Kapitel 1: Psykiatrilovens formål, principper m.v.4\n1.1 Anvendelsesområde (psykiatriloven § 1)4\n1.2 Definition af tvang (psykiatriloven § 1 stk. 3)4\n1.3 Mindreårige patienter (psykiatriloven § 1 stk. 4)4\n1.4 Formål (psykiatriloven § 2)5\n1.5 Medicinstuderende kan ikke varetage opgaver vedrørende tvang5\n1.6 Mindstemiddelsprincip (psykiatriloven § 4)6\n1.7 Overlægebegrebet (psykiatriloven § 4a)6\nKapitel 2: Husorden (psykiatriloven § 2a, 2b og 2c)7\nKapitel 3: Formål - Behandlingsplan – Forhåndstilkendegivelser8\n3.1 Vejledning om formål med indlæggelsen (psykiatriloven § 3 stk. 2)8\n3.2 Behandlingsplan (psykiatriloven § 3 stk. 3)8\n3.3 Forhåndstilkendegivelser (psykiatriloven § 3 stk. 4-5)8\n3.4 Stillingtagen til inddragelse af pårørende eller andre (psykiatriloven § 3 stk. 6)8\nKapitel 4: Frihedsberøvelse (psykiatriloven kapitel 3)9\n4.1 Tvangsindlæggelse (psykiatriloven § 5)9\n4.2 Tvangstilbageholdelse (psykiatriloven § 10)10\n4.2.1 Tvangstilbageholdelse af en tvangsindlagt patient10\n4.2.2 Tvangstilbageholdelse af en frivillig indlagt patient10\n4.2.3 24 timers reglen (psykiatriloven § 10 stk. 3)10\n4.3 Revurdering af frihedsberøvelse (psykiatriloven § 21)11\n4.4 Tilbageførsel af frihedsberøvede patienter (psykiatriloven § 10a)12\n4.5 Overførelse af patient fra åbent til lukket sengeafsnit (psykiatriloven §10 stk. 2)12\n4.6 Overflytning af en frihedsberøvede patient til et andet sengeafsnit13\n4.7 Ophør af frihedsberøvelse (psykiatriloven § 11)13\n4.8 Efterlysning af en indlagt ikke frihedsberøvet patient13\n4.9 Efterlysning af retslige patienter13\n4.10 Ambulante patienter og fremmødte i psykiatrisk skadestue14\nKapitel 5: Tvangsbehandling (psykiatriloven §12 og §13)14\n5.1 Former for tvangsbehandling15\n5.2 Tvangsmedicinering (psykiatriloven §12, jf. bek. 1075 af 27/10 2019)15\n5.3 Ernæring med tvang (psykiatriloven §12, jf. §7 i bek.1075 af 27/10 2019)15\n5.4 ECT- tvangsbehandling (psykiatriloven §12, jf. § 8 i bek. 1075 af 27/10 2019)16\n5.5 Tvangsbehandling af legemlig lidelse (psykiatriloven §13, jf. bek. 1075 af 27/10 2019)16\n5.6 Blodprøver eller andre undersøgelser med tvang17\n5.7 Lov om somatisk tvangsbehandling17\nKapitel 6: Udskrivningsaftale og koordinationsplaner18\n6.4. Udveksling af fortrolige oplysninger19\nKapitel 7: Tvangsfiksering – Beskyttelsesfiksering - Frivillig fiksering20\n7.1 Tvangsfiksering (psykiatriloven §§ 14 -16)20\n7.1.1 Betingelser for at anvende tvangsfiksering (psykiatriloven § 14 stk. 2)20\n7.1.2 Beslutningskompetence (psykiatriloven § 15)21\n7.1.3 Midler til tvangsfiksering (psykiatriloven § 14 stk. 1)22\n7.1.4 Fast vagt ved tvangsfikserede patienter (psykiatriloven § 16)22\n7.1.5 Lægelig revurdering af tvangsfikserede patienter (psykiatriloven § 21 stk. 4)22\n7.1.6 Ekstern lægelig revurdering af tvangsfikserede patienter (§ 21 stk. 5-7)23\n7.2 Beskyttelsesfiksering (psykiatriloven §18)24\n7.3 Frivillig bæltefiksering (§ 17 i bek. nr. 1075 af 27/10 2019)25\nKapitel 8: Anvendelse af fysisk magt og beroligende medicin med tvang25\n8.1 Anvendelse af fysisk magt (§17 stk. 1, 1. punktum)26\n8.2 Forhindre en frihedsberøvet patient i at undvige (§17 stk. 1, 2. punktum)26\n8.3 Anvendelse af beroligende medicin med tvang (psykiatriloven 17 stk. 2)26\nKapitel 9: Personlig skærmning, aflåsning af døre, personlig hygiejne under anvendelse af tvang mv.28\n9.1 Personlige alarm og pejlesystemer og særlige dørlåse (psykiatriloven § 17 a)28\n9.2 Personlig skærmning (psykiatriloven § 18 d)28\n9.3 Orientering om afdelingens indretning (psykiatriloven § 18 e)28\n9.4 Aflåsning af døre i afdelingen (psykiatriloven § 18 f)28\n9.5 Personlig hygiejne med tvang (psykiatriloven § 18 g)29\nKapitel 10. Åbning og kontrol af post, afgivelse af udåndingsprøve eller urinprøve, undersøgelse af patientstuer og ejendele, kropsvisitation og anvendelse af kropsscannere, bagagescannere og narkohunde mv.30\n10.1 Kontrol af indgående post, undersøgelse af en patients stue mv. og kropsvisitation30\n10.2 Håndtering af fund af medikamenter, rusmidler eller farlige genstand31\n10.3 Brug af kropsscannere, bagagescannere og narkohunde31\nKapitel 11: Eftersamtaler efter anvendelse af tvang31\n11.1 Definition og formål31\n11.2. Eftersamtaler til patienter under 15 år og til forældrene32\n11.3. Eftersamtaler til dobbeltindlagte patienter32\nKapitel 12: Patientrådgivere - Bistandsværger33\n12.3 Retslige patienter – hvornår skal beskikkes patientrådgiver35\nKapitel 13: Underretning og klagevejledning (psykiatriloven § 31-32)36\n13.1 Underretning til patienter forud for anvendelse af tvang36\n13.2 Vejledning om klageadgang ved anvendelse af tvang36\n13.3 Klager ved Det Psykiatriske Patientklagenævn37\nKapitel 14: Særlige pladser på psykiatrisk afdeling (Psykiatriloven §§ 42a-42h)38\n14.1 Målgruppe og visitation til en særlig plads38\n14.2 Formål og indsats38\nDenne instruks gennemgår psykiatrilov og relaterede regler og praksis, som skal medvirke til at forebygge anvendelse af tvang samt sikre patienters retssikkerhed, når tvangsforanstaltninger er nødvendige.\nProcedurer er beskrevet i en selvstændig instruks, hvortil der linkes. Relevante skemaer o.a. kan findes via links eller som bilag.\nInstruksen skal læses som et forklarende tillæg til lovteksten. Der er indsat eksempler på afgørelser af betydning for praksis, som løbende kan udskiftes. Der er inddraget andre love, bekendtgørelser, vejledninger osv., hvor dette er vurderet relevant. Når der henvises til andet materiale, er det anført i teksten.\nSom et led i god klinisk praksis bør anvendelse af tvangsforanstaltninger løbende drøftes med kolleger og tværfagligt, fx dagligt på møder og konferencer.\nKapitel 1: Psykiatrilovens formål, principper m.v.\n1.1 Anvendelsesområde (psykiatriloven § 1)\nPsykiatriloven gælder for døgnindlagte patienter på et psykiatrisk sengeafsnit på et offentligt sygehus – samt for dobbeltindlagte patienter under det midlertidige ophold på somatisk afdeling (se kapitel 5.5). Ambulante patienter og dagpatienter er ikke omfattet af psykiatriloven bortset fra reglerne om tvangsindlæggelse.\nPsykiatriloven finder anvendelse overfor patienter med ophold på de særlige pladser, bortset fra reglerne om tvangsindlæggelse, idet der er særlige regler om visitation til og procedure for indlæggelse på de særlige pladser (se kapitel 14).\n1.2 Definition af tvang (psykiatriloven § 1 stk. 3)\nTvang defineres som ”anvendelse af foranstaltninger, for hvilke der ikke foreligger et informeret samtykke, jfr. kapitel 5 i sundhedsloven”. For patienter under 15 år er der ikke tale om tvang i henhold til psykiatriloven, hvis der er et informeret samtykke fra forældremyndighedens indehaver.\n1.3 Mindreårige patienter (psykiatriloven § 1 stk. 4)\nFor patienter under 15 år kan forældremyndigheden samtykke til indlæggelse og behandling på den mindreåriges vegne og også samtykke til anvendelse af anden form for magt/tvang, herunder øvrige tvangsindgreb efter psykiatriloven. Magtanvendelse overfor patienter under 15 år med forældremyndighedens samtykke skal registreres i tvangsprotokollen i en særlig rubrik.\nBarnet skal også informeres og inddrages, medmindre det vurderes at kunne skade barnet.\nForældremyndigheden skal informeres om, at de kan frabede at tage stilling til anvendelse af magt/tvang overfor patienten under 15 år. Hvis forældremyndigheden ikke samtykker til fx behandling eller ikke ønsker at tage stilling, er patienten under 15 år omfattet af psykiatrilovens regler.\nNår forældre har fælles forældremyndighed, kræver væsentlige beslutninger vedrørende barnets forhold enighed mellem forældrene. Indlæggelse på psykiatrisk afdeling og medicinering for psykisk lidelse er normalt en væsentlig beslutning. Altså skal begge forældre samtykke til indlæggelse og behandling.\nOgså for børn anbragt udenfor hjemmet har forældemyndighedsindehaveren/e samtykkekompetencen. Lægen vurderer konkret, om det kan antages, af forældrene er enige. Ved tvivl skal der indhentes samtykke fra begge forældre, hvis der er fælles forældremyndighed. Ved mindre indgribende beslutninger er samtykke fra den ene af forældrene tilstrækkeligt.\nPatienter under 15 år, der har været anvendt magt overfor, skal tilbydes eftersamtaler efter samme retningslinjer, som hvis der havde været tale om tvang i psykiatrilovens forsatnd. Også forældremyndighedens indehavere skal tilbydes eftersamtaler efter ophør af magtanvendelse (se kapitel 11).\nPatienter over 15 år skal selv give informeret samtykke til indlæggelse og behandling. Forældremyndigheden skal normalt have information og inddrages i den unges stillingtagen, medmindre afgørende hensyn til den unge medfører tavshedspligt om visse typer af oplysninger.\nHvis den 15-17 årige patient ikke samtykker til indlæggelse eller behandling, har den unge samme retsstilling som voksne. Anvendelse af tvang kan dermed kun ske i henhold til psykiatriloven.\n1.4 Formål (psykiatriloven § 2)\nPsykiatrilovens formål er at sikre:\n- At anvendelse af tvang sker i overensstemmelse med grundlæggende retsprincipper\n- At indlæggelse, ophold og behandling uden patientens samtykke sker som led i at understøtte patientens muligheder for bedring\n- At tvangsanvendelse tager udgangspunkt i patientens behov og udføres med respekt for patienten og dennes værdighed\n1.5 Medicinstuderende kan ikke varetage opgaver vedrørende tvang\nIværksættelse og efterprøvning mv. af tvangsforanstaltninger efter psykiatriloven skal besluttes og foretages af en læge. Lægen kan ikke delegere disse opgaver til en medhjælp, f.eks. en medicinstuderende eller andet personale.\nEn medicinstuderende kan således ikke varetage opgaver vedrørende tvang, - heller ikke efter telefonisk forelæggelse og konferering med bagvagt.\n• Praksis: Patientklagenævnets årsberetning 2015, side 104:\nDet Psykiatriske Ankenævn udtalte, at beroligende middel med tvang skulle besluttes af en autoriseret læge på afdelingen. En medicinstuderende kunne ikke ordinere beroligende middel med tvang, selvom der var konfereret med bagvagten. I den konkrete sag var tvangsprotokol og journalnotat udfærdiget af en lægevikar, som var medicinstuderende. Af journalnotatet fremgik, at beslutningen om indgivelse af beroligende middel med tvang var drøftet med bagvagten.\nEfter psykiatrilovens § 17, stk. 2 kan lægen beslutte, at en patient skal have et beroligende middel, hvis det er af afgørende betydning for bedring af en meget urolig patients tilstand. Ankenævnets vurderede, at ordinationen om indgivelsen af et beroligende middel med magt burde have været foretaget af en autoriseret læge på afdelingen, og at det ikke var tilstrækkeligt, at tvangsforanstaltningen forud for iværksættelse af behandlingen var drøftet med en læge.\n• Praksis: Patientklagenævnets årsberetning 2016, side 43\nNævnet anså det ikke for godtgjort, at betingelserne i psykiatrilovens § 9, stk. 2 og § 4 a for at tvangsindlægge patienten var opfyldt, idet beslutningen om at tvangsindlægge patienten var truffet af en medicinstuderende og ikke af en autoriseret læge.\n• Praksis: Patientklagenævnets årsberetning 2016, side 46-47\nEn indlagt patient blev undersøgt af en medicinstuderende, som fandt patienten svært psykotisk. Patienten blev herefter tvangstilbageholdt. Overlæge undersøgte og talte med patienten næste dag, hvorefter overlægen godkendte beslutningen om at tvangstilbageholde patienten.\nPatientklagenævnet fandt, at de materielle betingelser i psykiatrilovens § 5 for at tvangstilbageholde patienten var opfyldt, men at tvangstilbageholdelsen var ulovlig i perioden fra iværksættelsen og indtil overlægen vurderede patienten dagen efter.\nNævnet lagde vægt på, at journalnotatet om tvangstilbageholdelse ikke var udfærdiget af en autoriseret læge, men af en medicinstuderende, og at overlægen først den næste dag godkendte tvangstilbageholdelsen. Beslutningen om tvangstilbageholdelse burde have været foretaget af en autoriseret læge på afdelingen, jf. §10, stk. 1 sammenholdt med § 4 a\nNævnet påpegede, at fremgangsmåden i psykiatrilovens § 4 a ikke kunne anvendes, når det ikke var en autoriseret læge, der havde truffet beslutningen om tvangstilbageholdelse. Overlægen skulle derfor selv have undersøgt patienten og derefter truffet beslutning, hvilket ikke kunne udskydes til næste dag, idet § 4 a ikke kunne anvendes, når den autoriserede læge var erstattet af en medicinstuderende.\n1.6 Mindstemiddelsprincip (psykiatriloven § 4)\nTvang må kun anvendes, hvis det ikke er muligt at opnå patientens frivillige medvirken. Når forholdene tillader det, skal patienten have en passende betænkningstid. Hvis det ikke er muligt at undgå at anvende tvang, må der ikke anvendes mere tvang end formålet nødvendiggør, og tvangen skal stå i rimeligt forhold til det, der søges opnået med tvangen. Er en mindre indgribende foranstaltning tilstrækkelig, skal denne anvendes, og tvangen skal udøves så skånsomt som muligt. Fx skal læge/personale forud for beslutning om fysisk fastholdelse eller tvangsfiksering forsøge at tale patienten til ro, forsøge at skærme patienten samt tilbyde patienten beroligende medicin til frivillig indtagelse, hvilket skal grundigt dokumenteres i patientjournalen.\n1.7 Overlægebegrebet (psykiatriloven § 4a)\nPsykiatriloven fastsætter i en række bestemmelser, at en beslutning om tvang skal træffes af overlægen, hvormed menes, at det principielt er overlægen personligt, der skal træffe beslutningen. Overlægens ansvar og beslutning kan ikke delegeres til underordnet lægeligt personale.\nI Vejledning om anvendelse af tvang m.v. i psykiatrien defineres ”overlæge” som en erfaren speciallæge i psykiatri eller børne- og ungdomspsykiatri, som har ansvaret for en konkret patient. Det er et ledelsesmæssigt ansvar at vurdere, om overlægen er ”erfaren”. I denne vurdering kan det indgå, om speciallægen har mindst to års speciallægeerfaring.\nPå tidspunkter, hvor en overlæge ikke er tilstede eller kan kontaktes, kan en anden læge beslutte anvendelse af tvang. I sådanne tilfælde skal ”overlægen efterfølgende snarest tage stilling til beslutningen”. Dette er tidligere anset som hurtigst muligt efter at overlægen (forstået som den behandlingsansvarlige overlæge) igen er mødt på arbejde.\nDet Psykiatriske Patientklagenævn har imidlertid indført en skærpet praksis: Hvis der har været en overlæge tilstede på afdelingen, eller hvis der er mulighed for at forelægge og konferere telefonisk med en overlæge, så skal dette ske.\nResultatet af overlægens stillingtagen skal tilføres patientjournal og tvangsprotokol. Det skal tydeligt fremgå af journalnotatet, at overlægen har taget stilling til anvendelse af tvangen.\nPatientklagenævnets praksis omkring overlægegodkendelse er vedrørende tvangsfiksering beskrevet i Nævnets årsberetning 2015 side 37-38 således:\n1. Efter Psykiatrilovens § 4 a kan en anden læge i overlægens fravær træffe beslutning, men overlægen skal i så fald efterfølgende ”snarest” tage stilling til beslutningen.\nEfter lovbemærkningerne indebærer udtrykket ”snarest”, at overlægen skal tage stilling hurtigst muligt efter, at overlægen igen er mødt på hospitalet. Der sigtes her til en situation, hvor tvangsfikseringen iværksættes omkring midnat. I den situation kan overlægen vente med at tage stilling, indtil overlægen senere på dagen møder på hospitalet.\nHvis overlægens stillingtagen foreligger inden for to dage, vil nævnet ikke fremkomme med bemærkninger. Ved senere stillingtagen vil nævnet afæske hospitalet en forklaring på udsættelsen og på den baggrund træffe afgørelse i sagen.\nDet kan oplyses, at Folketingets Ombudsmands har givet udtryk for at være enig i denne praksis, der bygger på, at overlægens godkendelse også kan ske telefonisk på baggrund af oplysninger til overlægen om præmisserne for tvangsfikseringen eller dens opretholdelse.\nDet bemærkes dog, at retspraksis har strammet kravene således at hvis der har været en overlæge til stede på afdelingen er denne forpligtet til uden ophold at tage stilling til tvangsfikserings beslutningen.\n2. Tilsidesættelse af denne regel medfører, at tvangsindgrebet har været ulovligt i perioden, hvor overlægen ikke har taget stilling\nKapitel 2: Husorden (psykiatriloven § 2a, 2b og 2c)\nSygehusmyndigheden skal for at tilgodese et trygt miljø på psykiatriske afdelinge sikre, at der er en skriftlig husorden for de enkelte afdelinger, som er tilgængelig for patienterne, fx ved at ligge fremme eller ved at hænge synligt på stue og/eller fællesareal. Afsnitsledelsen skal sikre en procdure, så alle patienter får udleveret husordenen ved indlæggelsen.\nVed udformning eller ændring af den skriftlige husorden skal patienterne inddrages. Det tilrettelægges ud fra lokale forhold, herunder patientsammensætningen, hvordan inddragelsen sker.\nEn husorden skal indeholde generelle regler vedrørende orden, adfærd, rygning og besøgsforhold og lignende, samt beskrivelse af, hvilke afskæringer og begrænsninger samt foranstaltninger, der kan forekomme på sengeafsnittet.\nDer kan i medfør af psykiatriloven § 2 b jf. bekendtgørelse nr. 205 af 7/2 2022 om husordener på psykiatriske afdelinger fastsættes regler i husordenen om afskæringer eller begrænsninger vedrørende:\n- patientens adgang til mobiltelefon, computer og lignende\n- handel, bytte og spil mellem patienter\n- seksuelt samkvem mellem patienter på afdelingen\n- patienters adgang til visse bøger, tidsskrifter og lignende\n- patienters adgang til visse sociale medier og hjemmesider\n- tiltag uden patientens samtykke begrundet i hygiejnemæssige forhold\n- tiltag begrundet i ordens- eller sikkerhedsmæssige forhold\n- tiltag begrundet i behandlingsmæssige forhold\nDe opregnede afskæringer og begrænsninger kan kun anvendes, hvis det er beskrevet i sengeafsnittets husorden og hvis de i reglerne nærmere anførte kriterier er opfyldt.\nPatientens frivillige medvirken skal altid forsøges opnået forud for anvendelse af afskæringer eller begrænsninger, som dernæst ikke må anvendes i videre omfang, end hvad der er nødvendigt for at opnå det tilsigtede formål.\nSygehusmyndigheden kan i medfør af psykiatriloven § 2 c, jf. bekendtgørelse nr. 205 af 7/2 2022 om husordener på psykiatriske afdelinger træffe foranstaltninger med henblik på at undgå gentagelse af patienters adfærd i strid med de i husordenen fastsatte regler. Foranstaltningerne skal stå i rimeligt forhold til den adfærd, som der i husordenen er fastsat afskæring/begrænsning af og må ikke benyttes udover hvad der er nødvendigt for at opnå det tilsigtede formål.\nDet skal fremgå af husordenen, hvilke konsekvenser der kan være, hvis husordenen ikke overholdes, f.eks. at det for patienten konkret vurderes ud fra den samlede behandlingsplan, om og hvilke begrænsninger, der iværksættes. Der må ikke indgå konsekvenser, som man ikke har lovmæssig hjemmel til at sanktionere. Konsekvenser vurderes og begrundes i konkrete behandlingsmæssige årsager hos den enkelte patient, som journalføres med begrundelse.\nHvis en patient overtræder husordenen, skal personalet i den konkrete situation vurdere, om sanktionen ifølge husordenen skal iværksættes. I vurderingen inddrages de konkrete omstændigheder og patientens sygdomstilstand, herunder om patienten har forstået husordenen og om patienten er indstillet på at ændre adfærd.\nKapitel 3: Formål - Behandlingsplan – Forhåndstilkendegivelser\n3.1 Vejledning om formål med indlæggelsen (psykiatriloven § 3 stk. 2)\nLægen skal sikre, at patienter ved indlæggelse vejledes om formålet med indlæggelsen, opholdet og behandlingen samt om udsigterne til en bedring af helbredstilstanden.\n3.2 Behandlingsplan (psykiatriloven § 3 stk. 3)\nOverlægen har ansvaret for, at der opstilles en behandlingsplan for alle patienter, som indlægges på psykiatrisk afdeling, og at patienten inddrages og høres om planens indhold, samt at patientens samtykke til dens gennemførelse til stadighed søges opnået.\nPatienten skal have udleveret en kopi af behandlingsplanen og efterfølgende reviderede behandlingsplaner, medmindre patienten ikke ønsker det. Det skal fremgå af journalen, hvis patienten har frabedt sig kopi af behandlingsplanen\nJf. PRI instruks: Psykiatriske behandlingsplaner\n3.3 Forhåndstilkendegivelser (psykiatriloven § 3 stk. 4-5)\nPatienten skal ved indlæggelsessamtalen høres om eventuelle tilkendegivelser af præferencer i forhold til behandlingen, herunder - hvis anvendelse af tvang kommer på tale - hvilke reaktionsmuligheder patienten foretrækker i en tilspidset situation og hvilken behandling patienten foretrækker, hvis den pågældende får det dårligt. Hvis det er relevant i den konkrete situation, kan det endvidere drøftes, hvilke behandlingsformer patienten vil foretrække, hvis anvendelse af tvang kommer på tale.\nHvis det ud fra en lægefaglig vurdering af patientens tilstand ikke er muligt at indhente en forhåndstilkendegivelse af præferencer ved indlæggelsen, skal det ske snarest muligt herefter. Patientens forhåndstilkendegivelser skal journalføres og i videst muligt omfang inddrages i behandlingsplanen.\nJf. PRI instruks: Forhåndstilkendegivelser og arbejdet med forebyggelse af tvang i Psykiatrien Region Nordjylland\n3.4 Stillingtagen til inddragelse af pårørende eller andre (psykiatriloven § 3 stk. 6)\nVed indlæggelsessamtalen skal det så vidt muligt sikres, at patienten tager stilling til inddragelse af pårørende eller andre i patientens sociale netværk i behandlingsforløbet og dette journalføres. Er det på grund af patientens tilstand ikke muligt at få patienten til at tage stilling til inddragelse af pårørende ved indlæggelsen, skal det ske snarest muligt herefter.\nPersonale kan tage imod oplysninger fra pårørende, også selvom patienten ikke giver samtykke til videregivelse af oplysninger til pårørende. Der er journaliseringspligt af oplysninger fra pårørende, som skønnes at have relevans og betydning for patientens behandling. De pårørende bør informeres om, at patienten har ret til indsigt i patientjournalen, herunder hvorfra oplysningerne stammer.\nKapitel 4: Frihedsberøvelse (psykiatriloven kapitel 3)\nGrundloven fastsætter, at den personlige frihed er ukrænkelig og at frihedsberøvelse af borgere kun kan finde sted med hjemmel i lov samt at lovligheden af en administrativ frihedsberøvelse skal kunne forelægges for domstolene. Patienter skal samtykke til sygehusindlæggelse, og sundhedslovens § 15 fastsætter, at behandling kun kan foregå med patientens informerede samtykke, med mindre andet følger af lov. Psykiatriloven er en sådan lov, som giver mulighed for mod patientens vilje at beslutte sygehusindlæggelse og behandling, hvis de i loven fastsatte betingelser er opfyldt.\nBetingelser for frihedsberøvelse\nEn patient kan og skal frihedsberøves, hvis patienten har behov for behandling, ikke frivilligt vil tage imod tilbud om indlæggelse og følgende betingelser er opfyldt:\n1. Patienten er sindssyg eller i en tilstand, der svarer til sindssygdom og\n2. Det er uforsvarligt ikke at frihedsberøve patienten for at kunne give behandling, fordi:\na. Udsigten til helbredelse eller en betydelig og afgørende bedring af sygdommen ellers vil blive væsentlig forringet, eller\nb. Patienten er til nærliggende og væsentlig fare for sig selv eller andre.\n- ”a” er indlæggelse på behandlingsindikation (gule papirer)\n- ”b” er indlæggelse på farlighedsindikation (røde papirer).\nI begge tilfælde skal frihedsberøvelsen være begrundet i behovet for behandling. Ved frihedsberøvelse på fareindikation er denne betingelse opfyldt, hvis lægen skønner, at behandling kan afhjælpe farligheden.\n4.1 Tvangsindlæggelse (psykiatriloven § 5)\nFamilie, hjemmepleje, personale på bosteder eller andre vil ofte tage initiativ til at en læge tilkaldes for at tilse en person, som fremtræder som sindssyg. Hvis ikke patientens nærmeste eller andre tilkalder læge, påhviler det politiet. Den tilkaldte læge skal foranledige tvangsindlæggelse af en person, som opfylder betingelserne for tvangsindlæggelse, hvis det ikke er muligt at få personen til at tage imod tilbud om frivillig indlæggelse.\nDen tvangsindlæggende læge må ikke være ansat på det psykiatriske sygehus eller den psykiatriske afdeling, hvor tvangsindlæggelse skal finde sted eller i øvrigt være inhabil. Denne bestemmelse udelukker ikke, at læger i psykiatrien i Region Nordjylland ville kunne tvangsindlægge patienter i den anden klinik, end lægens ansættelsessted, men det er ledelsesmæssigt besluttet i Psykiatrien, at psykiatriens læger ikke udfærdiger tvangsindlæggelseserklæring på tværs af de to klinikker i Region Nordjylland.\nTvangsindlæggende læge udarbejder erklæring om tvangsindlæggelse og formidler erklæringen til politiet. Politiet kontrollerer, at lovens betingelser og tidsfrister er overholdt. Politiet sikrer tvangsindlæggelsen ved at ledsage patienten til den psykiatriske afdeling.\nTidsfrist for tvangsindlæggelse (psykiatriloven § 7 stk. 3):\nVed tvangsindlæggelse på gule papirer (behandlingsindikation) skal patienten indlægges senest 7 døgn efter lægens undersøgelse af patienten.\nVed tvangsindlæggelse på røde papirer (fareindikation) skal patienten indlægges inden 24 timer efter lægens undersøgelse af patienten.\n• Praksis: Patientklagenævnets årsberetning 2016, side 42 (eksempel 1 a)\nTvangsindlæggelse må kun gennemføres på grundlag af en lægeerklæring, der hviler på den indlæggende læges egen undersøgelse foretaget med henblik på indlæggelse (psykiatrilovens § 7, stk. 2) og 7 dages fristen i lovens § 7, stk. 3, skal regnes fra undersøgelsens afslutning og ikke fra erklæringens udfærdigelse.\nI sagen var en patient ved egen læge den 20. juni 2016, men blev ikke oplyst om, at konsultationen skete med henblik på en mulig indlæggelse. Den 22. juni 2016 underskrev den indlæggende læge en erklæring om, at have foretaget en undersøgelse af patienten med henblik på indlæggelse, men nævnet fandt ikke, at en efterfølgende telefonisk henvendelse til patienten hverken kunne gøre det ud for en egentligt undersøgelse, eller kunne forlænge syv dages fristen\nNævnet godkendte på denne baggrund ikke tvangsindlæggelsen\nPsykiatriens overlæge træffer den endelige afgørelse om tvangsindlæggelse (§ 9 stk. 2).\nEfter patientens ankomst til den psykiatriske afdeling skal overlægen afgøre, om betingelserne for tvangsindlæggelse er opfyldt. Overlægen skal påse at de formelle betingelser er opfyldt, herunder at papirerne er korrekt udfyldt (at tvangsindlæggelseserklæring og politipapirer er behørigt udfyldt og underskrevet – samt tidsfrist for tvangsindlæggelsen).\nOverlægen skal også foretage en første vurdering af, om de materielle betingelser, herunder kravet om psykose eller ligestillet tilstand er opfyldt. Overlægens vurdering skal være baseret på overlægens egen undersøgelse af patienten eller på den indlæggende læges erklæring og den i psykiatrien modtagende læges journalnotater.\nEn eventuel forhåndsgodkendelse fra psykiatrisk overlæge af lægeerklæringen (den gule eller røde erklæring) er ikke den endelige godkendelse af tvangsindlæggelsen, der først kan foretages, når patienten er modtaget på afdelingen og undersøgt af læge/overlæge i Psykiatrien.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 1\n4.2 Tvangstilbageholdelse (psykiatriloven § 10)\n4.2.1 Tvangstilbageholdelse af en tvangsindlagt patient\nAnmoder den tvangsindlagte patient om at blive udskrevet, skal overlægen tage stilling til om patienten kan udskrives eller skal tvangstilbageholdes. Patientens udskrivningsønske kan være udtrykkeligt (patienten forlanger sig udskrevet), men kan også være en adfærd fra patienten, som må ligestilles med et udskrivningsønske.\nBetingelserne for at tvangstilbageholde en patient er de samme som for tvangsindlæggelse.\nEn tvangsindlagt patient, som forlanger at blive udskrevet, men som fortsat opfylder psykiatrilovens betingelser for frihedsberøvelse, skal oveni tvangsindlæggelsen også tvangstilbageholdes. Tvangstilbageholdelsen skal noteres i patientjournalen og på tvangsprotokollen.\nHvis en tvangsindlagt patient indenfor det første døgn efter indlæggelsen begærer sig udskrevet, er der en særregel for tvangsindlagte patienter, som giver overlægen mulighed for at anvende op til 48 timer regnet fra tvangsindlæggelsestidspunktet til vurdering af om patienten skal tvangstilbageholdes eller kan udskrives. Se om 24 timers reglen nedenfor.\nHvis patienten ikke fremsætter et udskrivningsønske, skal der ikke ske tvangstilbageholdelse, og frihedsberøvelsen fortsætter ved revurderinger som en opretholdt tvangsindlæggelse.\n4.2.2 Tvangstilbageholdelse af en frivillig indlagt patient\nEn frivillig indlagt patient kan og skal frihedsberøves, hvis patienten begærer sig udskrevet på et tidspunkt, hvor patienten opfylder psykiatrilovens betingelser for tvangsindlæggelse.\nForinden forsøges i overensstemmelse med mindstemiddelsprincippet at opnå patientens samtykke til fortsat frivillig indlæggelse.\n4.2.3 24 timers reglen (psykiatriloven § 10 stk. 3)\nEn patient kan altid anmode om at blive udskrevet. Når en patient ønsker at blive udskrevet, skal overlægen snarest muligt og senest indenfor 24 timer afgøre, om patienten kan udskrives eller skal tvangstilbageholdes. Ved patienter, hvor der ikke er tvivl om at patienten enten kan udskrives eller skal tvangstilbageholdes, skal der tages stilling til patientens anmodning uden unødig forsinkelse.\nReglen gælder under hele indlæggelsen, således også hvor patienten tidligere har fået afslag på udskrivning og på ny fremsætter et udskrivningsønske. 24 timers reglen skal kun anvendes i situationer, hvor patientens sygdomstilstand giver anledning til tvivl, som fx ved fluktuerende tilstande (fx reaktiv psykose).\nPatientens klageadgang i forbindelse med anvendelse af 24 timers reglen:\nNår ventetiden er en del af en tvangsindlæggelse eller når overlægen beslutter, at patienten skal tvangstilbageholdes, er ventetiden på overlægens stillingtagen en del af frihedsberøvelsen, som kan påklages som vanligt.\nHvis overlægen efter anvendelse af en betænkningstid beslutter at en frivillig indlagt patient kan udskrives, har patienten haft et ufrivilligt ophold på sygehuset af en vis varighed (op til 24 timer).\nHvor den frivillig indlagte patient accepterede at afvente overlægens stillingtagen, antages opholdet i ventetiden ikke at være en frihedsberøvelse og kan følgelig ikke påklages.\nHvis den frivillig indlagte patient derimod under protest tilbageholdes i afdelingen i ventetiden indtil overlægens afgørelse foreligger, er der tale om en administrativ frihedsberøvelse, hvis lovlighed kan efterprøves ved domstolene.\nDet Psykiatriske Patientklagenævn har imidlertid ikke kompetence til at behandle en klage over anvendelse af psykiatrilovens § 10 stk. 3\n• Patientklagenævnets årsberetning 2014 (s. 51): Nævnets kompetence vedr. 24 timers reglen\nPatientklagenævnet afviste en klage fra en patient vedrørende ventetid på overlægens afgørelse på over 24 timer. Nævnet udtaler, at en tilbageholdelse efter 24 timers reglen ikke er omfattet af nævnets kompetence, jf. psykiatrilovens § 35, der præcist fastlægger nævnets kompetenceområde. Nævnet anfører, at spørgsmålet om denne tilbageholdelse skal forelægges for retten efter retsplejeloven kap. 43 a.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 2\n4.3 Revurdering af frihedsberøvelse (psykiatriloven § 21)\nDen behandlingsansvarlige overlæge skal løbende sikre, at frihedsberøvelse ikke udstrækkes længere end nødvendigt. Derudover skal frihedsberøvelsen efterprøves på faste tidspunkter, henholdsvis 3, 10, 20 og 30 dage efter at frihedsberøvelsen blev iværksat og derefter mindst hver 4. uge indtil ophør. Efterprøvelsen udregnes fra den dag, hvor den første frihedsberøvelse blev iværksat (dag 0). Datoerne for efterprøvelse ændres således ikke, hvis en tvangsindlagt patient senere tilbageholdes.\nVed revurdering skal overlæge påse, at betingelserne for at frihedsberøve patienten fortsat er opfyldt. Indikationen for en frihedsberøvelse kan ændre sig i løbet af indlæggelsen, fx at tvangsindlæggelse på fareindikation ændres til en opretholdt frihedsberøvelse på behandlingsindikation. Indikationen for frihedsberøvelsen beskrives i revurderingsnotatet i patientjournalen. Der skal ikke ændres på indikationen i tvangsprotokollen, da denne refererer til indikationen på tidspunktet for etableringen af frihedsberøvelsen.\nRevurdering på 3., 10., 20. og 30. dagene skal ske på den præcise dag og kan hverken foretages dagen før eller udsættes til næste hverdag. Ved for tidlig revurdering af de faste dage vurderer nævnet frihedsberøvelse ”formelt ulovlig” indtil næste revurdering (jf. refereret afgørelse fra Patientklagenævnet).\nForsinket revurdering medfører, at frihedsberøvelsen som minimum er ulovlig i de dage, som revurderingen er forsinket.\nNår frihedsberøvelsen udstrækkes til at revurdering skal foretages hver 4. uge (28 dage) kan revurdering eventuelt foretages 1-2 dage førend 28. dagen, hvis revurderingen mest hensigtsmæssigt foretages af overlæge på en hverdag. En sådan fremgangsmåde er ukommenteret i flere landsretsafgørelser, og er omfattet af lovens ordlyd om ”mindst hver 4.uge.\n• Praksis: Det Psykiatriske Patientklagenævn (20/2 2022 – 21/14350)\nRevurdering af frihedsberøvelse blev foretaget på dag 29. Den næste revurdering blev foretaget efter 4 uger, på dag 57. Patientklagenævnet anførte i afgørelsen, at frihedsberøvelsen fra dag 29 til den næste revurdering på dag 57 var ”formelt ulovlig”. Nævnet fandt dog ikke på baggrund af den formelle ulovlighed grundlag for at tilsidesætte beslutningen om frihedsberøvelse.\nRevurdering ved absenteret patient, hvor politiet er anmodet om at tilbageføre patienten\nHvis en af de obligatoriske revurderinger falder i den 7 dages periode, hvor politiet kan tilbageføre patienten (se afsnit 4.4), skal der på den dag, hvor revurdering skal foretages, tilføres journalen notat. Hvis det er muligt at vurdere patienten in absentia beskrives i journalen, at patienten må antages fortsat at være psykotisk og behandlingskrævende, med belysning af på hvilken baggrund vurderingen er foretaget (fx at patienten var tydeligt psykotisk på tidspunktet, hvor patienten forlod afdelingen, at patienten har været psykotisk i en længere periode, at patienten tvangsmedicineres og dermed aktuelt er uden medicin mv.). Hvis patientens formodede aktuelle tilstand ikke kan vurderes, anføres journalnotat om at revurdering må afvente patientens tilbagekomst til afdelingen.\nBringes patienten tilbage til afdelingen af politiet, eller kommer patienten eventuelt selv tilbage, skal der - uanset om en vis sandsynlig vurdering var mulig på revurderingsdagen - straks ved patientens tilbagevenden til afdelingen foretages en lægelig vurdering af, om patienten opfylder betingelserne for tvangstilbageholdelse, hvilket journalføres og på dette tidspunkt udfyldes tvangsprotokol.\nHvis betingelserne for frihedsberøvelse ved patientens tilbagevenden til afdelingen ikke er opfyldt, ophæves frihedsberøvelsen og patienten udskrives, hvis han ikke ønsker frivillig indlæggelse.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 4\n4.4 Tilbageførsel af frihedsberøvede patienter (psykiatriloven § 10a)\nHvis en frihedsberøvet patient forlader den psykiatriske afdeling, kan overlægen beslutte, at patienten skal føres tilbage med politiets hjælp. Hvis den frihedsberøvede patient er udeblevet efter aftalt udgang, kan overlægen ligeledes beslutte tilbageførsel ved politiet, forudsat patientens højst har haft udgang med indtil 3 overnatninger.\nTilbageførsel kan ske indtil en uge efter, at udeblivelsen er konstateret. Patienten skal være bragt tilbage til den psykiatriske afdeling inden udløbet af ugefristen.\nPatientens absentering eller udeblivelse efter udgang skal sidestilles med en anmodning om udskrivning. Det medfører, at overlægen - ved patientens tilbageførsel ved politiets bistand - skal tage stilling til, om betingelserne for (fortsat) frihedsberøvelse i form af tvangstilbageholdelse er opfyldt.\nHar en patient forladt afdelingen uden aftale eller udebliver efter aftalt udgang, skal plejepersonalet orientere vagthavende læge, ansvarshavende sygeplejerske samt Informationen.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 5\n4.5 Overførelse af patient fra åbent til lukket sengeafsnit (psykiatriloven §10 stk. 2)\nOverførelse af en frivillig indlagt patient til et lukket sengeafsnit kan ske med patientens informerede samtykke. Hvis patienten ikke samtykker, kan patienten kun overføres til et lukket sengeafsnit, hvis patienten opfylder betingelserne for tvangstilbageholdelse og tvangstilbageholdes før overflytning til et lukket sengeafsnit gennemføres. Dette gælder uanset om det sengeafsnit, som patienten overføres fra, er et åben eller et lukkket sengeafsnit, og uanset om overføslen sker til et lukkket sengeafsnit på samme sygehus eller et lukkket sengeafsnit på et andet sygehus.\nProceduren for tvangstilbageholdelse følges, hvorefter patienten kan overføres til lukket sengeafsnit. Anvendelse af den nødvendige fysiske magt til at gennemføre, at patienten overføres til et lukket sengeafsnit dokumenteres i patientjournalen, men skal ikke registreres i tvangsprotokol skema 3, men behandles efter reglerne om tvangstilbageholdelse. Forløb af overførelsen beskrives og dokumenteres i patientjournalen\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 3\n4.6 Overflytning af en frihedsberøvede patient til et andet sengeafsnit\nOverflytning af frihedsberøvede patienter til et andet sengeafsnit i Psykiatrien er en ledelsesmæssig beslutning, som træffes af de behandlingsansvarlige overlæger på de involverede sengeafsnit i samråd med ledende overlæge.\nOverflytning mellem sengeafsnit under samme ledende overlæge\nOverflytning af frihedsberøvede patienter kan frit ske mellem sengeafsnit, som hører under samme ledende overlæges ansvarsområde. Revurdering af frihedsberøvelse fortsætter uændret i tvangsprotokol.\nOverflytning mellem sengeafsnit under forskellige ledende overlæger\nVed overflytning af en frihedsberøvet patient til et sengeafsnit under en anden ledende overlæge, afsluttes tvangsprotokol skema 1 for det første sengeafsnit.\nOverlægen på modtagende sengeafsnit skal ved patientens ankomst til det nye sengeafsnit tage stilling til, om frihedsberøvelsen skal fortsætte eller ophøre. Vurderer overlægen, at frihedsberøvelsen skal fortsætte, oprettes ny tvangsprotokol med overflytningsdatoen som iværksættelsesdato og med revurdering af den fortsatte frihedsberøvelse efter 3, 10, 20 og 30 dage etc. på det modtagende sengeafsnit.\nOverflytning til sygehuse i andre regioner\nSamme fremgangsmåde som ved overflytning mellem sengeafsnit under forskellige ledende overlæger.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 2.4\n4.7 Ophør af frihedsberøvelse (psykiatriloven § 11)\nNår overlægen vurderer, at betingelserne for frihedsberøvelse ikke længere er tilstede, skal frihedsberøvelsen straks ophøre. Patienten og patientrådgiveren skal straks orienteres.\nEn ophævelse af frihedsberøvelse er ikke ensbetydende med udskrivning, idet patienten kan forblive indlagt på frivilligt grundlag.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 6\n4.8 Efterlysning af en indlagt ikke frihedsberøvet patient\nEn frivillig indlagt patient kan ikke tilbageføres med politiets hjælp (se kapitel 4.4).\nHvis en frivilligt indlagt patient har forladt sengeafsnittet uden aftale med personale eller ikke kommer tilbage som aftalt efter en udgang, skal plejepersonalet orientere vagthavende læge.\nHvis lægen efter konference med overlæge/bagvagt vurderer, at patienten er til fare for sig selv eller andre og opfylder kriterierne for frihedsberøvelse, skal politiet kontaktes for orientering om at patienten bør findes med henblik på vurdering af behov for tvangsindlæggelse. Lægen orienterer politiet om situationen, herunder præcisering af, at patienten er frivilligt indlagt og derfor ikke af politiet kan bringes tilbage til psykiatrisk sygehus mod sin vilje. Hvis politiet får kontakt til patienten må tvangsindlæggelsesprocedure iværksættes, hvis politiet skønner det fornødent.\nLægen tager stilling til (evt. efter konference med overlæge/bagvagt) om pårørende, egen læge, distriktspsykiatrien eller andre skal informeres. Patienten orienteres som hovedregel efterfølgende herom.\nOplysninger om alle kontakter skal noteres i patientens journal.\n4.9 Efterlysning af retslige patienter\nLægen skal sikre, at politiet straks underrettes, hvis følgende retslige patienter har forladt sengeafsnittet:\n- Patient varetægtsfængslet i surrogat,\n- Afsoner i surrogat\n- Mentalobservand indlagt i henhold til retskendelse\n- Patient med anbringelsesdom\nHar en patient med dom til behandling forladt sengeafsnittet, skal lægen sikre, at kriminalforsorg og bistandsværge underrettes, og det skal vurderes, om politiet skal underrettes med henblik på tilbageførsel af patienten.\nDer skal informeres til Klinikledelse og psykiatridirektør, jfr. instruks: Instruks vedrørende absentering, efterlysning og tvangstilbageførsel.\n4.10 Ambulante patienter og fremmødte i psykiatrisk skadestue\nKun døgnindlagte patienter kan tvangstilbageholdes. Patienter som kommer til ambulante samtaler i et ambulatorium i Psykiatrien kan således ikke tvangstilbageholdes.\nHvis en patient/person i ambulatorium/skadestue er psykotisk og behandlingskrævende, men afviser tilbud om frivillig indlæggelse, skal indikation for eventuel tvangsindlæggelse vurderes. Vagthavende læge skal konferere med overlæge/bagvagt.\nVurderes det nødvendigt med umiddelbar tvangsindlæggelse på fareindikation, skal politi og udefrakommende læge/vagtlæge tilkaldes for vurdering og gennemførelse af tvangsindlæggelse.\nHvis en patient/person i denne situation vil forlade psykiatrien før politi og udefrakommende læge er ankommet, kan relevante tiltag for at sikre personens forbliven undtagelsesvis anvendes - fx døraflåsning og fysisk fastholdelse. Hjemlen er i straffelovens bestemmelse om nødret, hvorfor der skal være tale om en nødretssituation. Den anvendte magt skal ikke tilføres tvangsprotokol, da der ikke er tale om tvang i henhold til psykiatriloven. Forløb og omstændigheder skal journalføres. Overlæge/bagvagt og politiet skal altid orienteres.\nKapitel 5: Tvangsbehandling (psykiatriloven §12 og §13)\n”Tvangsbehandling” defineres som den fast ordinerede behandling under indlæggelse, mens ”akut beroligende medicin” er beskrevet i § 17 stk. 2 (se kapitel 7.4). Tvangsbehandling må kun anvendes overfor personer, der er indlagt på psykiatrisk afdeling og opfylder betingelserne for tvangstilbageholdelse. Det er vigtigt at iagttage mindste middels princip, det vil sige vurdere og dokumentere, hvorfor en mindre indgribende foranstaltning ikke er tilstrækkelig.\nDet skal dokumenteres i journalen, at patienten løbende er søgt motiveret for frivillig behandling. Motivationsperioden skal normalt være mindst 48 timer og højst 72 timer, og skal følge en bestemt procedure.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 7\nBeslutning om tvangsbehandling skal træffes af overlæge, som samtidig beslutter og anfører på tvangsprotokol skema 2, hvilken form for magtanvendelse, der kan anvendes for gennemføre behandlingen. Ved den konkrete tvangsbehandling skal fysisk fastholdelse, som anvendes for at gennemføre tvangsbehandlingen ikke registreres selvstændigt i tvangsprotokol. Hvis der undtagelsesvis anvendes kortvarig fiksering med bælte for at gennemføre tvangsbehandlingen, skal fikseringen imidlertid altid registreres særskilt i tvangsprotokollen på skema 3.\nOmstændighederne omkring magtanvendelsen skal beskrives i journalen.\nPatientens klage over tvangsbehandling har opsættende virkning, med mindre omgående gennemførelse af behandlingen er nødvendig for ikke at udsætte patientens liv eller helbred for væsentlig fare eller for at afværge, at patienten udsætter andre for nærliggende fare for skade på legeme eller helbred.\nTvangsbehandling kan derfor som hovedregel først iværksættes, når klagen er behandlet i Det Psykiatriske Patientklagenævn og Patientklagenævnet har godkendt tvangsbehandlingen. Patienten skal have modtaget nævnets afgørelse, før en godkendt tvangsbehandling kan påbegyndes.\nHvis patienten ikke ønsker at klage over overlægens beslutning, sættes tvangsbehandlingen i gang. Hvis patienten i forløbet ønsker at klage, skal tvangsbehandling pauseres, indtil Patientklagenævnets afgørelse foreligger, medmindre kriteriet om et uopsætteligt behandlingsbehov på klagetidspunktet er opfyldt.\nHar patienten haft klaget til Patientklagenævnet, som har godkendt tvangsbehandlingen, som derefter er gået i gang, har en ny klage fra patienten over den fortsatte tvangsbehandling i samme behandlingsforløb ikke opsættende virkning. Den igangværende tvangsbehandling skal således ikke pauseres i perioden indtil patientklagenævnets afgørelse foreligger.\nKlage over Patientklagenævnets afgørelser til Det Psykiatriske Ankenævn har ikke opsættende virkning\n• Praksis: Patientklagenævnets årsberetning 2016 (s. 71)\nPatientklagenævnet fandt, at overlægen burde have holdt en pause i tvangsbehandlingen, straks da overlægen modtog patientens klage over beslutningen om tvangsbehandling. Pausen i tvangsbehandlingen burde være fortsat til, Patientklagenævnet havde truffet afgørelse i sagen. Behandlingen kunne genoptages, hvis Patientklagenævnet godkendte beslutningen af 6. maj 2016 om tvangsbehandling\n• Tilsvarende afgørelse i Patientklagenævnets årsberetning 2013 (s. 56)\n5.1 Former for tvangsbehandling\n• Legemlig lidelse\n• Blodprøver og andre undersøgelser\n5.2 Tvangsmedicinering (psykiatriloven §12, jf. bek. 1075 af 27/10 2019)\nTvangsmedicinering må kun anvendes, når andre behandlingsmuligheder må anses for uanvendelige.\nPatienten skal være fuldt informeret om behandlingens formål, virkning og mulige bivirkninger, hvilket journalføres. Patienten skal have lejlighed til at tale med sin patientrådgiver, hvilket også journalføres.\nVed tvangsmedicinering må der kun anvendes afprøvede lægemidler i sædvanlig dosering og med færrest mulige bivirkninger.\nAnkenævnets praksis vedrørende doseringsforslag for Zyprexa (Olanzapin) og vedrørende Abilify (Aripiprazol) - se her\nDepotpræparater bør i videst muligt omgang undgås, og der skal være særlig begrundelse for at anvende denne administrationsform. Depotbehandling må ikke være begyndelsesbehandling ved tvangsmedicinering af patienter, hvis reaktion på behandlingen man ikke kender. Patientklagenævnet kræver således, at det ved klage over beslutning om tvangsbehandling med depotmedicin altid oplyses til nævnet, hvornår patienten tidligere har modtaget pågældende type medicin.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 7.1 og 7.2\n5.3 Ernæring med tvang (psykiatriloven §12, jf. §7 i bek.1075 af 27/10 2019)\nMindstemiddelsprincippet skal iagttages, hvilket indebærer, at patienten først, i det omfang der er muligt, skal have lagt en detaljeret kostplan med henblik på vægtøgning. Hvis dette ikke fører til vægtøgning, bør patienten tilbydes ernæring via sonde som et frivilligt behandlingstilbud.\nDet overfor anførte om tvangsbehandling gælder også ved tvangsernæring. Der skal gennemføres en motivationsfase, hvor patienten informeres om behandlingens formål, virkning og mulige bivirkninger og patienten skal have lejlighed til at tale med sin patientrådgiver mv.\nBeslutning om tvangsernæring skal træffes af overlægen, som samtidig fastsætter, om der kan anvendes magt for at gennemføre behandlingen. I overlægens fravær kan beslutning træffes af en anden læge. Overlægen skal efterfølgende snarest tage stilling til beslutningen (se kapitel 1.7)\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 7.3\n5.4 ECT- tvangsbehandling (psykiatriloven §12, jf. § 8 i bek. 1075 af 27/10 2019)\nTvangsbehandling med ECT er meget sjældent indiceret. ECT med tvang må kun iværksættes, hvis patienten opfylder betingelserne for tvangstilbageholdelse på fareindikation og er i en aktuel eller potentiel livstruende tilstand. Akut delir kan være en situation, hvor der kan være indikation for ECT behandling med tvang, hvis det akutte delir udvikler sig i livstruende retning.\nECT-behandling gennemføres i princippet som al anden tvangsbehandling.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 7.4\nJf. PRI instruks: ECT-behandling i Psykiatrien\n5.5 Tvangsbehandling af legemlig lidelse (psykiatriloven §13, jf. bek. 1075 af 27/10 2019)\nFølgende grundbetingelser skal være opfyldt, for at tvangsbehandling af en legemlig lidelse kan komme på tale:\n• Patienten skal være indlagt på en psykiatrisk afdeling (evt. som ”dobbeltindlagt”)\n• Patienten skal opfylde betingelserne for frihedsberøvelse (hvis tvangsbehandlingen skal ske på somatisk sygehus skal patienten frihedsberøves)\n• Den legemlige lidelse udsætter patientens liv eller helbred for væsentlig fare\n• Patienten giver ikke informeret samtykke til den nødvendige behandling\nDer er forskellig procedure alt efter om tvangsbehandlingen af den somatiske lidelse kan varetages under indlæggelse i psykiatrien eller om tvangsbehandlingen kun kan gennemføres under indlæggelse i somatikken.\nEr patienten indlagt på psykiatrisk afdeling tager overlægen stilling til, om betingelserne for tvangsindlæggelse er opfyldt. Overlægen på den psykiatriske afdeling og overlægen på den somatiske afdeling træffer i fællesskab beslutning om den somatiske tvangsbehandling.\nEr patienten i forvejen indlagt på en somatisk afdeling, hvor patienten på psykotisk baggrund ikke ønsker behandling for en livstruende sygdom, skal der gennemføres dobbeltindlæggelse af patienten, før der kan træffes beslutning tvangsbehandling. Det vil sige, at der skal gennemføres en tvangsindlæggelse af patienten. Den somatiske sygehuslæge udfærdiger tvangsindlæggelseserklæring efter undersøgelse af patienten. Den psykiatriske overlæge træffer afgørelse om tvangsindlæggelse på baggrund af tvangsindlæggelseserklæringen og oplysninger fra psykiatrisk tilsyn.\nDa patienten allerede er indlagt på somatisk sygehus, er det ikke nødvendigt at involvere politiet i tvangsindlæggelsesproceduren (jfr. § 13 stk. 1 2. punktum, som ikke henviser til § 7 stk. 1 om at politiet træffer bestemmelse om tvangsindlæggelsens iværksættelse og yder bistand hertil).\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 8\n5.6 Blodprøver eller andre undersøgelser med tvang\nDer er ikke i psykiatriloven taget stilling til, hvilke tiltag tvangsbehandling omfatter. Blodprøvetagning med tvang er ikke nævnt i psykiatriloven, men ifølge Sundhedsministeriet og Patientklagenævnet kan der tages en blodprøve med tvang, hvis blodprøvetagningen er en nødvendig forudsætning for og dermed et nødvendigt element i gennemførelse af en tvangsbehandling.\nAfhængig af begrundelse for blodprøve kan tvangen høre under enten psykiatriloven § 12 eller § 13:\n1. Er blodprøve en nødvendig forudsætning for en psykiatrisk tvangsbehandling, skal proceduren efter psykiatrilovens §12 følges. Blodprøvetagningen betragtes som et nødvendigt element i gennemførelse af tvangsbehandlingen (jfr. ovenfor om medicinsk tvangsbehandling)\n2. En blodprøvetagning, der bliver foretaget af hensyn til patientens somatiske tilstand og med henblik på behandling af en somatisk lidelse, skal proceduren efter psykiatrilovens §13 følges. Det vil sige, at beslutning om blodprøve ikke kan træffes af den psykiatriske overlæge alene, men skal træffes i samråd med overlæge fra somatisk afdeling.\nI begge situationer gælder, at der ikke må tages blodprøver med tvang, som ikke er nødvendige for selve tvangsbehandlingen.\nVed en potentielt livs- og førlighedstruende tilstand kan hjemlen til at foretage undersøgelse i form af blodprøve være straffelovens regel om nødret.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 9\nAndre nødvendige undersøgelser:\nTilsvarende betragtninger må gælde i forbindelse med andre typer af undersøgelser, f.eks. røntgen, EKG, scanninger m.v.\nØjeblikkeligt behandlingsbehov – regel i Sundhedsloven\nI sundhedslovens § 19 er en regel om behandling uden samtykke af midlertidigt og varigt inhabile, når der er tale om et øjeblikkeligt behandlingsbehov. Der ligger en nødretsbetragtning bag, begrundet i det øjeblikkelige behandlingsbehov. Bestemmelsen giver ikke adgang til at anvende fysisk magt.\nSundhedsloven § 19. Hvis en patient, der midlertidigt eller varigt mangler evnen til at give informeret samtykke eller er under 15 år, befinder sig i en situation, hvor øjeblikkelig behandling er påkrævet for patientens overlevelse eller for på længere sigt at forbedre patientens chance for overlevelse eller for et væsentligt bedre resultat af behandlingen, kan en sundhedsperson indlede eller fortsætte en behandling uden samtykke fra patienten eller fra forældremyndighedens indehaver, nærmeste pårørende, værge eller fremtidsfuldmægtig.\nJf. PRI instruks: Regler om magt og tvang i forbindelse med sygehusbehandling\n5.7 Lov om somatisk tvangsbehandling\nReglerne i lov om somatisk tvangsbehandling gælder ikke for patienter, der er omfattet af Psykiatriloven, men er vigtige at have kendskab til, fx i forbindelse med varetagelse af psykiatrisk tilsyn i somatikken.\nLoven fastsætter betingelserne for at anvende tvang for at sikre nødvendig somatisk behandling til varigt inhabile patienter. Målgruppen er patienter, der er fyldt 15 år, og som varigt mangler evnen til at give informeret samtykke til behandling. Det kan f.eks. være udviklingshæmmede, hjerneskadede og patienter med demens, som er omfattet af sundhedsloven § 18. Det er kun læger og tandlæger, der kan beslutte, at en varigt inhabil patient skal tvangsbehandles.\nPatientens frivillige medvirken skal forsøges opnået, før der besluttes behandling med tvang og mindstemiddelsprincip skal efterleves.\nLoven giver mulighed for at anvende følgende typer af tvangsindgreb for at gennemføre den somatiske tvangsbehandling:\n- Fysisk fastholdelse og beroligende medicin, hvis det er nødvendigt for at kunne gennemføre tvangsbehandlingen (det er ikke tilladt at bruge hjælpemidler til fastholdelse af patienten)\n- Tvangsindlæggelse, tilbageholdelse og tilbageførsel\n- Personlig hygiejne ved tvang på patienter, der er tvangsindlagt\nDer skal indhentes et stedfortrædende informeret samtykke til behandlingen fra patientens nærmeste pårørende, værge eller fremtidsfuldmægtig eller alternativt faglig tilslutning fra en anden læge med faglig indsigt på behandlingsområdet – herunder specifikt samtykke eller tilslutning til, at behandlingen gennemføres med tvang.\nLægen skal endvidere vejlede den nærmeste pårørende, værge eller fremtidsfuldmægtige, som har givet informeret samtykke, om muligheden for at klage til Tvangsbehandlingsnævnet. Hvis klager ønsker det, skal lægen indbringe sagen for Tvangsbehandlingsnævnet.\nLægen skal udarbejde en tvangsprotokol, som skal indgå i patientjournalen og skal indberette beslutninger om tvang efter loven til Sundhedsdatastyrelsen. For sygehusansatte læger er indberetningen til Landspatientregistret.\nHvis der er tale om tvangsindlæggelse af en varigt inhabil patient i forbindelse med somatisk behandling, skal lægen udfærdige en erklæring, som skal i journalen. Erklæringen skal indeholde en række oplysninger om patienten, sygdomsforløbet, detaljer om det informerede samtykke m.v.\nKapitel 6: Udskrivningsaftale og koordinationsplaner\nPsykiatriloven fastsætter regler om opfølgning efter en indlæggelse for patienter, som modtager støtte efter afsnit V i serviceloven samt for patienter, som formodes ikke på eget initiativ søger den behandling eller de sociale tilbud, der er nødvendige for patientens helbred.\nDe primære formål med at sikre en formel udskrivningsaftale eller en koordinationsplan er at:\n• Bidrage til sammenhængende behandlingsforløb og til at fastholde patienten i behandling efter udskrivelse (alternativt sikre at patienten indlægges ved behandlingssvigt)\n• At opfølgning fastlægges før udskrivelse for dermed at sikre patienterne en bedre opfølgning (undgå at patienten falder ud af behandlingssystemet, uden at nogen umiddelbart vil bemærke det) og afklare rollefordeling og gensidig information ved risiko for drop-out.\nOverlægen har ansvaret for, at der for målgruppen indgås en udskrivningsaftale eller udarbejdes en koordinationsplan mellem patienten, den psykiatriske afdeling og de relevante myndigheder i kommunen, praktiserende læge m.fl. om de behandlingsmæssige og sociale tilbud til patienten efter udskrivelsen.\nPatienter, der obligatorisk tilhører målgruppen (jf. § 13 a, stk. 1)\nDer skal indgås en udskrivningsaftale med alle patienter over 18 år, som modtager støtte efter servicelovens afsnit V som følge af nedsat psykisk funktionsevne. Udskrivningsaftale/koordinationsplan er obligatorisk, uanset den faglige vurdering af behov.\nPatienter, der kan tilhøre målgruppen (jf. § 13 a, stk. 2)\nFor patienter, der ikke modtager kommunal støtte som følge af nedsat psykisk funktionsevne, skal der indgås udskrivningsaftale/koordinationsplan, når det må antages, at patienten ikke selv vil søge den nødvendige behandling og støtte efter udskrivning. Det gælder også for patienter under 18 år.\nFølgende patienter vil typisk tilhøre målgruppen\n• Patienter, som man af erfaring ved ikke fortsætter behandling efter udskrivelsen eller tager imod sociale tilbud, der er nødvendige for patientens helbred, fx patienter uden sygdomserkendelse og modstand overfor behandling og med tidligere compliance problemer\n• Patienter med kombination af alvorlig sindslidelse og sociale problemer/misbrug\n• Patienter med stærkt afvigende adfærd og hyppige konflikter\n• Patienter der lever i isolation og som har problemer med tæt kontakt\n• Patienter med retspsykiatrisk foranstaltning\n• Overgår til fremtidig ambulant opfølgning ved andet sted\nKrav til indhold er beskrevet i afsnit 8 i Vejledning om anvendelse af tvang m.v.\nIndholdsmæssigt er udskrivningsaftaler og koordinationsplaner ens. De beskrevne indsatser i aftalen/planen har karakter af tilbud og kan ikke gennemtvinges over for patienten.\nUdskrivningsaftale/koordinationsplan etableres inden udskrivningen. Hvis en patient har forladt sengeafsnittet uden aftale, og ikke ønsker at vende tilbage, kan der for målgruppen alligevel laves en udskrivningsaftale/koordinationsplan. Afdelingen skal forsøge at få kontakt til patienten for at opnå aftale om forløbet.\nEn udskrivningsaftale og en koordinationsplan skal være tidsbegrænset og ophører ved den fastsatte slutdato. Aftalen eller planen kan dog forlænges, hvis det vurderes at være hensigtsmæssigt for en god afslutning af forløbet. Ved genindlæggelse inden slutdatoen bortfalder udskrivningsaftalen/koordinationsplanen.\nUdskrivningsaftaler og koordinationsplaner skal journalføres, med oplysning om:\n• Den nærmere begrundelse og indholdet af udskrivningsaftalen eller koordinationsplanen\n• Hvem der har ansvaret for at reagere, hvis aftalen eller planen ikke overholdes\n• Hvilke myndigheder, praktiserende sundhedspersoner m.fl., der er involveret i udskrivningsaftalen eller koordinationsplanen\n• At der er foretaget registrering i tvangsprotokol\nVed indberetning til Sundhedsdatastyrelsen registreres patientens navn og cpr.nr, dato for indlæggelse og udskrivning, dato for etablering og udløb af udskrivningsaftale/koordinationsplan samt navn på den ordinerende overlæge.\nPatienten kan klage til Styrelsen for Patientklager i forhold til den lægefaglige vurdering af, at patienten hører til / ikke hører til gruppen af patienter, der er omfattet af reglerne om udskrivningsaftale eller koordinationsplan samt klage over omfanget af udveksling af oplysninger uden samtykke.\n6.4. Udveksling af fortrolige oplysninger\nUdarbejdelse af aftale/plan foregår i et samarbejde mellem relevante myndigheder – dvs. tilbuddene i aftalen fastlægges ved fælles konference mellem de forskellige myndigheder m.fl. Samarbejde forudsætter udveksling af de oplysninger om patienten, der er nødvendige for at kunne indgå aftalen og føre tilsyn med overholdelse af aftalen/planen og kan - som led i indgåelse af og tilsyn med overholdelse af aftalen/planen - drøftes uden patientens samtykke, dog forudsat, at patientens samtykke søges indhentet.\nJf. PRI instruks: Procedure for udarbejdelse af udskrivningsaftaler og koordinationsplaner\nKapitel 7: Tvangsfiksering – Beskyttelsesfiksering - Frivillig fiksering\nI dette kapitel beskrives reglerne i psykiatrilovens kapitel 5 om fiksering, som fastsætter betingelserne for at anvende denne form for tvangsmidler.\nGenerelt gælder mindstemiddelsprincippet. Det skal dokumenteres i patientjournalen, at mindstemiddelsprincippet er efterlevet – hvilket ifølge Det Psykiatriske Patientklagenævns praksis ved tvangsfiksering og anvendelse af fysisk magt kræver at følgende mindre indgribende foranstaltninger skal forsøges forud for brug af tvangsfiksering og anvendelse af fysisk magt\na) Læge/personale skal forsøge at tale patienten til ro\nb) Det skal forsøges at skærme patienten (begrænse og korrigere patientens adfærd og aktivitet)\nc) Patienten skal tilbydes beroligende medicin til frivillig indtagelse\nDet skal beskrives og dokumenteres grundigt i journalen, at de mindre indgribende tiltag er forsøgt. Hvis en eller flere af de mindre indgribende foranstaltninger ikke er mulig i den konkrete situation, skal det beskrives i journalen, hvorfor det ikke var muligt.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 11\n7.1 Tvangsfiksering (psykiatriloven §§ 14 -16)\nVed tvangsfiksering forstås en fastspænding af en patient med det formål at afværge en fare, som patienten udsætter sig selv eller sine omgivelser for.\nAnvendelse af tvangsfiksering fordrer ikke, at patienten er sindssyg eller i en tilstand, der ganske kan ligestilles hermed. Hvis tvangsfikseringen er så langvarig, at fikseringen indebærer en frihedsberøvelse, skal patienten imidlertid være tvangstilbageholdelig og vurderingen heraf dokumenteres i patientjournalen.\nPatienten skal ikke nødvendigvis tvangstilbageholdes, hvis der ikke er et udskrivningsønske eller udtalelse/adfærd, der må tolkes som et udskrivningsønske.\nDet er ikke direkte fastsat, hvornår en tvangsfiksering er så langvarig, at den får karakter af en frihedsberøvelse. Det Psykiatriske Patientklagenævnet kræver dokumentation for, at patienten opfylder betingelserne for tvangstilbageholdelse, hvis en tvangsfiksering har en varighed på mere end 5 timer\n(jf. side 27 i Det psykiatriske Patientklagenævns årsberetning 2014)\n7.1.1 Betingelser for at anvende tvangsfiksering (psykiatriloven § 14 stk. 2)\nTvangsfiksering kan kun ske på offentlige psykiatriske sygehusafdelinger og må kun anvendes kortvarigt (nogle få timer) og kun hvis det er nødvendigt for at afværge en af følgende 3 situationer:\n1. Patienten udsætter sig selv eller andre for nærliggende fare for skade på legeme eller helbred\n2. Patienten forfølger eller på anden lignende måde groft forulemper medpatienter\n3. Patienten øver hærværk af ikke ubetydeligt omfang\nPsykiatriloven § 14 stk. 3 fastsætter, at tvangsfiksering undtagelsesvist kan anvendes ud over nogle få timer, hvis der er væsentlige grunde til at fortsætte tvangsfikseringen, herunder hensynet til patientens eller andres liv, førlighed eller sikkerhed. Det første lægetilsyn skal derfor foretages indenfor de første 4 timer (se 7.1.5). Hvis tvangsfikseringen opretholdes, skal lægen beskrive grundigt i journalen, hvorfor det vurderes nødvendigt at opretholde tvangsfikseringen under henvisning til patientens eller andres liv, førlighed eller sikkerhed.\nAd. 1: fare for at lide skade på legeme eller helbred\nDette omfatter de alvorligste tilfælde, hvor gruppen af beskyttede personer er medpatienter, personale, besøgende og andre, der kommer på afdelingen, foruden patienten selv.\nDer er tale om et farekriterium. For at opfylde betingelsen om ”nærliggende fare” skal der være tale om en konkret, aktuel og påviselig fare, som skal dokumenteres i journalen. At patienten har udvist farlig adfærd er ikke tilstrækkelig indikation for tvangsfiksering, hvis situationen er under kontrol og yderligere fare kan forebygges med mindre indgribende (tvangs-) foranstaltninger.\nDet skal klart fremgå af ordinerende læges notat i journalen, hvordan og på hvilken måde patienten er farlig. Det er ikke tilstrækkeligt at skrive at patienten er fx udadreagerende, anspændt eller truende.\nLægens journalnotat skal udførligt beskrive, hvordan og på hvilken måde patienten er udadreagerende, anspændt eller truende.\nEndvidere beskrives at mindstemiddelsprincippet er iagttaget, jfr. a), b) og c) beskrevet i indledningen.\nAd. 2: forfølgelse eller forulempelse af medpatienter\nForfølgelse eller grov forulempelse er mindre alvorlige overgreb rettet mod medpatienter. Er en forulempelse særlig grov kan den efter omstændighederne indebære en fare omfattet af nr. 1.\nOmfattet er dels vold, som ikke indebærer fare, dels fx seksuelt prægede tilnærmelser, kraftigt råbende/ stærkt drillende adfærd eller gennemroden og tilegnelse af medpatienters ting. Er forfølgelsen rettet mod en konkret patient, skal det vurderes, om en løsning kan være at flytte patienten til en anden stue/sengeafsnit. At patienten er til gene for medpatienter er ikke tilstrækkelig indikation.\nDet skal klart fremgå af ordinerende læges notat i journalen, hvordan/på hvilken måde patienten forfulgte/ forulempede konkrete medpatienter. Lægens journalnotat skal udførligt beskrive patientens udsagn/adfærd så det dokumenteres, at én eller flere medpatienter groft forulempes. Dokumentation af medpatienters reaktion/udsagn skal foretages i de pågældendes journal.\nAd. 3: hærværk af betydeligt omfang\nHærværk er ødelæggelse, beskadigelse eller bortskaffelse af fysiske genstande af enhver art. Ved bedømmelsen af om ødelæggelsen er ”af ikke ubetydeligt omfang” lægges vægt dels på tingenes værdi dels på hærværkets omfang og tidsmæssige udstrækning. Mindre indgribende foranstaltninger skal først være forsøgt og have vist sig utilstrækkelige.\nDet skal klart fremgå af ordinerende læges notat i journalen, hvordan/på hvilken måde patienten øvede hærværk af ikke ubetydeligt omfang.\n7.1.2 Beslutningskompetence (psykiatriloven § 15)\nOverlægen træffer beslutning om tvangsfiksering med bælte, efter at overlægen har tilset patienten. Beslutning om at der foruden bælte skal anvendes hånd- eller fodremme træffes også af overlægen efter tilsyn, og der skal journalføres særskilt begrundelse for anvendelse af hånd- eller fodremme.\nPå tidspunkter, hvor en overlæge ikke er tilstede eller kan kontaktes, kan en læge træffe afgørelse om anvendelse af tvangsfiksering med bælte og remme. Overlægen skal efterfølgende snarest tage stilling til beslutningen. Dette er tidligere anset som hurtigst muligt efter at overlægen (forstået som den behandlingsansvarlige overlæge) igen er mødt på arbejde. Det Psykiatriske Patientklagenævn har imidlertid skærpet praksis, således at hvis der har været en overlæge tilstede på afdelingen eller hvis der er mulighed for at forelægge og konferere telefonisk med en overlæge, så skal dette ske (se kapitel 1.7).\nI akutte situationer omfattet af farekriteriet kan sygeplejepersonalet beslutte at tvangsfiksere den fareforvoldende patient med bælte – hvis det bedømt ud fra hensyn til patientens eller andres sikkerhed er uforsvarligt at afvente lægens tilsyn. Læge skal straks tilkaldes og træffe beslutning om, hvorvidt tvangsfiksering fortsat er nødvendig. Det skal forstås som et krav om at patienten omgående bliver tilset af en læge.\nDer tilføres udførligt notat i journalen med beskrivelse af situationen, herunder hvorfor det var uforsvarligt at afvente lægens ankomst og hvorfor det ikke var muligt at anvende mindre indgribende foranstaltninger som fx fastholden eller skærmning indtil lægens ankomst.\n7.1.3 Midler til tvangsfiksering (psykiatriloven § 14 stk. 1)\nSom midler til tvangsfiksering kan der anvendes bælte, hånd – og fodremme samt handsker.\nHovedindikation for anlæggelse af håndremme er forebyggelse af alvorlig skade hos den selvmordsfarlige eller selvdestruktive patient, hvor faren ikke kan afbødes med mindre indgribende foranstaltninger som fx. intermitterende fastholdelse.\nHvis patienten pga. sin kropsbygning (fx stort abdomen), ikke kan fikseres med bælte alene, kan der anlægges 1 fodrem, når patienten aktuelt forsøger at komme ud af bæltet eller der er nylige episoder, hvor det (næsten) er lykkedes for patienten at komme ud af bæltet. Der skal dokumenteres helt særlige forhold for anlæggelse af 2 fodremme.\nAt patienten er motorisk urolig, verbalt truende eller slår eller sparker ud efter personalet i tvangsfikseringssituationen eller efterfølgende er ikke tilstrækkelig indikation for anvendelse af hånd- eller fodremme uden yderligere begrundelse.\n7.1.4 Fast vagt ved tvangsfikserede patienter (psykiatriloven § 16)\nEn tvangsfikseret patient, skal være på enestue, må ikke kunne iagttages af uvedkommende og skal have en medarbejder hos sig hele tiden (fast vagt). Ordningen med fast vagt har til formål at mindske den traumatiserende virkning, som en tvangsfiksering kan indebære samt beskytte patienten mod overgreb fra medpatienter. Patienten har ret til et vist privatliv, når det ikke er uforeneligt med patientens sikkerhed.\nEn fast vagt er et udpeget kvalificeret personale, som ikke har andre arbejdsopgaver end at tage sig af den tvangsfikserede patient. Observation og pleje skal udføres med hensyntagen til patientens ønsker og med respekt for patientens værdighed og selvfølelse.\nDen faste vagt skal udarbejde en objektiv beskrivelse af patientens aktuelle tilstand, mens patienten er tvangsfikseret med bælte.Den faste vagt skal således observere og notere patientens adfærd og opførsel under tvangsfikseringen, fx om patienten er fysisk rolig eller urolig, normal talende eller råbende osv. Den objektive beskrivelse i form af notater skal udarbejdes så ofte, som det vurderes relevant (som udgangspunkt skal gøres notat hvert 15. minut).\nDet overordnede formål med notatet er at sikre, at tvangsfikseringen ikke udstrækkes i længere tid end nødvendigt. Den faste vagts notater kan fungere som et redskab for den ansvarlige læge, som skal foretage lægelig revurdering af om patienten kan løsnes fra tvangsfikseringen.\nHvis der ikke vurderes behov for at opretholde tvangsfikseringen, tilkommer det plejepersonalet at bringe en tvangsfiksering til ophør med det samme.\n7.1.5 Lægelig revurdering af tvangsfikserede patienter (psykiatriloven § 21 stk. 4)\nLæge skal jævnligt vurdere om tvangsfikseringen skal fortsætte eller kan ophøre. Revurdering skal foretages så ofte som forholdende begrunder det, dog mindst 3 gange i døgnet. Den første revurdering skal foretages efter max. 4 timer, og herefter må der højest være 10 timer mellem de løbende revurderinger.\nVed alle revurderinger skal lægen tage særskilt stilling til fiksering med handsker, hånd- eller fodremme, hvis disse tvangsmidler er i brug foruden bælte.\nRevurderinger kan ikke foretages, hvis patienten sover. Lægen skal tilkaldes, så snart patienten vågner, således at revurdering kan finde sted.\nDet tilkommer til enhver tid plejepersonalet at bringe en tvangsfiksering til ophør, når der ikke længere skønnes behov for at opretholde tvangsfiksering.\nDe lægelige revurderinger skal tilføres tvangsprotokol og der skrives journalnotat, som skal dokumentere lægens subjektive vurdering samt en objektiv beskrivelse af patientens adfærd og ytringer under tvangsfikseringen. Patientens tidligere adfærd vil kun i tvivlstilfælde blive tillagt betydning.\nRevurderende læges jouranlnotat skal således altid belyse:\n• Lægens vurdering: beskrivelse af de fakta, som vurderingen hviler på, herunder oplysninger, der dokumenterer, at patienten fortsat er til fare/ulempe/vil udøve hærværk. Lægen orienterer sig i notater fra den faste vagt, som er en objektiv beskrivelse af patientens adfærd og opførsel. Patientens eventuelle verbale forulempelser mod personale eller trusler om, hvad der kan ske i en fjernere fremtid, er ikke alene tilstrækkeligt til at opretholde bæltefikseringen\n• Dokumentation af mindste middels princip: beskrivelse af, hvorfor mindre indgribende foranstaltninger (fx skærmning og beroligende medicin) må anses for utjenlige. Overvejelser om løsning af bæltet beskrives. Hvis patienten siden sidste revurdering har været løsnet fra bælte til toiletbesøg mv. uden problemer, kræves yderligere begrundelse, hvis tvangsfiksering opretholdes\n• Beroligende medicin: i alle revurderingsnotater vurderes og dokumenteres brug af beroligende medicin, evt. givet med tvang. Eventuel kontraindikation for anvendelse af beroligende medicin dokumenteres, jfr. ovenfor om mindstemiddels princip\nForsøg med løsning af tvangsfiksering – max. 15 minutter\nKortvarig løsning af tvangsfiksering kan anvedes ved fx toiletbesøg. En kortvarig løsning kan højst have en varighed på 15 minutter. I disse tilfælde skal der ikke registreres en ny bæltefiksering.\nHar patienten været løsnet i længere tid end helt kortvarigt (højst 15 minutter) er det en ny tvangsfiksering, hvis patienten igen tvangsfikseres – hvilket kræver lægeligt tilsyn og ordination før eventuel ny tvangsfiksering.\nForsøg på løsning af tvangsfiksering foretages under tilstedeværelse af tilstrækkeligt personale. Bælte kan som anført genanlægges indenfor 15 minutter, hvis indikationen fortsat er til stede.\nHånd- og fodremme løsnes normalt tidligere end bæltet. Forsøg på kortvarig løsning af remme foretages ligeledes under tilstedeværelse af tilstrækkeligt personale, således at rem(me) kan genanlægges, hvis det viser sig, at indikationen fortsat er til stede. Der dokumenteres i journal vedrørende løsning af remme.\n7.1.6 Ekstern lægelig revurdering af tvangsfikserede patienter (§ 21 stk. 5-7)\nTvangsfiksering skal vurderes af ekstern speciallæge efter 24 timer, efter 48 timer, på 4 dagen, på 7. dagen og derefter 1 gang om ugen, så længe tvangsfikseringen udstrækkes.\nDen behandlingsansvarlige overlæge skal umiddelbart efter udløb af fristerne sikre, at der tilkaldes en speciallæge til at foretage ekstern revurdering. For at varetage opgaven som ekstern, skal lægen:\n- være speciallæge i psykiatri eller i børne- og ungdomspsykiatri,\n- ikke være ansat på det psykiatriske afsnit, hvor patienten er tvangsfikseret og må ikke have ansvaret for patientens behandling\n- må ikke stå i et underordnelsesforhold til den behandlende læge\n- må ikke i øvrigt være inhabil, hvilket medfører, at den eksterne læge ikke må have iværksat tvangsfikseringen eller forud for den eksterne revurdering have opretholdt tvangsfikseringen ifm en almindelig revurdering\nDen samme læge kan foretage flere eksterne revurderinger ved samme patient, så længe lægen ikke har foretaget en af de almindelige revurderinger. Den eksterne vurdering skal foretages på baggrund af lægens egen undersøgelse af patienten og kan således ikke foretages alene på baggrund af en gennemgang af journalmateriale.\nDen eksterne læge skal foretage en vurdering af indikation for opretholdelse af tvangsfikseringen, mindste middels princippet (om mindre indgribende foranstaltninger kan træde i stedet) samt særskilt vurdering, hvis der er anlagt hånd- eller fodremme. Den eksterne læges vurdering skal tilføres patientens journal og tvangsprotokol.\nVed uenighed mellem behandlingsansvarlig læge og den eksterne læge, er den behandlende læges vurdering afgørende. Patienten skal mundtligt og skriftligt oplyses herom.\nIndberetning til Styrelsen for Patientsikkerhed ved tvangsfikseringer over 30 dage (§ 21 a)\nHvis en tvangsfiksering udstrækkes ud over 30 dage skal der foretage indberetning til Styrelsen for Patientsikkerhed med en redegørelse af forløbet og vedlagt kopi af patientjournal og tvangsprotokoller.\nIndberetning skal sendes senest 3 dage efter at tvangsfikseringen har overskredet de 30 sammenhængende dage.\nFormålet er at øge patientsikkerheden og medvirke til at begrænse langvarige tvangsfikseringer. Indberetningen sker med henblik på Styrelsen for Patientsikkerheds tilsynsvirksomhed, og er således ikke en lægelig second opinion, der vurderer tvangsforanstaltningen.\nUdstrækkes tvangsfikseringen indberettes til Styrelsen for Patientsikkerhed for hver 30. dag.\nOrientering til Psykiatriledelsen\nPsykiatriledelsen skal orienteres, når en patient har været bæltefikseret i mere end 30 dage (ledelsesbeslutning, jf. referat fra møde i psykiatriledelsen den 28. maj 2019)\n7.2 Beskyttelsesfiksering (psykiatriloven §18)\nBeskyttelsesfiksering er en tvungen foranstaltning, der benyttes for at beskytte en patient imod utilsigtet at udsætte sig selv for væsentlig fare. Det kan fx være ved at patienten forsøger at foretage dagligdags handlinger, som patienten af fysiske årsager ikke længere er i stand til uden at udsætte sig selv for en væsentlig risiko for at komme til skade.\nEn læge skal tilse patienten og foretage en konkret og aktuel vurdering og ordination forud for anvendelse af beskyttelsesfiksering. Ordinationen tilføres patientjournalen og skal angive, i hvilket omfang og i hvilke bestemte situationer et vist middel til beskyttelsesfiksering må anvendes. Årsagen til anvendelse af det pågældende middel til beskyttelsesfiksering skal fremgå af journalen og bør formidles til patienten.\nEn beskyttelsesfikseret patient skal have fast vagt (fastsat i henhold til ledelsesbeslutning).\nValg af middel træffes efter et skøn over, hvad der bedst opfylder beskyttelsesformålet og ud fra en vurdering af, hvad den pågældende patient befinder sig bedst med. Der anvendes bløde stofbælter og lignende. Der må ikke anvendes læderbælter og fod- eller håndremme som beskyttelsesforanstaltning.\nLedelsen har ansvaret for at sikre, at patienterne ikke kommer til skade, hvorfor der skal anvendes CE-mærkede bælter. Ledelsen har endvidere ansvaret for at vejlede personalet om brugen af stofbælter og lignende.\nHvis patienten selv kan frigøre sig og ikke søges hindret heri, foreligger der ikke beskyttelsesfiksering, men et hjælpemiddel.\nOrdinationen revurderes løbende samt på 3. dag, 10. dag, 20. dag og 30. dag efter, at beslutning om beskyttelsesfiksering blev truffet, og herefter mindst hver 4. uge, så længe ordinationen opretholdes.\nBåde læger og sygeplejepersonalet skal påse, at beskyttelsesfiksering ikke anvendes i videre omfang end hensynet til patientens sikkerhed kræver. Hvis der ikke længere er behov for anvendelse af beskyttelsesfiksering, skal ordinationen straks ophæves.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 12\n7.3 Frivillig bæltefiksering (§ 17 i bek. nr. 1075 af 27/10 2019)\nBæltefiksering af patienter, der af tryghedsgrunde selv anmoder om fiksering, må kun ske med samtykke fra en læge. Der må ikke anvendes hånd- eller fodremme ved frivillig bæltefiksering.\nLægen skal komme til stede og foretage en konkret og aktuel vurdering og ordination, før frivillig bæltefiksering kan iværksættes. Patientens anmodning samt lægens beslutning om fiksering, skal noteres i patientjournal og i tvangsprotokol skema 3.\nPatienter, der er frivilligt fikserede, skal have fast vagt (fastsat iht ledelsesbeslutning).\nDet er også ledelsesmæssigt besluttet, at frivillig bæltefiksering af en patient skal overlægegodkendes og revurderes 3 gange i døgnet på samme vis som ved tvangsfiksering for at sikre jævnlig vurdering af ordinationen samt at fikseringen er frivillig. Revurdering dokumenteres i journalen. Der skal ikke foretages ekstern revurdering.\nEn frivillig bæltefikseret patients ønske om ophør af bæltefiksering skal normalt imødekommes med det samme af plejepersonalet. Hvis patienten imidlertid opfylder betingelserne for tvangsfiksering på fareindikation, kan det være nødvendigt at afvente tilsyn af læge, som straks tilkaldes. Fikseringen er i ventetiden på lægens ankomst ikke frivillig og vil således være en tvangsfiksering på plejepersonalets beslutning (se kapitel 7.1.2).\nEr bæltefiksering et tilbagevendende ønske fra patienten, skal dette fremgå af behandlingsplanen med anbefaling af, om og/eller i hvilke situationer, ønsket bør/ikke bør efterkommes. En patient har således ikke ret til selv at bestemme, at han vil fikseres.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 13\nKapitel 8: Anvendelse af fysisk magt og beroligende medicin med tvang\nMindstemiddelsprincippet forpligter til at anvende mindre indgribende foranstaltninger, hvis det er tilstrækkeligt. Det skal dokumenteres i patientjournalen, at mindstemiddelsprincippet er efterlevet – hvilket ifølge Det Psykiatriske Patientklagenævns praksis ved tvangsfiksering og anvendelse af fysisk magt kræver at følgende mindre indgribende foranstaltninger skal forsøges forud for brug af tvangsfiksering og anvendelse af fysisk magt\nBetingelserne for at anvende fysisk magt er de samme som for tvangsfiksering med bælte, men som hovedregel vurderes en kortvarig anvendelse af fysisk magt som en mindre indgribende foranstaltning end tvangsfiksering. Imidlertid kan det i den konkrete situation, herunder fx som følge af patientens forhåndstilkendegivelser, vurderes at en kortvarig tvangsfiksering er mindste middel i situationen.\n• Praksis: Patientklagenævnets årsberetning 2016, side 78-79\nPatientklagenævnet vurderede i fem tilfælde, at det ikke var mindste middel i at fastholde patienten, men at patienten burde havde været fikseret. Patientklagenævnet fastslog, at beroligende medicin i praksis anses for mindre indgribende end fastholdelse og fiksering, og at fastholdelse anses for mindre indgribende end fiksering. Hvis der imidlertid er tilkendegivelse fra patienten om, at patienten oplever fastholdelse som mere indgribende end fiksering, kræves tungtvejende grunde af lægelige karakter for ikke at følge patientens tilkendegivelse herom. Nævnet henviste til psykiatrilovens § 3, stk. 4, hvorefter patienten ifm indlæggelsessamtalen skal høres om evt. tilkendegivelser i forhold til behandlingen, herunder hvis anvendelse af tvang kommer på tale.\n8.1 Anvendelse af fysisk magt (§17 stk. 1, 1. punktum)\nFysisk magt må kun anvendes, hvis patienten opfylder kriterierne for tvangsfiksering. Fysisk fastholdelse må kun anvendes kortvarigt og i det omfang, det er nødvendigt for at afværge, at patienten udsætter sig selv eller andre for nærliggende fare for at lide skade på legeme eller helbred, forfølger eller på anden lignende måde groft forulemper medpatienter eller øver hærværk af ikke ubetydeligt omfang.\nFysisk magtanvendelse i form af fastholdelse kan ske med 3 formål:\n1. En på psykiatrisk afdeling indlagt patient kan fastholdes og om fornødent med fysisk magt føres til et andet opholdssted på sygehuset\n2. Fastholdelse i forbindelse med et andet tvangsindgreb (fx ifm indgivelse af akut beroligende medicin eller ved overførsel til en lukket afdeling). Fastholdelse er i sådanne situationer ikke en selvstændig tvang, men en nødvendighed for at gennemføre et andet tvangsindgreb.\n3. Fastholdelse som selvstændig tvangsforanstaltning, som anvendes for at undgå en anden tvangsforanstaltning og som ud fra en konkret faglig vurdering skønnes at være mindste middel. Fastholdelse bør i disse situationer aldrig have en varighed på mere end 30 minutter\nOmstændighederne omkring anvendelse af fysisk magt skal beskrives i journalen.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 14\n8.2 Forhindre en frihedsberøvet patient i at undvige (§17 stk. 1, 2. punktum)\nOverfor frihedsberøvede patienter kan der anvendes den magt, der er nødvendig for at sikre, at en frihedsberøvet patient ikke forlader afdelingen – uanset om betingelser for at anvende fysisk magt er til stede. Reglen gælder geografisk på sygehuset og dettes område. Tilsvarende må den nødvendige magt anvendes i forbindelse med overflyttelse en af frihedsberøvet patient fra et åbent til et lukket sengeafsnit. Fysisk magtanvendelse iht § 17 stk. 1, 2. punktum skal ikke selvstændigt føres til tvangsprotokol (jfr. brugermanual for SEI), - men skal journalføres tydeligt.\nHvis en indlagt patient ikke samtykker til overflytning fra åbent til lukket sengeafsnit, kan overflytning kun ske, hvis patienten før overflytningen tvangstilbageholdes (se kapitel 4.5) – eller før flytningen tilbageholdes i henhold til strafferetslig foranstaltning.\nVed ledsaget udgang på psykiatriens matrikel skal der være taget stilling til personalets eventuelle anvendelse af fysisk magt for at føre patienten tilbage til sengeafsnittet, hvis patienten forsøger at undvige. Personalet har pligt til at agere, hvis en patient vil bringe sig i overhængende fare – jf. regler om nødret. Personalet bør ved ledsaget udgang have en mobiltelefon med, hvor der er indkodet tlf. nr. til politiet, hvis der opstår behov for hurtig hjælp.\n8.3 Anvendelse af beroligende medicin med tvang (psykiatriloven 17 stk. 2)\nEn læge kan beslutte, at en indlagt, meget urolig patient skal have et beroligende middel – om nødvendigt med magt. Lægen skal vurdere, at det er af afgørende betydning for bedring af patientens tilstand. Det kan dels være påkrævet af helbredsgrunde dels kan beroligende medicin være et mindre vidtgående indgreb end en længerevarende fastholdelse eller tvangsfiksering. Det er ikke en betingelse, at patienten er frihedsberøvet, psykotisk eller i en tilstand, der ganske kan ligestilles hermed.\nDer er således tale om indgivelse af beroligende medicin i enkeltstående tilfælde, som det mindst indgribende middel, der er egnet til at løse et helt akut problem. Anvendelse af beroligende medicin med tvang vil ofte skulle anvendes, hvis det vurderes at kunne forebygge eller afkorte længden af en tvangsfiksering. Patientens eventuelle forhåndstilkendegivelser inddrages i den konkrete lægelige vurdering.\nLægen skal være til stede, mens det beroligende middel gives.\nDet er en lægelig vurdering, hvilket lægemiddel, der i den konkrete situation er mindst indgribende. Patienten skal forud for beslutning om beroligende medicin med tvang, tilbydes det samme konkrete præparat i samme dosis til frivillig medicinering.\nI en akut situation skal et hurtigtvirkende præparat normalt vælges. I lægens overvejelse om valg af præparat skal indgå art, virkningstid samt patientens holdning. Patientens ønske til lægemiddel og/eller administrationsform skal tillægges betydelig værdi, hvis det skønnes lægeligt forsvarligt.\nDepotpræparater med langtidsvirkning kan ikke anvendes som beroligende medicin. Cisordinol Acutard kan undtagelsesvis anvendes, hvis patienten har tålt præparatet tidligere med god effekt.\nOversigt over betingelser og krav ifm beslutning om beroligende medicin med tvang:\nJf. Det Psykiatriske Patientklagenævn Årsberetning 2017 side 28-30\nJf. Det Psykiatriske Ankenævns årsberetning 2019 afsnit 6.3 side 24ff:\n• Nødvendigt for at bringe en meget urolig patients tilstand til ro og for bedring af patientens tilstand\n• Mindre indgribende foranstaltninger skal være forsøgt iht mindste middels princippet\na. Begrænse, korrigere patientens adfærd\nb. Forsøge at tale patienten til ro\nc. Tilbyde patienten beroligende medicin til frivillig indtagelse\n• Afprøvede lægemidler i sædvanlig dosering og færrest mulige bivirkninger iht www.pro.medicin.dk.\n• Hvis der er tale om en usædvanlig dosering iht pro.medicin, skal begrundelse for at gå ud over sædvanlig dosering beskrives nøje i journale\n• Der skal vare identitet mellem tilbudt præparat og dosis og indgivet præparat og dosis\nVedrørende præparat og dosis - Ankenævnets praksis\nPræparat og dosis skal som udgangspunkt svare til det præparat og dosis, som patienten blev tilbudt til frivillig indtagelse. Ankenævnet vurderer den indgivne dosis på baggrund af den samlede akkumulerede døgndosis, hvis der fx er indgivet beroligende middel flere gange indenfor et døgn.\nHvis situationen er eskaleret yderligere, er Ankenævnets praksis, at der kan være grundlag for at indgive beroligende medicin med tvang i en højere dosis end den tilbudte til frivillig indtagelse – eller eventuelt med et andet præparat. Det skal nøje journalføres, hvordan den eskalerede situation opstod og udviklede sig.\n• Praksis: Det Psykiatriske Ankenævns årsberetning 2019 side 27\nPatient var tilbudt tablet Serenase 5 mg til frivillig indtagelse forud for beroligende medicin med tvang med injektion Serenase 5 mg. Ankenævnet fandt, at injektion Serenase 5 mg medfører en højere plasmakoncentration end samme dosis givet som tablet. Nævnet godkendte dog alligevel beslutningen uanset den indgivne dosis ikke svarede til den tilbudte, henset til at der var tale om en eskaleret situation, idet patienten forsøgte at fjerne lægen og andre personaler, efter hun fik tilbudt beroligende medicin til frivillig indtagelse.\nAnkenævnets praksis vedrørende Zyprexa (ændring af tidligere praksis):\nZyprexa i injektionsform svarer til dosis i tabletform – jf. Ankenævnets 2 afgørelser af 8/9 2021:\n• Sagsnr. 21DPA03: Injektion Zyprexa 10 mg svarede til tablet Zyprexa 10 mg\n• Sagsnr. 21DPA04: Injektion Zyprexa 10 mg svarede til tablet Zyprexa 10 mg (stpk.dk)\nDe to afgørelser omhandler samme problemstilling og er helt ens begrundet.\nKapitel 9: Personlig skærmning, aflåsning af døre, personlig hygiejne under anvendelse af tvang mv.\n9.1 Personlige alarm og pejlesystemer og særlige dørlåse (psykiatriloven § 17 a)\nPersonlige alarm- og pejlesystemer og særlige dørlåse kan anvendes efter lægelig ordination overfor en patient, der lider af demens eller demenslignende tilstande, for at hindre, at vedkommende ved at forlade en psykiatrisk afdeling udsætter sig selv eller andre for en betydelig risiko for at lide personskade.\nDisse foranstaltninger anvendes ikke aktuelt i psykiatrien i Region Nordjylland, hvorfor de ikke beskrives yderligere i instruksen.\n9.2 Personlig skærmning (psykiatriloven § 18 d)\nPersonlig skærmning efter psykiatriloven betyder, at en elle flere personalemedlemmer konstant er i umiddelbar nærhed af patienten, også ved toiletbesøg og under badning. Patienten skal være under konstant opsyn. Personlig skærmning er en mindre indgribende foranstaltning end tvangsfiksering.\nDenne form for skærmning mod patientens vilje, må kun bruges, hvis det er nødvendigt for at forhindre:\n• At patienten begår selvmord eller på anden måde udsætter sit eget eller andres helbred for betydelig skade eller\n• At patienten forfølger eller på anden lignende måde groft forulemper medpatienter eller andre\nBeslutning om personlig skærmning træffes af en læge, efter at denne har tilset patienten – og tilføres journalen som en ordination. Sygeplejepersonalet, (ansvarshavende sygeplejerske eller dennes stedfortræder) skal på egen hånd træffe beslutning om personlig skærmning af hensyn til patientens eller andres sikkerhed, hvis det findes uforsvarligt at afvente lægens tilsyn. Lægen skal i disse tilfælde straks tilkaldes og træffe afgørelse om, hvorvidt skærmning fortsat er nødvendig.\nHvis en personlig skærmning varer mere end 24 timer skal beslutningens tilføres tvangsprotokol, der skal beskikkes patientrådgiver og patienten skal orienteres om klageadgang til Det psykiatriske Patientklagenævn.\nLavere grader af observation eller overvågning er ikke omfattet af § 18 d og er ikke en tvangsforanstaltning. Jf. PRI instruks: Skærmning i Psykiatrien i Region Nordjylland.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 15\n• Svar fra Sundhedsministeren til § 71 tilsynet på spørgsmål om skærmning\nSpm. 46: ”Skærmning til stue” anvendes ikke et begreb i behandlingen\n• Nyhed fra Folketingets Ombudsmand, jfr. FOB 2020-25: Informeret samtykke: Skærmning til stue på Psykiatriske afdelinger\n9.3 Orientering om afdelingens indretning (psykiatriloven § 18 e)\nNår en patient indlægges på et psykiatrisk sengeafsnit skal patienten orienteres om afdelingens indretning, herunder om der findes mindre enheder på afdelingen, hvortil døren kan aflåses.\n9.4 Aflåsning af døre i afdelingen (psykiatriloven § 18 f)\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 16\nBeslutning om aflåsning af døre i afdelingen skal træffes af en læge. Der kan som tvangsforanstaltning foretages aflåsning af døre i afdelingen over for:\n1. Patienter der er frihedsberøvede\n2. Patienter der er i risiko for utilsigtet at udsætte sig selv for væsentlig fare\n3. Patienter der selv anmoder om det - aflåsningen skal straks ophæves, når patienten ønsker det\nDet er ikke tilladt af låse døren til en patientstue.\nDet er tilladt at låse sengeafsnittets yderdøre eller døre til en mindre del af sengeafsnittet. Sådanne skærmede enheder skal som minimum indeholde spise-, bade- og opholdsfaciliteter m.v. Der skal være mulighed for at patienterne i den skærmede enhed kan have socialt samvær med medpatienter, der opholder sig i samme enhed.\nAlle øvrige patienter i afsnittet skal straks orienteres om døraflåsning samt at de ved henvendelse til personalet har mulighed for at forlade afdelingen\nVed aflåsning af døre skal ordinationen tilføres journalen med begrundelse.\nI tvangsprotokol registreres døraflåsning i forhold til den patient, som udløser døraflåsningen, samt begrundelse, tidspunkt for aflåsning og for ophør af aflåsningen samt navn på ordinerende læge.\nLægen kan beslutte døraflåsning i et åbent sengeafsnit på baggrund af en telefonisk forelæggelse af situationen fra ansvarshavende sygeplejerske eller sygeplejerske med særligt koordinerende funktion udover eget afsnit, hvis lægen skønner det forsvarlig. I forlængelse af en telefonisk ordination vil lægen normalt komme på tilsyn med henblik på vurdering af patienten og om døraflåsning skal opretholdes. Lægen skal sikre journalføring og tilførsel til tvangsprotokol 3.\nDøraflåsning begrundet i nødret\nVed en akut opstået og nødretlig situation, hvor der ikke er tid til at konferere med lægen, må plejepersonale foretage en konkret vurdering af, hvordan situationen kan håndteres.\nPlejepersonale kan anvende fysisk fastholdelse samt eventuelt tvangsfiksering. Hvis fysisk fastholdelse overfor en konkret patient ikke kan gennemføres eller optrapper situationer kan døraflåsning i ventetiden på lægens ankomst anvendes som nødret i den akutte situation. Læge skal straks tilkaldes med henblik på vurdering af patienten og ordinationer i forlængelse heraf.\nNødret kan anvendes ved akut forværring af frivilligt indlagte patienter, hvor der vurderes en væsentlig fare ved at patienten forlader afsnittet fx suicidium eller fremstår med så udpræget psykotiske symptomer, at det vurderes, at patienten er i en tilstand, hvor vedkommende vil udgøre en væsentlig fare for sig selv eller andre.\nDer skal ikke udfyldes tvangsprotokol på nødretlige interventioner. Der dokumenteres i patientjournalen, med beskrivelse af situationen og begrundelse for anvendelse af nødret som hjemmel for anvendelse af døraflåsning i akut opståede situationer\nI ambulatorium/skadestue kan døraflåsning under lignende situationer undtagelsesvist finde sted, hvis en patient, der opfylder kriterierne for tvangsindlæggelse på fareindikation, vil forlade stedet, før udefrakommende læge og politi, der skal foranstalte tvangsindlæggelse, er ankommet. En sådan døraflåsning har ligeledes hjemmel reglen om nødret (straffeloven § 13). Der skal ikke udfyldes tvangsprotokol – men situation og forløb skal dokumenteres i journalen. Bagvagt/overlæge skal orienteres.\n9.5 Personlig hygiejne med tvang (psykiatriloven § 18 g)\nHvis en patient på grund af sin sindslidelse ikke er i stand til selv at klare den nødvendige personlig hygiejne, kan overlægen beslutte, at patienten skal have foretaget personlig hygiejne under anvendelse af tvang, hvis det - af hensyn til patienten selv, medpatienter eller personalet – er nødvendigt.\nForudsætningen er at patientens helbred er direkte truet eller at den hygiejniske standard udgør en stærk gene for medpatienter eller personale. Overlægens beslutning skal træffes på baggrund af en aktuel undersøgelse og vurdering af patientens hygiejniske tilstand. Overlægens beslutning og begrundelse skal tilføres journalen.\nDer skal ikke udfærdiges tvangsprotokol eller beskikkes patientrådgiver.\nPersonlig hygiejne kan f.eks. omfatte badning, hårvask, tandbørstning, skiftning af bleer og bind hos f.eks. demente patienter, tøjskift m.v. Personlig hygiejne, der foretages under anvendelse af tvang, skal i overensstemmelse med mindste middels princip udføres så skånsomt som muligt og med størst mulig hensyntagen til patienten, således at der ikke forvoldes unødig krænkelse eller ulempe.\nHvis der tilbagevendende er store problemer med den personlig hygiejne, og tvangsforanstaltning jævnligt kan være nødvendigt, skal dette fremgå af behandlingsplanen med anbefaling af, hvordan og hvornår personlig hygiejne bør gennemføres med tvang.\nEn klage over personlig hygiejne under anvendelse af tvang rettes til sygehusmyndigheden.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 17\nKapitel 10. Åbning og kontrol af post, afgivelse af udåndingsprøve eller urinprøve, undersøgelse af patientstuer og ejendele, kropsvisitation og anvendelse af kropsscannere, bagagescannere og narkohunde mv.\nBek. 1081 af 27. oktober 2019 om åbning og kontrol af post, undersøgelse af patientstuer og ejendele, kropsvisitation og anvendelse af kropsscannere og narkohunde m.v.\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 18\n10.1 Kontrol af indgående post, undersøgelse af en patients stue mv. og kropsvisitation\nVed mistanke om at der er medikamenter, rusmidler eller farlige genstande i afdelingen kan overlægen i medfør af psykiatriloven § 19a stk. 1 beslutte følgende indgreb:\n• At en patients post skal åbnes og kontrolleres\n• At en patient skal afgive udåndingsprøve (alkoholprøve) eller urinprøve\n• At en patients stue og ejendele skal undersøges, eller\n• At der skal foretages kropsvisitation af en patient\nDer kan ikke foretages rutinemæssige undersøgelser på afdelingen i forhold til samtlige eller en gruppe af de indlagte patienter. Der skal være en mistanke. Betingelsen om ”mistanke” skal forstås således, at overlægen eller det øvrige personale på afdelingen har en rimelig grund til at formode, at der er medikamenter, rusmidler eller farlige genstande på afdelingen, eller at disse er forsøgt indført.\nMindstemiddelprincippet iagttages. Indgrebet skal være proportionalt i forhold til det, der søges opnået. Den mindst indgribende foranstaltning skal anvendes og den tidsmæssige udstrækning skal begrænses til det absolut nødvendige.\nAnvendelse af alkohol- eller urinprøver skal ske så skånsomt og respektfuld som muligt, og der bør ikke være andre patienter til stede i forbindelse med anvendelse af alkohol- eller urinprøver.\nKropsvisitation skal så vidt muligt foretages af en person af eget køn og skal udføres så skånsomt som muligt og med størst mulig hensyntagen til patienten, så der ikke forvoldes unødig krænkelse.\nÅbning og kontrol af patientens indgående post og undersøgelse af patientens stue og ejendele skal så vidt muligt foretages i patienten nærvær. Disse indgreb kan kun foretage uden patientens tilstedeværelse i situationer, hvor patientens tilstand er af en sådan karakter, at patienten ikke er i stand til at overvære kontrollen. Andre rent praktiske forhold som f.eks. at patienten ikke er tilstede på afdelingen på det tidspunkt, hvor kontrollen skal finde sted, må løses, så kontrollen f.eks. afventer patientens tilbagevenden til afsnittet.\nLægen orienterer patienten mundtligt og skriftlig om baggrund for og formålet med indgrebet, - og orienteres om klageadgang til sygehusmyndigheden.\nLægen skal sikre, at beslutning og begrundelse dokumenteres i patientens journal - herunder beskrivelse af, hvilke konkrete forhold, mistanken bygger på samt forløb af indgrebet, om patienten overværende indgrebet og patientens holdning til indgrebet, herunder om patienten ønsker at klage.\nDet noteres, om der blev fundet medikamenter, rusmidler eller farlige genstand og håndteringen heraf.\n10.2 Håndtering af fund af medikamenter, rusmidler eller farlige genstand\nFund af lovlige medikamenter, rusmidler og farlige genstande skal ud fra sikkerhedsmæssige hensyn tages i forvaring og opbevares af sengeafsnittet, indtil det skønnes forsvarligt, at patienten kan få det udleveret. Fund af ulovlige medikamenter, rusmidler og farlige genstande skal overdrages til politiet.\nJf. PRI instruks: Opbevaring og overdragelse af fund af medikamenter, rusmidler og farlige genstande\n10.3 Brug af kropsscannere, bagagescannere og narkohunde\nOverlægen kan ved mistanke om at der er medikamenter, rusmidler eller farlige genstande i afdelingen og for at sikre, at medikamenter, rusmidler eller farlige genstande ikke er blevet indført eller vil blive forsøgt indført til en eller flere patienter i afdelingen - beslutte, at anvende krops- og bagagescannere ved undersøgelse af patienter eller personer, der ønsker adgang til afdelingen, jf. psykiatriloven § 19 a stk. 2. På retspsykiatriske afdelinger kan overlægen beslutte at anvende kropsscanner og bagagescanner som adgangskontrol uden et krav om mistanke, jf. psykiatriloven § 19a stk.3.\nFor nuværende anvendes kropsscannere og bagagescannere ikke i Psykiatrien i Region Nordjylland.\nVed mistanke om at der er medikamenter, rusmidler eller farlige genstande på den psykiatriske afdelings udearealer, kan overlægen endvidere beslutte at anvende narkohunde til at undersøge afdelingens udearealer (psykiatriloven § 19 a stk. 6). Hjemlen til at benytte narkohunde omfatter ikke undersøgelse af selve afdelingen, fx indgangsarealer eller stue, og ej heller undersøgelse af patienter eller andre personer, der kommer på besøg.\nNarkohunde kan bruges lejlighedsvist og efter konkret ledelsesmæssig vurdering.\nKapitel 11: Eftersamtaler efter anvendelse af tvang\nPsykiatriloven § 4 stk. 5 og 6. Bekendtgørelse nr. 1093 af 11/9 2015 om samtaler efter ophør af tvangsforanstaltninger og magtanvendelse på psykiatriske afdelinger\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 20\n11.1 Definition og formål\nPatienter skal tilbydes en eller flere samtaler, efter ophør af enhver anvendelse af tvang. Den behandlingsansvarlige overlæge har ansvaret for, at patienten tillbydes eftersamtale.\nEftersamtalen er en systematisk gennemgang og bearbejdning af patientens oplevelser i forbindelse med tvangsudøvelsen. Det er vigtigt at få talt om patientens og personalets opfattelse af den situation, som førte til tvang. Personalet opnår en bedre forståelse for patientens reaktionsmønstre og patienten kan få en forståelse for årsagen til, at det i situationen blev vurderet nødvendigt at anvende tvang. Formålet er at søge at forebygge eller reducere anvendelse af tvang i eventuelle fremtidige situationer, eller eventuelt at gennemføre tvang på en mere hensigtsmæssig og mindre traumatisk måde for patienten.\nPersonale på det sengeafsnit, hvor tvangen er anvendt, gennemfører eftersamtalen snarest muligt efter ophør af tvangsforanstaltningen. Personalet vurderer sammen med patienten, om der er behov for at afholde flere eftersamtaler. Patienten oplyses om, at der er mulighed for supplerende eftersamtale, hvis patienten anmoder om det. Ved langvarige tvangsforanstaltninger kan indhold i eftersamtaler med fordel drøftes med patienten undervejs.\nDer udpeges en person blandt afdelingens ansatte til at gennemføre samtalen. Hvis patienten ønsker, at en bestemt person gennemfører eftersamtalen, skal patientens ønske så vidt muligt imødekommes.\nDer skrives et referat fra samtalen, som udleveres til patienten. Patienten skal have mulighed for at kommentere referatet og patientens eventuelle kommentarer skal journalføres Det endelige referat skal indgå i patientjournalen.\nDet skal noteres i patientjournalen, hvis patienten ikke ønsker en eftersamtale samt begrundelse herfor.\n11.2. Eftersamtaler til patienter under 15 år og til forældrene\nHvis der overfor en patient under 15 år har været anvendt magt med samtykke fra forældremyndigheden, skal den mindreårige patient og forældrene tilbydes eftersamtaler efter de samme retningslinjer, som ved anvendelse af tvang. Eftersamtalen skal så vidt muligt gennemføres af personale, der har særlig viden om børn og unge med psykiatriske lidelser.\nDen behandlingsansvarlige overlæge skal rådgive forældremyndighedens indehavere, om det er hensigtsmæssigt, at de deltager i eftersamtale sammen med barnet, eller om forældremyndighedens indehavere skal tilbydes en eftersamtale gennemført separat.\n11.3. Eftersamtaler til dobbeltindlagte patienter\nAnvendes tvang på somatisk sygehus ifm en dobbeltindlagt patient, der tvangsbehandles for en legemlig lidelse i somatikken efter psykiatrilovens § 13, skal det ske i overensstemmelse med reglerne i psykiatriloven. Patienten skal således tilbydes eftersamtale og samtalen skal gennemføres af personale på den afdeling, hvor tvangen har fundet sted. Når tvangsbehandlingen finder sted på somatisk afdeling, er det en således i udgangspunktet en personale fra den somatiske afdeling, der skal afholde eftersamtalen. Det er imidlertid relevant at en personale fra psykiatrien med viden om eftersamtaler, deltager i samtalen og sikrer dokumentationen.\n• Praksis: Det psykiatriske Patientklagenævns årsberetning 2014 (side 82)\nIkke klageadgang til Patientklagenævnet vedrørende manglende eftersamtale\nAf bekendtgørelse om eftersamtaler fremgår, at det skal omtales ved samtalerne, hvilke virkninger og bivirkninger, der er knyttet til tvangsforanstaltningen. Af Sundhedsstyrelsens vejledning angives det om eftersamtaler, at formålet er, at sundhedspersonen kan blive bekendt med patientens opfattelse af den anvendte tvang og opnå en bedre forståelse af patientens reaktionsmønstre, således at hospitalet kan forsøge at forebygge eller reducere tvangsanvendelsen overfor den pågældende patient i eventuelle fremtidige situationer, eller eventuelt gennemføre tvangen på en mere hensigtsmæssig og mindre traumatisk måde for patienten.\nNævnets fandt på denne baggrund, at Nævnet ikke har kompetence til at behandle klager over manglende eftersamtaler, der må siges at henhøre under sundhedsfaglig virksomhed.\nKapitel 12: Patientrådgivere - Bistandsværger\nJf. Bekendtgørelse nr. 1078 af 27/10 2019 om patientrådgivere\nJf. PRI instruks: Procedurebeskrivelser afsnit 19\nPatienter, der udsættes for tvang skal have beskikket en patientrådgiver bortset fra ved anvendelse af tvang i forbindelse med hygiejne og ved undersøgelse af post, patientstuer og ejendele og kropsvisitation samt beslaglæggelse og tilintetgørelse af genstande m.v. Patienter, der har en bistandsværge, skal normalt ikke have en patientrådgiver.\nVagthavende sygeplejerske skal hurtigst muligt kontakte og beskikke den patientrådgiver på listen over patientrådgivere, som står for tur til at blive beskikket.\nVed tvangsindlæggelse og tvangstilbageholdelse beskikkes patientrådgiver i forbindelse med at frihedsberøvelsen iværksættes. Ved øvrige tvangsindgreb skal beskikkelse ske, når beslutning om tvangsindgreb er truffet, dog skal der ved påtænkt tvangsbehandling beskikkes en patientrådgiver under motivationsfasen. Ved personlig skærmning beskikkes patientrådgiver, når skærmningen uafbrudt varer mere end 24 timer. Har patienten tidligere under den aktuelle indlæggelse haft beskikket en patientrådgiver, skal denne patientrådgiver i almindelighed beskikkes igen.\nPatienten skal høres, om en bestemt patientrådgiver fra listen ønskes beskikket, og patientens ønske skal så vidt muligt imødekommes. Patienten kan klage til Nævnenes Hus, hvis ønsket ikke imødekommes. Nævnenes Hus træffer den endelige administrative afgørelse.\nØnsker patienten at få beskikket en person, der ikke står på listen, kan det normalt imødekommes, men det skal godkendes af Nævnenes Hus. Der skal beskikkes en patientrådgiver fra listen i perioden indtil afgørelse fra Nævnenes Hus.\nPatientrådgiverens opgaver og pligter.\nPatientrådgiveren har tavshedspligt.\nPatientrådgiveren skal så vidt muligt handle i samråd med patienten og skal vejlede og rådgive patienten om alt i forbindelse med indlæggelse, ophold og behandling på psykiatrisk afdeling. Hvis patienten ønsker at klage over den anvendte tvang, skal patientrådgiveren hjælpe patienten med at klage.\nPatientrådgiveren skal så vidt muligt være til stede ved klagens behandling i Det Psykiatriske Patientklagenævn.\nPatientrådgiveren skal hurtigst muligt besøge patienten. Første besøg skal ske indenfor ét døgn efter beskikkelsen og herefter mindst én gang om ugen så længe tvangsindgrebet består og i øvrigt efter behov.\nPatientrådgiveren kan frit kontakte patienten - personligt, skriftligt eller telefonisk, og patienten skal indenfor rimelighedens grænser have mulighed for at kontakte patientrådgiveren.\nPersonalet skal give patientrådgiveren alle de oplysninger, som er nødvendige for at patientrådgiveren kan varetage sin opgave. Oplysninger, som af lægelige grunde ikke gives til patienten, må heller ikke gives til patientrådgiveren.\nPatientrådgiveren har ret til at se oplysningerne i tvangsprotokollen. Patientrådgiveren har også ret til at se patientens journal forudsat patienten selv har ret til aktindsigt og forudsat patienten samtykker til, at patientrådgiveren får adgang til journalen.\nOphør af beskikkelse\nNår tvangsindgrebet ophører, bortfalder beskikkelsen af patientrådgiveren, som derfor orienteres herom og at beskikkelsen afmeldes. Ved tvang, der er ophævet inden patientrådgiverens første besøg, bortfalder beskikkelsen dog først, når besøg har fundet sted. Patientrådgiveren skal også bistå patienten med allerede iværksatte klager og klager som sker samtidig med, at tvangsindgrebet ophører.\nVederlag til patientrådgivere\nPatientrådgivere på listen fra Nævnenes Hus har krav på vederlag og kørselsgodtgørelse. Det er regionen (sygehusmyndigheden), som udbetaler vederlag og befordringsgodtgørelse.\nPatientrådgivere som ikke er på listen fra Nævnenes Hus, har krav på godtgørelse til befordring for indtil 5 besøgsrejser årligt. Det er regionen (sygehusmyndigheden), som udbetaler befordringsgodtgørelse.\nJf. Bekendtgørelse nr. 947 af 24/9 2009 om bistandsværger\nBeskikkelse af bistandsværge\nEn bistandsværge beskikkes af retten i forbindelse med at en person dømmes til fx psykiatrisk behandling eller anbringelse i psykiatrisk sygehus. Der beskikkes ikke en bistandsværge, hvis der idømmes en mindre indgribende foranstaltning. Allerede under retssagens behandling kan retten beskikke en bistandsværge og i så fald fortsætter denne som bistandsværge efter dommen. Der beskikkes så vidt muligt en pårørende som bistandsværge. Hvis den dømte ikke selv har forslag eller der ikke er nære pårørende, som vil påtage sig opgaven, beskikker retten en bistandsværge fra Rigspolitiets fortegnelse over professionelle bistandsværger.\nHvis en retslig patient ønsker en allerede beskikket bistandsværge udskiftet med en anden, skal ønsket fremsættes overfor anklagemyndigheden, som derefter skal indbringe spørgsmålet for retten til afgørelse.\nBistandsværgens opgaver og pligter\nBistandsværgen har tavshedspligt.\nBistandsværgen skal så vidt muligt handle i samråd med den retslige patient.\nBistandsværgen skal snarest muligt efter beskikkelsen besøge patienten og skal løbende holde sig i forbindelse med patienten. Efter det første besøg skal besøg finde sted efter behov.\nBistandsværgen skal holde sig underrettet om patientens tilstand og skal sikre, at foranstaltningen ikke varer i længere tid end nødvendigt. Bistandsværgen skal vejlede patienten om muligheden for at søge foranstaltningen ændret/ophævet efter reglerne i straffelovens § 72 og skal hjælpe patienten med at anmode anklagemyndigheden herom.\nDet er anklagemyndigheden, som derefter indbringer spørgsmålet for retten. Hvis retten ikke imødekommer patientens anmodning, kan en ny anmodning ikke fremsættes, før der er forløbet et halvt år fra rettens kendelse.\nBistandsværgen varetager normalt patientrådgiverfunktionen for retslige patienter. Bistandsværgen skal således rådgive og vejlede om klageadgang efter psykiatriloven og hjælpe patienten med at udfærdige eventuelle klager til Det Psykiatriske Patientklagenævn ved klager over anvendelse af tvang iht psykiatriloven.\nBistandsværgen kan frit kontakte patienten - enten personligt, skriftligt eller telefonisk, og patienten skal have mulighed for at kontakte bistandsværgen. Der kan være undtagelse for en bistandsværge, der er beskikket før dom, hvor der af politiet kan være fastsat bestemmelser om brev- eller besøgskontrol\nBistandsværgen skal have de oplysninger som er nødvendige for at bistandsværgen kan varetage sin opgave. Bistandsværgen har ret til at få oplysninger i tvangsprotokol samt ret til at få oplysninger fra patientens journal under forudsætning af at patienten selv har ret til aktindsigt og samtykker til, at bistandsværgen får adgang til journalen.\nOplysninger, som af lægelige grunde ikke gives til patienten, må heller ikke gives til bistandsværgen.\nJustitsministeriets svar på spørgsmål fra § 71 tilsynet om hvilke personfølsomme oplysninger en bistandsværge for en psykiatrisk patient har ret til.\nSygehusets orienteringspligt til bistandsværgen om indlæggelse og udskrivelse\nNår en retslig patient, som har en bistandsværge, indlægges på psykiatrisk sygehus skal det pågældende sengeafsnit, hvor patienten indlægges, orientere bistandsværgen om indlæggelsen. Ved udskrivelse af en retslig patient, som har en bistandsværge, skal bistandsværgen underrettes om udskrivelsen.\nBeskikkelse som bistandsværge ophører, når den idømte foranstaltning endeligt ophæves. Bistandsværgen bistår dog patienten med klager, som var iværksat på tidspunktet for beskikkelsens ophør.\nHvis der har været beskikket en bistandsværge under retssagens behandling, og dommen ikke er en dom til psykiatrisk behandling, anbringelse eller forvaring ophører beskikkelsen ved domsafsigelsen.\nBeskikkelse som bistandsværge ophører endvidere, hvis den beskikkede bistandsværge udskiftes med en anden. En bistandsværge kan fratages hvervet, hvis bistandsværgen groft tilsidesætter de pligter, der følger af hvervet eller i øvrigt er uegnet til hvervet. Afgørelse om fratagelse af hvervet træffes af Rigspolitiet for bistandsværger, som er optaget på fortegnelsen over bistandsværger og af retten for andre bistandsværger.\nBistandsværger, som er optaget på Rigspolitiets liste over bistandsværger, har krav på vederlag og på godtgørelse til befordring mv. – som udbetales af vedkommende politikreds.\nBistandsværger, som ikke er optaget på Rigspolitiets liste over bistandsværger, har krav på godtgørelse til befordring i forbindelse med deltagelse i retsmøder og for indtil 5 besøgsrejser årligt. Det er vedkommende politikreds, som udbetaler befordringsgodtgørelse.\n12.3 Retslige patienter – hvornår skal beskikkes patientrådgiver\nFølgende retslige patienter beskikkes en patientrådgiver, såfremt der anvendes tvang efter reglerne i psykiatriloven:\n• Indlagte mentalobservander\n• Strafafsonere, overført til sygehus af helbredsmæssige grunde\n• Patienter med vilkår om psykiatrisk behandling\nFølgende skal sædvanligvis ikke beskikkes en patientrådgiver:\n• Patienter med dom til behandling eller anbringelse idet bistandsværgen tillige varetager patientrådgiverfunktionen og bør orienteres om tvangsforanstaltninger jf. de sædvanlige regler herfor.\n• Der kan ud fra en konkret vurdering beskikkes en patientrådgiver for en retslig patient, som har en bistandsværge i tilfælde af anvendelse af tvang efter psykiatriloven, fx hvis bistandsværgen ikke er tilgængelig/har mulighed for at besøge patienten på psykiatrisk sygehus og patienten ønsker vejledning ved et personligt møde med bistandsværge/patientrådgiver om sine rettigheder ifm tvangsforanstaltningen. Bistandsværgen bør under alle omstændigheder orienteres.\nKapitel 13: Underretning og klagevejledning (psykiatriloven § 31-32)\njf. Bekendtgørelse nr. 1080 af 27/10 2019 om underretning og klagevejledning ifm anvendelse af tvang i psykiatrien\n13.1 Underretning til patienter forud for anvendelse af tvang\nForud for anvendelse af tvang efter psykiatriloven, skal patienten underrettes om den påtænkte tvang, dens nærmere indhold af den påtænkte tvang, baggrunden for at anvende tvang og formålet hermed.\nFor at sikre, at patienten får så god en information som muligt, skal underretningen ske både mundtligt og skriftligt. Det journalføres, at patienten har modtaget mundtlig og skriftlig information.\nUnderretningen skal gives inden den påtænkte tvang anvendes. Ved anvendelse af fysisk magt eller tvangsfiksering kan underretningen i særlig hastende tilfælde vente til efter iværksættelse af tvangen, men patienten skal i sådanne tilfælde snarest muligt efter tvangsindgrebets iværksættelse underrettes om begrundelse for at anvende tvang og om formålet hermed.\nVed tvangsindlæggelse skal sygehuslægen, der modtager patienter oplyse patienten om baggrunden for og formålet med tvangsindlæggelsen samt vejlede patienten om udsigterne til en bedring af helbredstilstanden (den indlæggende læge er pålagt samme forpligtelse). Tilsvarende underretning skal gives i forbindelse med tvangstilbageholdelse af en patient.\nVed tvangsbehandling skal patienten - ud over information om det nærmere indhold af den påtænkte tvang, baggrunden for at anvende tvang og formålet hermed – også vejledes om udsigten til en bedring af helbredstilstanden og behandlingens virkninger og mulige bivirkninger.\n13.2 Vejledning om klageadgang ved anvendelse af tvang\nPatienten skal have klagevejledning i forbindelse med anvendelse af tvang samt oplyses om klage har opsættende virkning på beslutningen om anvendelse af tvang.\nKlage over lægens beslutning om anvendelse af tvang har som hovedregel ikke opsættende virkning, dog har en klage over tvangsbehandling opsættende virkning, medmindre omgående gennemførelse af behandlingen er nødvendig for ikke at udsætte patientens liv eller helbred for væsentlig fare eller for at afværge, at patienten udsætter andre for nærliggende fare for at lide skade på legeme og helbred.\nKlagevejledningen skal så vidt muligt gives i forbindelse med, at patienten underrettes om tvangsindgrebet. Hvis klage over beslutning om tvangsbehandling har opsættende virkning skal klagevejledning gives snarest muligt og inden tvangsbehandlingen iværksættes.\nPatienten eller patientrådgiveren kan fremsætte klagen overfor sundhedspersonale i skriftlig eller mundtlig form.\nKlagevejledningens form og indhold\nKlagevejledning gives mundtligt og også skriftligt, hvis patienten anmoder om det.\nPatienten skal vejledes om muligheden for at klage til Det psykiatriske Patientklagenævn vedrørende\no Tvangsindlæggelse, tvangstilbageholdelse, tilbageførsel – Tvangsbehandling - Tvangsfiksering og beskyttelsesfiksering - Anvendelse af fysisk magt - Personlig skærmning, der uafbrudt varer mere end 24 timer - Aflåsning af døre i afdelingen\nPatienten oplyses om, at sygehuset sikrer, at klagen indbringes for Det Psykiatriske Patientklagenævn og vejledes efter anmodning om klagesagsproceduren for Det Psykiatriske Patientklagenævn, herunder om patientens og patientrådgiverens ret til mundtligt at forelægge sagen for nævnet samt om frist for nævnets afgørelse.\nØnsker patienten at klage over beslutning om personlig hygiejne under anvendelse af tvang, personlig skærmning, der har varet mindre end 24 timer eller undersøgelse af post, patientstuer og ejendele, kropsvisitation samt beslaglæggelse og tilintetgørelse af genstande m.v. kan klager rettes til sygehusmyndigheden (afdelingsledelse/psykiatriledelsen).\n13.3 Klager ved Det Psykiatriske Patientklagenævn\nPatienter kan klage over anvendelse af tvang til Det Psykiatriske Patientklagenævn. Der er ingen klagefrist for denne klagemulighed. Patientklagenævnet vurderer, om psykiatrilovens betingelser for at anvende tvang er/var opfyldt.\nSygehuset skal efter anmodning fra patient eller patientrådgiver indbringe sagen for patientklagenævnet. Patienten kan indbringe sagen direkte for patientklagenævnet. Parter i sagen er patienten og sygehuset/regionen. Er klagen tillige rettet mod nærmere angivne sundhedspersoner, har de pågældende ligeledes stilling som parter.\nPatienten, patientrådgiveren, repræsentant for regionen, overlægen og eventuelt andre involverede sundhedspersoner har ret til mundtligt at fremlægge sagen for nævnet, ligesom det involverede personale i videst muligt omfang skal give møde ved klagens behandling i Patientklagenævnet.\nPatienten skal vejledes om, at nævnets møde kan afholdes som videomøde på den psykiatriske afdeling. Møderne kan undtagelsesvis afholdes som telemøder, hvis der sker elektronisk nedbrug i forbindelse med afholdelse af videomøde.\nHvis patienten ikke ønsker, at mødet holdes som videomøde, skal mødet i stedet afdholdes på den afdeling, hvor patienten er eller har været indlagt i forbindelse med det tvangsindgreb, som der klages over – medmindre afholdelse af det personlige møde på afdelingen ikke kan anses for hensigtsmæssigt for patienten. Hvis møde berammes som fysisk møde på afdelingen, kan nævnet i en konkret sag foretage besigtigelse af afdelingen.\nPatientklagenævnet skal træffe afgørelse i klagesager om tvangsbehandling, der er tillagt opsættende virkning, inden 7 hverdage efter klagens modtagelse. I andre sager skal nævnet træffe afgørelse snarest muligt. Er afgørelsen ikke truffet inden 14 dage efter klagens modtagelse, skal nævnet underrette patienten og patientrådgiveren om grunden hertil samt om, hvornår en afgørelse kan forventes at foreligge, jf. psykiatrilovens § 36, stk. 3.\nDet Psykiatriske Ankenævn har ikke kompetence til at påse, om disse frister overholdes (fremgår af forarbejderne til psykiatriloven).\nNævnets skriftlige afgørelse sendes til sagens parter.\nKlagesagsprocedure er beskrevet i Psykiatriens administrative håndbog\nPatientklagenævnet påser, at patienten har modtaget information om formål, indhold og baggrund for tvangen samt klagevejledning\nPatienten skal inden tvang anvendes underrettes mundtligt og skriftligt om den påtænkte tvang, dens nærmere indhold, baggrund og formål (jf. psykiatriloven § 31) og skal ved enhver anvendelse af tvang vejledes om klageadgang, jf. psykiatriloven § 32.\nVed sagens behandling i Patientklagenævnet forelå der ikke dokumentation for, at klagevejledning og underretning var givet i forbindelse med den påklagede fastholdelse.\nPatientklagenævnet fandt derfor, at tvangsindgrebet var i strid med psykiatrilovens § 31 og § 32, idet patienten ikke havde modtaget den lovhjemlede klagevejledning og underretning.\nKapitel 14: Særlige pladser på psykiatrisk afdeling (Psykiatriloven §§ 42a-42h)\nSengeafsnit N1 i Brønderslev rummer psykiatriens særlige pladser, som er forbeholdt en særlig målgruppe af patienter, og hvor der er en særlig procedure for indlæggelse op udskrivelse. Personalet på afsnittet er tværfagligt sammensat.\n14.1 Målgruppe og visitation til en særlig plads\nMålgruppen for de særlige pladser er patienter med svære psykiske lidelser og særlige sociale problemstillinger. Det er patienter, som typisk har været indlagt gentagne gange i psykiatrien og har modtaget en række forskellige kommunale social indsatser, herunder botilbud, uden at opnå tilstrækkelig effekt af disse.\nDer kan kun visiteres patienter, der er fyldt 18 år, og som samtykker til indlæggelse på afdelingen. Desuden er det en betingelse for visitation, at en række visitationskriterier er opfyldt.\nJf. psykiatriens hjemmeside.\nDet er patientens handlekommune, der kan visitere til de særlige pladser, og visitation kan kun ske på baggrund af indstilling fra visitationsforum, som udgøres af 3 faste repræsentanter (socialfaglig konsulent, speciallæge i psykiatri og repræsentant fra de særlige pladser) samt patientens sagsbehandler i kommunen og evt. tilsynsførende.\nVisitationsprocessen foregår i tre led:\n1. Handlekommunen indhenter samtykke fra borgeren og sender anmodning til Visitationsforumvedlagt relevante bilag. Psykiatrien kan også sende anmodning til Visitationsforum\njf. PRI instruks Visitation til De Særlige Pladser i Psykiatrien\n2. Visitationsforum vurderer visitationskriterierne og sender derefter indstilling til handlekommunen\n3. Handlekommunen træffer afgørelse om ophold på de særlige pladser på baggrund af indstillingen fra Visitationsforum\n14.2 Formål og indsats\nPå de særlige pladser tilbydes patienterne et længerevarende helhedsorienteret behandlings- og rehabiliteringsforløb, der har til formål at stabilisere patientens helbred. Behandlingen består af psykiatrisk behandling, socialfaglig/rehabiliterende indsats samt frivillig misbrugsbehandling. Indlæggelsesforløb er i udgangspunktet af 12 måneders varighed, men kan være længere.\nAfdelingen arbejder tæt sammen med patientens handlekommune. Det er handlekommunen, der visiterer til og betaler en større andel af ophold på de særlige pladser. Handlekommunen har ansvar for at udarbejde en samlet plan for patienten, og skal i forbindelse med udslusning vurdere patientens behov for støtte, herunder evt. behov for botilbud, og skal i samarbejde med afdeling, patient og evt. netværkspersoner sikre en god overgang.\nPsykiatrilovens bestemmelser om tvang er gældende på afdelingen (bortset fra §§ 6-9 om tvangsindlæggelse), men det er forudsat, at tvang kun anvendes i helt særlige og undtagelsesvise situationer.\nHvis overlægen træffer beslutning om tvangstilbageholdelse kan patienten forblive på afdelingen, men hvis tvangstilbageholdelsen opretholdes ud over ganske kort tid, skal det fortsatte ophold vurderes i forhold til patientens samtykke. Hvis patienten er vedholdende i sit ønske om udskrivelse fra de særlige pladser, må handlekommunen udvisitere patienten, og patienten overflyttes til alm. sengeafsnit.\nLov om tvang i psykiatrien (Psykiatrilov)\nSundhedsministeriets pjece om tvang i Psykiatrien\nProcedurebeskrivelser til instruks vedrørende frihedsberøvelse og anden tvang i psykiatrien\nPå baggrund af ændringer i psykiatriloven er kapitel 2 og kap 10 blevet opdateret med de nye regler.