виявилося, і як я незабаром пережив, вони говорили, що вони висловлюються з великої діри в колективних капелюхах. Все, що я знав, - це мій термін, і я давав собі десять днів, щоб досягти цього.\nТут увійшов Ангел. Вибір, наскільки популярний епатаж, чи я міг би перевезти I10 або I20 на північну трасу, як тільки дістався до Вайомінгу. Це перевезе мене через Небраску, Айову та в Іллінойс, звідки я маю вибір маршрутів через Індіану та Огайо через Пенсильванію, Нью-Джерсі та Нью-Йорк.\nЗ іншого боку, я міг би спробувати простежити старий Маршрут 66, шосе, давно замінене міждержавними, і яке, за всіма відомостями, але не чітко відображене, здавалося, перетинає мої бажані маршрути по діагоналі.\nІнший, дійсно життєздатний, маршрут був південним маршрутом, який проходив через Арізону, Нью-Мексико, панхандле Оклахома, Північний Техас та Луїзіану, перш ніж закручувати на північ через Міссісіпі, Джорджію, Алабаму, Південну та Північну Кароліну та Вірджинію, перш ніж торкатися Пенсільванії та останнього досягнення , до Нью-Йорка.\nВибір Ангела був іншим. Я міг би подорожувати з ним, на вантажному поїзді, до Альбукерке, Нью-Мексико, де ми розлучимося, він вирушить на південь і, за його рахунком, перепливе Ріо-Гранде і я, ну, я не вирішив.\nАнгел був загадкою. Відданий сімейний чоловік і старанний працівник, він провів половину свого життя крім них. Ви не могли б вести розмову з Ангелом, яка б не передбачала, щоб він створив фотографію своїх трьох дітей та його дружини, щоб розповісти про історію їхнього повсякденного життя за кордоном. Часто були і сльози.\nДвічі на рік, сказав він мені, він здійснював тривалу поїздку додому вантажним поїздом, а потім підземною мережею, точні деталі якої він завжди був невиразним. Він робив це протягом п’яти років, і кожен раз, коли він надсилав повідомлення, а потім наступного тижня був повторно працевлаштований, і він повертався до справи, як завжди.\nВін ніколи не приходив до нас у бар після роботи, але посміхався і сміявся, коли вони чарували його розповідями про їхні пізні нічні подвиги. Один хлопець, якого ми звали Че, завжди мав найсміливіші історії, і наша команда миття посуду ділилася історіями про його любовні подвиги, що підсилювали його легенду.\nАнгел усміхнувся б, але ви могли бачити, як у його поглядах він слухав, а його розум і думки були в іншому місці, вдома, в люблячих обіймах людей, яких він любив.\nУсі вони були "зворотними", фраза, як мені сказали, походить від їхніх пригод на перетині кордону, і мені було цікаво, як їм вдалося забезпечити працевлаштування, але, по правді кажучи, без їхнього числа готель і багато сервісних підприємств, як вони, зможуть зупинка. Ми отримали приклад цього одного дня, коли четверо імміграційних службовців один день приїхали на швидку перевірку.\nХвилину вони там були, потім їх уже не було. Я, Ангел, Че, Педро та Стю, умовно-дострокове звільнення штату Пен, працювали над «материнським судном», машиною для миття посуду, яка обслуговувала чотири основні ресторани готелю та харчувалася постійною купою посуду, яку доставляв тупик. Один вивантажений, два очищені, один поданий, а другий вивантажений і складений, і як тільки він почався, він не зупинився, прямо через п'ятигодинний пік служби.\nСлово про приїзд імміграції просочилося через підвал служби, і ми з Стю залишилися зі застряглим дномвайтером та кріпленням брудного посуду. Аварія була неминучою, коли ми намагалися йти в ногу, і незабаром до них приєдналися два старших наглядача, включаючи великого Грега, ковбоя штату Вайомінг.\nНаступного дня вони повернулися, і ніхто більше не згадував про це, ані наглядачі, ні мої колеги, які ніколи більше не говорили про тих трьох, кого спіймали під час зачистки і, швидше за все, оштрафували та відправили додому. Це було так, ніби вони загинули товариші в конфлікті, і згадка про них могла б принести їм удачу в решті нас.\nТого дня перевіряли мої папери, і офіцер, який оглянув мій паспорт зі своїм візовим штемпелем J1, а мій номер соціального страхування збентежив і цікаво знайти ірландського студента, який працює там. У мене склалося враження, як вона зверталася до мене, вона не була повністю впевнена, чи англійська мова моя перша мова.\nЯ все-таки їхав наступного тижня і вже дав своє повідомлення. Грег висловив здивування, як і Дуейн, і незабаром, так само швидко, як вони зникли попереднього дня, всі знали, що я йду, і кликали, щоб зареєструвати своє жаль. Усі, окрім Стю, тобто, з ким я мав сварку, поки ми були заболочені та приземлені, напередодні.\nЦе могло б стати некрасивим, за винятком того, що ми були на протилежних сторонах столу машини, але тарілки та кошик ножів були кинуті. Пізніше, у їдальні під час перерви, він спробував її відродити, але моїм рятівником цього разу був мій старий друг Боб Лав, який стояв між мною та Інкі Стю - він був вкритий синіми тюремними татами - і без слів дав йому один із своїх запатентовані відблиски з капюшоном, які не залишали місця для неправильного тлумачення.\nТоді Ангел сказав мені, що теж їде додому і висловив поняття про незвичну їзду на поїзді. Ну, я читав "В'язані Слави" Вуді Гутрі та "В дорозі Джека Керуака", мені не потрібно було про це думати, я був у.\nОтож тут був Енджел, котрий сяйвав по вулиці, невеликий, темний ранець, вивішений через плечі. Я був радий бачити його, оскільки крім усього іншого, у повітрі був нехарактерний укус холоду, і я мріяв їхати.\nСтрибки вантажу виявилися не такими нахабними чи небезпечними, як я уявляв.\n"Гей, Дерман (Ангел ніколи не міг би мовити моє ім'я). Я сподіваюся, що я не змусив вас чекати. Ти готовий, чоловіче, ти готовий скакати вантаж?\nТак, я гуділа. Мені було 18 років на залізничному подвір'ї зі своїм другом-мексиканцем, якого я знав три місяці, і ми прямували на південь до Альбукерке.\n"Так", - відповів я, нерозумно посміхнувшись, перестрибуючи з ноги на іншу під вагою мого жовтого рюкзака. Реєстр мого голосу звучав дивно. Мені було соромно. Я почервонів. Ангел засміявся. ми замкнули руки в тих обіймах, які не були рукостисканням, більше запорукою нашого зв'язку.\nВзявши мене за лікоть, Ангел переконано провів мене у вантажне подвір’я. Він знав номер поїзда, який ми отримували, лінію, на якій він ходив, навіть номер вагона, який ми будемо займати. Не було охоронців з клубами з біллі, не поспішали безстрашні хоботи, товари, упаковані в пучок з польками в кінці палички, ні, зачекайте, це Дік Віттінгтон, і я не їхав до Лондона.\nЦе був Денвер і гаразд, я був тут три місяці, купив обов'язкові жорсткі гірські черевики і гусячий пуховик і без рукавів. Це було і було не так, як я уявляв. Люди, яких я знав, взяли кег у пагорби на вихідні, розвісившись біля гірського басейну, якщо вони змогли знайти його без гірки та хот-дога, і зробили вигляд, що їх життя краще.\nЧий, чи вони ніколи не говорили, але я до цього часу знав, що Денвер був моїм неправильним вибором і настільки правильним. З першого дня у мене з’явилися кровотечі з носа через висоту, але з першого дня я також побачив його користь. Купив велосипед і всюди катався на велосипеді. У вихідні дні я ходив до парку і тренувався. Починаючи з Олімпіади в Мексиці 1968 року, я знав переваги тренування на висоті: відчуваю біль, пожинаючи виграш.\nМоєю кінцевою метою, наприкінці мого автостопа через США, було зустріти мою університетську першокурсницю з футбольної команди для нашої передсезонної екскурсії по Новій Англії, Новій Шотландії та Нью-Брансвіку, Канада. І я хотів би бути таким придатним, я б забіг усіх інших на захід сонця і далі.\nЕнгель зупинився, перевірив номер на товарній машині і кивнув. Він махнув рукою, щоб я приєднався до пальців і дав йому підйомник. Я робив. Він потягнув важіль і двері автомобіля розкрилися.\n"Це ми", - сказав Ангел і просунувся з мого розуміння в темні простори всередині. Його рука вийшла і схопила мою. "Спочатку кинь мішок", - сказав він і я. Тоді його рука знову вийшла і міцно схопила мою. Початок, потяг, і я був там, початок мого першого підприємства з вантажного поїзда. Мені пов'язували славу, думав я.\nНемає такого. Ангел знав людей, співвітчизників, на вантажному дворі. Вони дали йому всю необхідну інформацію. Наш порожній автомобіль запасу їхав на Альбукерке, порожній, де він заповнив свою подальшу подорож до Лос-Анджелеса. Так що це було наше, але без тюків зігріваючої, теплоізоляційної соломи, як я собі уявляв, аж до Альбукерке.\nАле якою вона була їзда, через високі гірські перевали, нескінченні тунелі, прорізані суцільною масою скелі, як ніби ми - якась дратівлива комаха, що лоскотить черевцем гіганта і спускається потім до рівнинних кущів та піску, перетинаючи річки та гірські потоки перед вильотом знову і звивається, поки передня частина поїзда не вийшла з поля зору власного хвоста.\nПерші три години ми спали, принаймні я так, загорнувшись у свій новий спальний мішок з гусячим пухом, я задрімав до одноманітного рейки, мріяв про помилки в килимах. Я прокинувся від сонячного світла, мерехтячи, коли потяг пробирався через безкомпромісну місцевість.\nМені було холодно, незважаючи на мої гусячі наповнені аксесуари. Усі в Денвері носили їх, а також необхідні пішохідні черевики. Я згадав, як думав, чому, від імені Бога, я б хотів їх носити? доти, поки Лінда, моя подруга, не привела мене за заїздом у її побитому 57-м Чеві, у гори на вихідні до Боулдера, де вона починала коледж, що осінь.\nМій ніс заїхав, коли стара машина тягла себе та своїх пасажирів, піднімаючись влітку по снігу. Тоді, коли копійки впали на пішохідні черевики. Коли ми дісталися до Боулдера, я купив пару.\nАнгел був ветераном цієї залізничної їзди, сказав він мені. Його друзі доглядали за ним, і тепер він доглядав за мною. Він приніс їжу. У нього було куче тортил, загорнуте в олов'яну фольгу, шматок Котії, твердий сир коров'ячого молока з рідного міста, який він завжди економив для цієї поїздки додому.\nВ іншому пакеті з блискавками він мав нарізаний салат і тверду і гостру копчену ковбасу. Щоб змити його, він поніс маленьку колбу міцної гарячої кави. Він навіть приніс дві маленькі келихи, бо знав, що я буду з ним. Жодна страва ніколи не смачніше.\nЦе була довга їзда, довше, ніж 24 години у будь-якому випадку. По дорозі ми розважали один одного, граючи джин-роммі та співаючи пісні, я, ірландські народні балади та він, жалісні, душевні пісні, які говорили про самотність та тугу. До середини дня ми обоє знову заснули і знову прокинулись у темряві.\nЕнджел був винахідливим мандрівником, який зводив мене з ганьби. При зірковому світлі він виготовив цілу смажену курку зі своєї раковини, і ми закінчили залишилися коржики, сир та салат, ще одне свято царів у вагоні хобо.\nНезабаром вдалині вимальовувались вогні Альбукерке. Спонтанне кровотеча з носа нагадало мені, що два міста, Денвер і Альбукерке, були близькі до однієї висоти. Денвер насолоджувався тверезим "Mile High City".\nЯ не знав, чи мій потоковий ніс викликав піднесення або тривогу. Ангел мене заспокоїв.\n"Це нормально, потяг сповільниться, а потім зупиниться. Це потребує свого часу, щоб потрапити. Слідкуйте за мною, не буде проблем. "\nВін мав рацію. Ми висадилися з першої ж можливості і до того, як масивний вантаж був проковтнутий у залізничних дворах. Ми потрапили з колій у міський камуфляж складів, машинних дворів та складів.\nДосить скоро настав час розлучитися. Було рано вранці, але в Ангела було зустріти людей, які їхали вантажівкою на південь, наступний етап у його домашньому поході. На розі вулиці ми по-чоловічому обійнялися на прощання, але я плакала, коли спостерігала, як його фігура спускається по дорозі.\nВрешті-решт я розвернувся, підняв рюкзак і рушив у напрямку, яке Ангел вказав, що приведе мене до міждержавного, прямуючи на захід чи на схід, я не був певен.\nПо дорозі я натрапив на відкритий магазин. Він більше схожий на сарай з легендою "БАГАТНІЙ ПРОДАЖ COWBOY", вишитою над трьома широкими вікнами. Це був старомодний ковбойський спорядження та загальний магазин обладнання, який продавав все, починаючи від тракторів до зшитих вручну черевиків Тоні Лама.\nЯ відклав мішок і прогулявся. У всьому магазині був лише один службовець з продажу, і він спостерігав за невеликим телевізором за прилавком магазину. Він вимкнув це і привітався зі мною: "привіт, партнер, чи можу я тобі допомогти?"\nДосить скоро я йшов навколо отримуючи керовану подорож від Дейва, доброзичливого продавця. Він не міг перебороти той факт, що я був ірландцем, 18 років, стрибав з вантажними поїздами і подорожував з мексиканцями. Здавалося, занадто багато інформації, щоб обробити все одночасно. Поки ми прогулювались на приладдя для кемпінгу, він задавав мені більше питань, ніж я можу колись сподіватися, але намагався.\nМи посміялися, і він купив мені банку коксу, і ми сміялися ще трохи. Я купив куртку-сирець, три чверті з підкладкою з дублянки, назвавши її «Альбукерке». Коли я спакував її у свій уже випущений рюкзак, було 5 ранку, сонце сходило, і я був готовий рушити в дорогу.\nПо дорозі додомуВизнання вчителя мови: Ніколи не практикуйте п’яту главу у відпусткуЛітаючий Ryanair, як це поганоЯк переконати свого боса дозволити вам працювати віддаленоЧому я дозволяю людям використовувати мої фотографії навіть безкоштовно.


Одесити вчинили розбійний напад на Вінниччині: проламали стіну технікою, охоронця зв’язку язали — Новини Вінниці\nОдесити вчинили розбійний напад на Вінниччині: проламали стіну технікою, охоронця зв’язку язали\n31 грудня протягом п’ятнадцяти хвилин працівники ладижинського поліції затримали в ятьох одеситів, які підозрюються у вчиненні розбійного нападу на склад агрохімії. За допомогою навантажувача зловмисники пошкодили в кількох місцях стіну складського приміщення. Вони вдарили каменем по голові та зв’язку язали охоронця, щоб безперешкодно викрасти хімічні добрива. У підозрюваних вилучили маски з прорізями для очей, камуфляжний одяг та рукавиці.\nЯк розповів керівник поліції Вінниччини Юрій Педос, вночі на пульті спостереження поліції охорони спрацювала тривожна кнопка, встановлена у складському приміщення одного з сільськогосподарських підприємств районного центру. На місце події одразу виїхали слідчо-оперативна група та група реагування патрульної поліції. У приміщенні складу поліцейські виявили побитого і зв’язку язаного охоронця та виламані стіни.\nЧерговий негайно скоординував сили та засоби поліції на встановлення осіб, причетних до вчинення правопорушення і вже за п’ятдесят ятнадцять хвилин на одній з вулиць міста працівники групи реагування патрульної поліції зупинили підозрілий вантажний автомобіль «Мерседес» та затримали правопорушників. Ними виявили п’ятому ятеро жителів Одещини, один з чоловіків вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення крадіжки.\nЯк з’єднання ясувалось, стіну складського приміщення зловмисники ламали за допомогою навантажувача «КАР», в їхньому автомобілі поліцейські вилучили рукавички, маски з прорізями для очей, камуфляжний одяг та інші знаряддя злочину. Коли зловмисники пробралися на склад, спрацювали датчики руху, якими було обладнано приміщення. Злочинці, зрозумівши це, почали тікати.\nЗараз усі п’ятдесят ятеро затримані в процесуальному порядку, поліцейські перевіряють їх на причетність до вчинення інших злочинів на території Вінниччини та інших областей України.


Російські окупанти знову намагаються залякувати місцевих мешканців — Цивільно-військове співробітництво Збройних Сил України\nРосійські окупанти знову намагаються залякувати місцевих мешканців\nВсе про: бахмут(93) гуманітарна допомога(661) Докладно(989) донецьк(479) люди(388)\nСреда, 30 Май 2018, 18:35\nСьогодні офіцери групи Cimic Bahmut здійснили супроводження представників Пенсійного фонду, Управління праці та соціального захисту населення Бахмутського району до населеного пункту Жованка Зайцівського ВЦА.\nЦього дня у Жованці знову було не спокійно. Під час роботи державних інспекторів, коли ними надавалася державна допомога місцевим мешканцям, перевірялися умови проживання, розпочалася стрільба з боку російських окупантів. Згодом в декількох метрах від людей почали розриватися снаряди. Дякуючи Богу ніхто не постраждав.\nНезважаючи на це запланована робота була виконана.\nДуже прикро, що мешканцям прифронтових сіл доводиться жити в такій обстановці. Дякуємо Вам за витримку і віру.\nЧитайте також: Понад 200 авто взяло участь в автопробігу зі Слов'янську до Меморіального комплексу на честь загиблих пілотів Повітряних Сил ЗСУ, - група координації ЦВС\nМешканці прифронтових сіл найбільше чекають на українські новини