Mnich Bøevnovský: ®ivot a umuèení svatého Václava a svaté Ludmily, báby jeho\nPánu a tøikrát bla¾enému svaté pra¾ské církve Bo¾í druhému biskupu Vojtìchovi bratr nejponí¾enìj¹í a ze v¹ech mnichù ani názvu posledního nezasluhující, køes»an pouze podle jména, pøeje v Kristu Je¾í¹i hodnost zdaru a ¹tìstí podle pøání.\nShledávaje, ¾e utrpení bla¾eného Václava i báby jeho bla¾ené pamìti Ludmily, kteøí¾to jako nové hvìzdy svìtlem svých ctnosti záøí své èeské vlasti i v¹emu národu, v rozporných skladbách a nikoli úplnì bylo vylo¾eno, uznal jsem za vhodné po¾ádati va¹i svatost, rodem z té¾e krve pocházející, abych z va¹eho rozkazu i povolení smìl je poopraviti, nebo chybí-li nìco, vyptati se pozùstalých je¹tì z doby té kmetù nebo kterýchkoli lidí nábo¾ných, kteøí skutky jejich buï na své oèi byli vidìli nebo z doslechu od jiných se o nich dovìdìli, a tu doplniti. A vzal jsem si to také na péèi nikoli z nìjaké vypínavosti, ponìvad¾ vìru nadobro jsem nezku¹ený v øeèi a v¹eliké uhlazenosti výrazové neznalý; a kdybych i toho v¹eho sdostatek mìl, pøece tíha høíchù by odrazovala zásluhy tak velikých svìtcù hlásati. Ne¾ jakkoli nezpùsobilost na¹e i nedostateènost pøeveliká jest a vzdìlání na¹e, pøirovná-li se k vzdìlání znalcù, vzdìláním býti pøestává, nevzdávaje se pøes nesmírnost svých vin nadìje na odpu¹tìní, pokusím se s dùvìrou v pomoc tìchto svatých písmem zaznamenati, jak se vìci mají.\nAle nejdøíve nutno øíci, ¾e kdyby ostatky takových a tak vynikajících svatých a dùstojných svìdkù Kristových, divy znamenitých zázrakù se skvìjící, ulo¾eny byly v konèinách Lotharovcù nebo Karlovcù a jiných národù køes»anských, dávno by dìje tyto písmem abych tak øekl zlatým byli vymalovali, zpìvem responsorií a antifon a povzbuzujícími kázáními ozdobili a pøemnoho klá¹terù vystavìli, aèkoli sami plesati mohou, ¾e chovají ctihodné zástavy jim podobných muèedníkù, vyznavaèù, panen a ostatních svatých.\nNe¾ my toho v¹eho pohøe¹ujíce a tyto, abych tak vyznal, po Bohu jediné majíce, skoro nedùstojnì se k nim chováme a moc jejich co den nehodní vidouce, jakoby nevìøícími zùstáváme a jim slou¾iti nechceme. Tolik aspoò budi¾ o na¹í nedbalosti øeèeno.\nNyní vás prosím, slovutný biskupe a potomku nejdra¾¹í, kdy¾ jste mnì nehodnému toto dílo na sebe vzíti kázal, abyste mi prosbami u spoleèného na¹eho ochránce pomáhal, aby ten, jen¾ zásluhami svými uvedl vás v hodnost biskupskou, a¾ vám nìkdy u Krista Pána korunu slávy za zisk z ovcí svìøených vytì¾ený zjedná, nám aspoò odpu¹tìní høíchù vy¾ádati ráèil. Té¾ sna¾nì prosíme, aby va¹í skvìlou moudrostí v¹e to, co po¹etilost na¹e nemoudøe proøekla, bylo vymazáno a uèeností va¹í okrá¹leno. Také svojí autoritou raète tuto práci potvrditi, aby aspoò po va¹í diecézi smìla být opisována a ètena.\nToto tedy zkrátka pøedeslav¹e, vzchopme se a vypravujme ty skutky, jednak zásluhami bla¾eného muèedníka, jednak va¹imi modlitbami jsouce podpíráni, s pomocí pána na¹eho a spasitele Je¾í¹e Krista.\nMorava, zemì slovanská, pøijala víru Kristovu, jak podle staré zvìsti vìøíme a víme, za dávných dob, za èasù prý Augustina, uèitele velebného; Bulgrové v¹ak èili Bulharové do¹li prý té milosti mnohem døíve. Kdy¾ pak Bulhaøi uvìøili, jistý Cyril, rodem Øek, jak v latinském, tak v øeckém písemnictví zbìhlý, vydal se ve jménu svaté Trojice a nerozdílné Jednoty kázat víru Pána na¹eho Je¾í¹e Krista té¾ øeèenému národu na Moravì pøebývajícímu. A pøispìním milosti Bo¾í získal je Kristu, také písmo èilí znaky nové vynalezl a Starý i Nový zákon a je¹tì jiné knihy z øecké nebo latinské øeèi na jazyk slovanský pøelo¾il. Kromì toho stanovil, aby m¹e a ostatní kanonické hodinky ve chrámì obecným jazykem se zpívaly, jak se a¾ podnes namnoze dìje v krajinách slovanských, zejména v Bulharsku, a mnoho tím du¹í Kristu Pánu se získává.\nA kdy¾ jednou jmenovaný Cyril za pobo¾ností pøiputoval do Øíma, byl od pape¾e a ostatních mudrcù a správcù církve kárán, proè se proti øádùm kanonickým opová¾il zavádìti pøi slavnosti me¹ní zpìv jazykem slovanským. Odpovídal jim pokornì, a kdy¾ jich nikterak nemohl upokojiti, chopil se ¾altáøe, èetl veøejnì pøede v¹emi ver¹ ¾almistùv, v kterém¾ se praví: V¹eliký duch chval Hospodina (®alm 150, 6). A poukazuje na tento ver¹ dí: Má-li Hospodina chváliti v¹eliký duch, proè mnì, otcové vyvolení, bráníte zpívati m¹i slovansky a jiné texty ze znìní latinského nebo øeckého v jejich øeè pøevádìti? Kdybych byl mohl nìjak prospìti národu tomu latinou nebo øeètinou - jako národùm jiným - nikterak bych se toho nebyl odva¾oval. Ale pozoruje, ¾e lid ten je tvrdé ¹íje a nadobro zabednìný a neznalý cest Bo¾ích. Na tuto jedinou my¹lenku, Bohem v¹emohoucím v srdce mi vnuknutou, jsem pøipadl, kterou té¾ pøemnoho jsem mu jich získal. Proto¾ Proto promiòte mi, otcové a páni, praví i bla¾ený Pavel apo¹tol, uèitel národù, v listì ke Korintským: Jazyky mluviti nebraòte (I. Kor. 14, 39). Tu oni sly¹íce to a divíce se víøe mu¾e tak stateèného, autoritou svou ustanovují a potvrzují, aby se øeèí tou v onìch krajinách m¹e a ostatní hodinky kanonické zpívaly.\nSám pak bla¾ený Cyril zùstal tam a pøijav roucho mni¹ské ¾ivot dokonal, zanechávaje onìm krajinám bratra svého, jménem Metodìj, mu¾e horlivého a ozdobeného v¹elikou svatostí. Ten mnoho snopkù do stodoly Krista Pána sklidiv, byl od samého kní¾ete, který tehdy v konèinách tìch panoval a jako vzne¹ený císaø celé zemi vládl, ustanoven nejvy¹¹ím biskupem, maje pod sebou sedm té¾e svatosti biskupu. Ale ponìvad¾ nepøítel pokolení lidského neustává od samého poèátku svìta, jakmile èlovìk byl oku sil trpkosti zapovìzeného ovoce, a¾ dosavad také rozsévati símì sváru mezi pokoru a pýchu, mezi nulování a nenávist a mezi ostatní vùnì ctností a zápach neøestí a lituje, ¾e lid jemu v¾dy v otroctví poddaný se mu vymaòuje a pravému králi Kristu Pánu ¾e jest získáván proto v¹emi zbranìmi ne¹lechetnosti se odìje, nové a nevìdomé spoleèníky k tak zrádnému válèení získává a jedovatá semena rùznic mezi samy pøedáky a náèelníky metá, pýchy a lakomství ohnivé støely strojí do té míry, ¾e Svatopluk, synovec kní¾ete èili krále nábo¾ného, který¾ byl v¹ecko køes»anství èi nábo¾enství dobrotivì v zemi uvedl a spravoval, na vlastního ujec svého úkladnì se vrhl, z království ho vypudil, o zrak oloupil a jedem zbaviti ho ¾ivota se pokou¹el. Ale on, aè zhoubného nápoje se napil, Bo¾í milostí byl ochránìn, ¾e nic zlého neutrpìl.\nPotom Svatopluk panství v lidu si pøivlastnil, pýchou a zpupností jsa podnìcován, se svými stoupenci a dru¾inou jako med plynoucím kázáním biskupa Metodìje pøímo pohrdl, pøeposvátné výstrahy jeho ne zúplna pøijal, nýbr¾ údy své, toti¾ národ a lid dílem Kristu, dílem ïáblu v slu¾bu dával. Proto od jmenovaného biskupa blahé pamìti byla na zemi jeho se v¹emi obyvateli uvalena klatba a rozliènými pohromami na pozemcích a plodinách zkru¹ena a¾ dodne¹ka pyká. Byla dána v plen a zajetí a v lup a spu¹tìní a v ú¹klebky v¹elikému tìlu chodícímu po ní, ponìvad¾ není spoleèenství svìtlu s tmou, ani smíru Krista s Belialem. A co vidíme na nich, jako by se dotýkalo i nás, kteøí tými¾ kroky pokou¹íme se kráèeti, nebo» kdo dùm sousedùv vidí v plamenech, bedliv má býti o svùj.\nLeè Slované èe¹tí, pod samým arkturem sídlící, oddáni byli modloslu¾bì a jako bezuzdný kùò bez zákona., bez kní¾ete nebo vládce, bez mìsta toliko v ¹irém prostoru pøebývali, jako nerozumná zvíøata sem tam se potulujíce. Posléze ranou morovou jsouce su¾ováni na jakousi hadaèku se podle povìsti obrátili o nadìjnou radu a prorockou odpovìï. Dostav¹e ji zalo¾ili hrad a dali mu jméno Praha. Potom nalezli velmi prozíravého a rozvá¾ného mu¾e, který¾ on vzdìláváním polí se zabýval, jménem Pøemysl, podle výroku hadaèèina kní¾etem èili správcem si ho ustanovili, dav¹e mu za man¾elku onu hadaèku pannu. A tak z pohromy a v¹ech ran morových posléze vytr¾eni, napøí¹tì po onom jmenovaném kní¾eti z jeho potomku sobì vladaøe èili vévody v èelo stavìli, slou¾íce modlám démonù a pohanským obøadùm obìtním se nezkrotnì oddávajíce, a¾ koneènì panství øí¹e té se dostalo jednomu z rodu tìch kní¾at, jménem Boøivoji.\nTen skvìje se nejkrásnìj¹í podobou a kvìtem nejlep¹ího mládí, jednou za jistou vìcí svou a lidu sobì svìøeného pøijel ke kní¾eti svému èili králi Svatoplukovi na Moravu a byl od nìho laskavì uvítán a na hostinu zároveò s ostatními pozván. Leè nikterak mu nebylo dopøáno místa k sezení mezi køes»any, ale pøed stolem na podlahu mu kázáno se posaditi. Tohoto pøíkoøí z¾elelo se biskupu Metodìjovi i øekl prý mu: Ach, ¾e ty takový a tak mocný mu¾ nestydí¹ se býti odstrèen od sedadel kní¾ecích, aèkoli po¾ívá¹ sám té¾ dùstojnosti kní¾ecí, nýbr¾ radìji pro ohavnou modloslu¾bu pøeje¹ si s pasáky sviní na zemi le¾eti! Tu dí onen: V jaké vydávám se nebezpeèenství takovou vìcí, nebo co dobrého mi pøinese nábo¾enství køes»anské? - Odøekne¹-li se, praví biskup Metodìj, model a démonù v nich pøebývajících, stane¹ se pánem pánù svých a v¹ichni nepøátelé budou podrobeni panství tvému a potomstvo tvé dennì bude se mno¾iti jako øeka pøeveliká, v ní¾ se stékají vody rozlièných potùèkù. - Takto-li tomu jest, pravil Boøivoj, naè váhati s pokøtìním? - Netøeba váhati, pravil biskup, toliko hotov buï z celého srdce vìøiti v Boha Otce v¹emohoucího a jeho jednorozeného, Pána na¹eho Je¾í¹e Krista, a v Ducha Utì¹itele, posvìtitele v¹ech vìrných, nejen pro svìtské statky, ale té¾ abys získal spasení du¹i své a dobyl u slavné palmy vìènosti a podílel se na nevýslovné radosti v spoleènosti svatých. Tímto a takovým povzbuzováním duch mladého mu¾e roznícen prahl touhou po milosti køtu, a aby se neprodlévalo, s v¹elikou svou dru¾inou na zem k nohám biskupovým padli a je¹tì sna¾nìji prosili. Naè se ¹íøiti? Druhého dne vévodu a tøicet bojovníkù, kteøí pøi¹li s nim, u víøe pouèil a kdy¾ podle obyèeje slavný pùst vykonali, svatosvatým pramenem køestním je obrodil. A kdy¾ ho u víøe Kristovì plnì vzdìlal a mnoha dary podaroval, propustil ho do vlasti a pøidal mu knìze ctného ¾ivota, jménem Kaicha. Navrátiv¹e se domù, usadili onoho knìze na hradì, jemu¾ jméno Hradec, zalo¾ili kostel ke cti bla¾eného Klimenta, pape¾e a muèedníka, mnoho ¹kody satanovi dìlajíce a lid Kristu Pánu získávajíce.\nTo vida zrádný onen had, chopil se svých vlastních zbraní, k starým bodùm se vrátil. V¹echen národ èeský k zbìsilosti proti kní¾eti rozlítil, ¾e od mravù otcovských odstupuje a nového a neslýchaného køes»anského zákona svatosti se chápe. Povstávají proti nìmu v jednom duchu a v tém¾ nepøátelském smý¹lení a jej ze zemì vypuditi usilují, ba i ¾ivota ho zbaviti se pokou¹ejí. To poznav kní¾e, ustranil se od nich a znovu ke králi Svatopluku a k biskupu Metodìjovi na Moravu se odebral, a od nich s velkou slávou a jak se slu¹elo byv pøijat, nìjaký èas tam prodlel a dokonaleji se v uèení Kristovì obeznámil. Ale lid onen v ne¹lechetnosti své setrvávaje, vypravil posly k jakémusi vévodovi Strojmírovi (jeho jméno znamená spravuj pokoj), který uprchnuv od národa svého u Nìmcù byl ve vyhnanství, domù jej uvedli a sobì za kní¾ete dosadili. Leè ponìvad¾ pravda nikterak se neklame, je¾ praví v evangeliu: V¹eliké ¹típení, kterého¾ ne¹típil Otec mùj nebeský, vykoøenìno bude (Mat. 15, 13), jejím pøispìním zmaøen byl rychle úmysl zlých. Nebo» tento od nich vyvolený vévoda, aèkoli z nich rodem pocházel, dlouhým vyhnanstvím v cizinì zapomnìl svou mateøskou øeè, proèe¾ ho volièi jeho zavrhli a sami obviòovali pøedev¹ím sebe, ¾e takového sobì zvolili, jeho¾ hlasu ani øeèi nejsou s to rozumìti a v jeho¾ u¹i, neznalé jejich jazyka, nemù¾e proniknouti volání jejich. A ponìvad¾ prozøetelným øízením Bo¾ím kní¾e Boøivoj pøi odchodu zemì tam zùstavil pøemnoho pøátel, pracovalo se jejich radou k tomu, aby duch lidu bìsnícího proti dobrotivému vládci byl ukrocen a naopak popuzen proti zrádnému vetøelci, a¾ by ten byl ve¹kerým úsilím utracen. Ale je¾to velká èást zrádcù pøála tyranovi, domluvili se z obou stran, ¾e vykroèíce ze sídelního hradu, z Prahy toti¾, na snìmovním polí budou se raditi, co by bylo èiniti. Ale zrádná èást zrádcù mrzce se zachovala a zbranì a krunýøe si tajnì na to pole vzali a proti stranì ¹lechetných na tajném znamení k øe¾i se smluvili, toti¾ nebudou-li s nimi souhlasiti stoupenci kní¾ete Boøivoje, aby ka¾dý z nich hlasitì provolal tajné heslo øka: Promìòme, promìòme se! - a aby tak ji¾ odìni jsouce v krunýøe a pøilby, je¾ si skrytì pøinesli, v¹ecky svode odpùrce o¹tìpy povra¾dily. Tato zvrhlá rada jejich v¹ak nezùstala utajena stranì Boøivojovì, proèe¾ i oni vycházejíce na snìmovní pole, aby se dohodli o kní¾eti, oblékli si pod kabátce krunýøe. A kdy¾ stranì Strojmírovì nelíbilo se doporuèení strany Boøivojovy, jeden z nich vysokým hlasem vykøikl: Hej, na¹inci, promìòme se! Tento hlas zaslechnuv¹e a poznav¹e stoupenci Boøivojovi, kteøí byli té¾ pøi¹li v brnìních pod kabátci, zvolají: Dobøe, dobøe jsi øekl, aj, nyní v pestrých barvách se uká¾e¹ promìnìn! A tak probodnuv¹e jej, v¹ecky jeho druhy na útìk zahnali a nepravého kní¾ete z vlasti vypudili. Potom na Moravu pospí¹iv¹e, bývalého vévodu sobì pøivedli a na jeho místo dosadili. A ponìvad¾ tý¾ vévoda na Moravì prodlévaje zavázal se slibem Bohu v¹emohoucímu, uvede-li ho Pán se ctí do vlasti, ¾e vystaví chrám ke cti blahoslavené Rodièky Bo¾í a ustavièné Panny Marie, navrátiv se neme¹kal a sna¾il se na samém hradì pra¾ském splniti svùj slib. Jest prvním zakladatelem míst svatých, shromá¾ditelem klerikù a vzdìlavatelem nábo¾enství, by» tak skrovnì roz¹íøeného, jako tehdy bylo.\nBoøivoj mìl té¾ man¾elku jménem Ludmila, dceru Slavibora, kní¾ete ze zemì slovanské, je¾ za starodávna slula P¹ov, nyní od dne¹ních lidí podle hradu nedávno vystavìného Mìlnickem sluje. Tato, jako¾ rovna mu byla v bludu pohanském, obìtujíc modlám, tak i v nábo¾enství køes»anském ho napodobila, ba pøedèila svého mu¾e v ctnostech a stala se vpravdì slu¾ebnicí Kristovou. Dala pak tomuto kní¾eti tøi syny a toliké¾ dcer, a jak mu byl bla¾ený Metodìj ústy prorockými pøedpovìdìl, co den moci nabýval se v¹ím lidem svým a øí¹e jeho vzrùstala. A dokonav bìh èasu svého, pln dnù a dobroty na vìènost se odebral, naplniv ¾ivota svého tøicet pìt let. Po nìm ujal se vlády prvorozený syn jeho Spytihnìv, v¹emi ctnostmi a pøímo povìstí svatosti neobyèejnì se skvìjící. Byl následovníkem otcovým, zakládal chrámy Bo¾í, shroma¾ïoval knìze a kleriky a dokonalý byl ve víøe Kristovì. Dokonav ètyøicet let svého ¾ivota, opustil tento svìt a vznesl se k hvìzdám. Po smrti ujal se otì¾í vlády bratr jeho Vratislav, jen¾ podal man¾elku jménem Drahomiø ze zemì Slovanù pohanských, øeèené Stodor, ¾enu, kterou¾ pøirovnati jest k oné Jezabeli je¾ v zlobì své utracovala proroky, nebo k Evì, man¾elce prvního èlovìka, která Kaina i Abela porodila. Povila Drahomiø tému¾ kní¾eti dva syny, jednoho jménem Václav, druhého Boleslav. Ale o tom a¾ na svém místì.\nNábo¾ná tedy paní Ludmila ovdovìv¹i a je¹tì star¹ího syna ztrativ¹i, v domì svém setrvávala a pamìtlivá døívìj¹í své nevìdomosti a bludu, den ze dne oplakávala minulé nepravosti. A jako kdysi byla vydávala údy své v slu¾bu neèistoty a nepravosti k høe¹ení, tak nyní vydávala je v slu¾bu spravedlnosti k posvìcení, øíkajíc slovo apo¹tolovo: Jaký u¾itek jsem mìla tehdy z toho, zaè nyní se stydím? (Øím. 6. 21.) Svìdèí o tom chudí, jim¾ hodnì v jejich nedostatku pomáhala a o jich¾ potøeby jako matka se stanula, hladové ¾ivíc ¾íznivé obèerstvujíc, pocestné a nuzné odívajíc. Svìdèí o tom klerikové, o které¾ s nábo¾nou myslí jako o své syny peèovala. A by» v¹ichni tito mlèeli svìdèí o tom stánky Kristovy, jim¾ rozmanitého zbo¾í zlatého a støíbrného darovala - ne jako nìkteøí z lupu nebo statku chudých, ale ze jmìní sobì od Boha udìleného. Byla zbo¾ná a mírná ve v¹em a v¹elikých plodù dobroty plná. V almu¾nách byla ¹tìdrá, v bdìní neúnavná, v modlitbì nábo¾ná, v lásce dokonalá, pokoøe neznající míry, v péèi o sluhy Bo¾í tak èilá, ¾e kterým za svìtla denního nestaèila vyhovìti, v noci skrytì rukama své èeledi s horlivostí posílala, èeho potøebovali, naplòujíc slovo evangelia, jím¾ se pøikazuje skutky lásky konati tak, aby nevìdìla levice na¹e, co dìlá pravice. Ne¾ kdybychom chtìli v¹echny projevy jejích ctností vylíèiti, spí¹e svìtlo denní by nám do¹lo ne¾li psací blána. A vìru dveøe domu jejího ve dne v noci ka¾dému mimojdoucímu byly otevøeny, ¾e s bla¾eným Jobem mohla zvolati: Dveøe mé pocestnému otevøeny byly (Job 31, 32), okem byl jsem slepému a nohou chromému (Job 29, 15). Byla matkou sirotkù, vdov tì¹itelkou, zajatých nebo uvìznìných neúnavnou nav¹tìvovatelkou a ve v¹ech dobrých skutcích dokonalá.\nKdy¾ tedy jmenovaný vévoda Vratislav, jak jsme se zmínili, ujal se po svém zemøelému bratru vlády, upevnil øí¹i, vystavìl basiliku ke cti bla¾eného Jiøího muèedníka, ale smrtí byv zasti¾en, jejího dlouho ¾elaného vysvìcení se nedoèkal. Svého syna Václava, hocha vroucí mysli, dal na hrad jménem Budeè, kde¾ byl a jest koste], zasvìcený od pøedchùdce jeho a bratra Spytihnìva ke cti kní¾ete apo¹tolù bla¾eného Petra, aby tam v zákonì Bo¾ím a v Písmu byl vyuèován. Ho¹ík bystrého vtipu, Duchem svatým jsa osvìcován, hluboko si v¹tìpoval v pamì» v¹ecko, co sly¹el od uèitele, a kdy¾ zatím otec jeho se odebral z tohoto svìta - ve vìku asi tøiceti tøí let - povolán jest na sídelní hrad pra¾ský a na stolec otcovský ode v¹eho lidu pový¹en. Ale ponìvad¾ je¹tì neodrostl zcela vìku chlapeckému nebo jino¹skému, v¹ichni velmo¾i dohodnuv¹e se na moudrém zámìru svìøili nezku¹eného vévodu s bratrem jeho Boleslavem Ludmile bla¾ené pamìti, slu¾ebnici Kristovì, na vychování, a¾ by milostí Bo¾í vyspìli vìkem i silou.\nVidouc ta v¹ak matka tìchto hochù, je¾ jako vdova osobovala si ¾ezlo po svém man¾elu, ïáblem se dala popuditi a v¹elikýma zá¹tím své jedovaté du¹e vzplanula proti slu¾ebnici Bo¾í Ludmile. A zlými dohady s¾írána, domnívajíc se, ¾e tím, kdy¾ v¹ecek národ svìøil vychování jinochù její tchýni, zbavována jest vlády i statkù a naopak Ludmila ¾e v¹ecko panství uchvátí, ve¹la v nejzvrhlej¹í poradu s mu¾i Belialovými a v¹í mocí hledí ji zahubiti. Ctihodná v¹ak a nábo¾ná slu¾ebnice Kristova Ludmila poznav¹i to, chápala se proti ostnùm zpupnosti zbraní pokory a trpìlivosti a po poslech vzkázala svojí sna¹e: Ani stín nìjaké ¾ádostivosti po tvé vládì nezachvátil srdce mé, nic takového se tam nezahnízdilo a nejménì si pøeji tobì nìjak porouèeti. Vezmi si dítky své a po své vùli si s nimi vládni. Mì v¹ak popøej svobody slou¾iti Kristu v¹emohoucímu, na kterémkoli si pøeje¹ místì. Ne¾ jak u¾ to v¾dycky bývá, ¾e èím více pokora pro Boha se skloní, tím více pýcha a zpupnost se ïáblovým popichováním vypíná, nejvlídnìj¹í a nejdobrotivìj¹í prosbou svaté vévodkynì Ludmily snacha její pohrdla, a nejen pøijmouti, ale ani vyslechnouti ji nechtìla. To vidouc slu¾ebnice Kristova tu na pamìti majíc slovo apo¹tolské: Neodpírejte zlému, ale dejte místo hnìvu (Øím. 12, 19) a slovo evangelia: Budou-li vás stíhati v místì jednom, uteète do jiného (Mat. 10, 23), z hradu hlavního pøestìhovala se se svými na hrad jménem Tetín - tím více perlami ctností se ozdobujíce, èím jistìji vìdìla, ¾e brzy pronásledovateli bude dosti¾ena a paliv muèednické sobì zaslou¾í. Na modlitbách pøenábo¾nì trvala, bdìním tu posty neustále se trýznila a almu¾ny ¹tìdrou rukou poskytovala.\nBla¾ený pak Václav, aè útlého byl je¹tì vìku, u matky pøebývaje té¾ duchem prorockým se v onìch dnech proslavil a v¹ecko, co nastane, poznal, nebo» mu to zjevil Kristus Pán v jasném vidìní. Jednou za ticha noèního ukázal se zrakùm svatého a Boha plného Václava dumu jistého knìze Pavla (jen¾ k èasto zmínìné paní bla¾ené pamìti Ludmile oddanì lnul a jeho¾ pøátelství bylo od ní nejoddanìji spláceno, pùvabnými a rozsáhlými ochozy obehnaný, zbaven jsa v¹ech krásných zdí a pøebývání lidskému zcela odcizený. Kdy¾ ze sebe støásl tíhu tìlesného spánku a k rozjímání duchovnímu u¾ bdìlý se probral, oznámil moudrou øeèí nìkterým, co byl vidìl, a hned nato prorockými ústy vykládal, co pravdivého by øeèené zjevení do budoucna ohla¹ovalo. Tìmito slovy k svolaným promluvil: Kdy¾ jsem pozdì ulehl, drazí pøátelé i vy domácí slu¾ebníci, v tichu noèním mne vyru¹ilo vá¾né a tajemné vidìní. Uzøel jsem dvùr knìze Pavla ve¹keré krásy budov zbavený a od lidí nadobro opu¹tìný. Z vidìní toho jímá mne zármutek a svírá mne vnitøní tíseò, nebo» mám starost o vìrné Bo¾í. Ale ponìvad¾ nesmírná dobrotivost V¹emohoucího pøivádí mne k nadìji, ¾e - jak je pøislíbeno - v¹ecko je mo¾no vìøícímu (Mar. 9, 22), chystám se, aby vìc byla neklamnì vysvìtlena, podáním jasného øe¹ení odhaliti pravý smysl tohoto snu, který nastávajícími událostmi bude dokonale ovìøen.\nNebo» zboøení domù, které jsem spatøil, vì¹tí ¹»astnou smrt mé báby Ludmily, svaté a ctihodné paní. Ta toti¾ jako obì» ¹íleného spiknutí mojí matky, jak rodem, tak i hanebností skutkù pohanky, zosnovaného s nìkolika pomahaèi k zloèinu stejnì odhodlanými, zanedlouho podstoupí za vyznávání køes»anského jména a víry kruté tìla umuèení zbranìmi bezbo¾níkù, kteøí k ní tajnì vpadnou. Rozlehlé pak prostranství v domì, jak vidìní svìdèí, lidem opu¹tìné, ohla¹uje ¾alostné vyhnání knì¾stva ze zemì a nezaslou¾enou ztrátu v¹eho jmìní - na výsmìch na¹í ochranì. Nebo» zajisté mode rodièka zloøeèené pamìti, zavile nenávidíc ¾ivoucí víru, kterou já seè jsem vyznávati, ctíti, ze srdce následovati a milovati neustávám tu nejinak i v budoucnu v¾dy milovati budu, zamý¹lí tyto knìze rozlièných stupòù, ponìvad¾ se hlásí k stejnému smý¹lení jako já, statkù pozemských zbaviti tu ze zemì ukrutnì vyhnati.\nV tomto dohadu duch jeho bystøe pøedvídavý tu pravdy znalý se nikterak nemýlil, nýbr¾ v¹echny body jeho prorockého výkladu, jak o zavra¾dìní øeèené paní, tak o krutém vypuzení knì¾stva, které v ¹irokém okruhu pøilehlých krajin ochotnì se podrobovalo jeho panství èi spí¹e jeho velkomyslné ¹tìdrosti, v neporu¹itelném sledu nedlouho potom se do písmene, jak známo, vyplnily.\nNebo» kdy¾ se slu¾ebnice Kristova Ludmila, jak jsme povìdìli døíve, ustranila z oèí zrádcù, na tom hradì, kam se uchýlila, je od nepøátel znovu pronásledována. Øeèená vévodkynì toti¾ nìjaké své velmo¾e, syny nepravosti, jménem Tunnu a Gommona, poslala se silnou tlupou na Tetín, aby její tchyni zahubili. Slu¾ebnice Kristova v¹ak, pøedem vìdoma budoucích vìcí, povolala k sobì zmínìného ji¾ knìze svého Pavla tu po¾ádala ho, aby slou¾il m¹i svatou. A zpovìï svou pøed oblièejem zpytatele srdcí pøedobrotivì vylévající znalá ji¾ dobrodiní Nejvy¹¹ího, jich¾ se jí dostane, v¹ecka se zbranìmi víry obrnila tu na modlitbách kleèíc k Bohu prosby ronila, aby jejího ducha, kterého¾ sám byl stvoøil, v pokoji pøijmouti ráèil. Kdy¾ m¹e svatá byla doslou¾ena, pøijímáním tìla tu krve Pánì se posilniv¹i, ¾almy s nezlomnou myslí jala se pìti. Na veèer pak jmenovaní ji¾ usurpátoøi vtrhli do jejího domu, vyrazili veøeje, ostatní druhy, ozbrojené kopími tu ¹títy, postavili venku tu jen hlavní vrahové Tunna a Gommon - s nìkolika málo jinými, - vyrazili dveøe, s divokým povykem se vøítili do komnaty, v mu¾ odpoèívala slu¾ebnice Bo¾í. Bla¾ená Ludmila pokorným hlasem jim dí: Jaká to náhlá zbìsilost vámi lomcuje? Nestydíte se tu ani si nevzpomínáte, kterak jsem já vás jako svoje syny pìstovala a zlatem tu støíbrem tu skvostným ¹atem obdarovávala? Ale máte-li proti mnì nìjakou køivdu, které bych se byla dopustila, povìzte, prosím. Leè ti zuøivci, neoblomnìj¹í ne¾ kámen, nepopøávajíce jí sluchu tu neostýchajíce se své ruce na ni vlo¾iti, z lù¾ka ji vytáhli tu na zem hodili. I øekla jim: Malièko mne nechte pomodliti se. Kdy¾ jí to dovolili, rozepjala ruce tu modlila se k Pánu. Poté pravila: Pøi¹li-li jste mne zahubit, prosím, abyste mi s»ali hlavu meèem. Podle vzoru muèedníkù tou¾ila toti¾ prolitím krve vydati svìdectví Kristu tu ¾ádala si s nimi nav¾dy pøijmouti palmu muèednickou, kterou¾ také ¾e si zaslou¾ila, nepochybujeme, ponìvad¾ podle svìdectví Písma svatého: Spravedlivý jakoukoli smrtí byl by zasti¾en, du¹e jeho v obèerstvení bude (Kn. Moudr. 4, 7). Ukrutní tedy kati nedbajíce jejích proseb tu slov, provaz na hrdlo ji hodili, zardou¹ením ji zbavili ¾ivota pozemského, aby na vìky ¾iva byla s tím, kterého v¾dycky byla milovala, s Je¾í¹em Kristem Pánem na¹ím. Vytrpìla pak muèednictví ¹»astná tu Bohu oddaná slu¾ebnice Kristova Ludmila sedmého dne v sobotu, 15. záøí o první vigilii noèní.\nTehdy v¹ichni její klerikové tu v¹ecka èeládka obojího pohlaví, kdy¾ pastýø byl zabit, rozprchli se na v¹echny strany tu porùznu se skrývali ve skrý¹ích, aby ¾ivot pozemský si zachovali. Kdy¾ potom pøeukrutní katani ode¹li, sbìhli se s velikým strachem tu bìdováním k obøadu pohøebnímu tu v¹ecko, co k jejímu pohøbu nále¾itým se vidìlo, nejuctivìji vykonav¹e, pøesvaté ostatky její svìøili zemi. Krvelaèní pak vrahové pobrav¹e, co se dalo uloupiti, vraceli se k svojí paní, radostnou zprávu jí pøiná¹ejíce o zavra¾dìní nevinné. Domnívali se, ¾e na vìky jsou obohaceni tu na vìky ¾ivi budou, aè pøí¹erné tu neuhasitelné muky ohnì pekelného brzy je èekaly. Ona pak zrádná zrádcù paní uchvátiv¹i v¹ecek tchynì své majetek s jmenovanými usurpátory jala se vládnouti, obdaøujíc je tu pøíbuzné tu èeleï jejich nejlep¹ím zbo¾ím zlatým tu støíbrným i ¹atstvem vzácným nesmírné ceny. Vládli pak v celé zemi èeské jako velkomo¾ní vévodové, ale nikoli z Boha.\nKdy¾ tak nádhernì ¾ili tu nesmírnì se radovali tu veselili, znenadání spravedlivý trest pomsty Bo¾í dolehl na bezbo¾níky, kteøí se nelekali tak ukrutný zloèin spáchati tu nejhanebnìj¹í ruce své na nejslavnìj¹í slu¾ebnici Bo¾í bez pøíèiny vztáhnouti. Nebo» popouzeni otcem svým, kní¾etem rozbrojù ïáblem, jali se pohrdati v¹emi souèasníky tu vrstevníky svými. Z toho vznikla roztr¾ka a nenávist pøeveliká mezi øeèenými velmo¾i Tunnou a Gommonem a paní jejich, a¾ v¹ecko my¹lení a mluvení paní toèilo se ve dne v noci kolem toho, jak je zahubiti. To kdy¾ pozoroval zmínìný násilník Tunna, pøepaden hrozným strachem, prchl se v¹ím pøíbuzenstvem z té zemì tu v¹emi nenávidìn jako pobìhlík tu vyhnanec sem tam se potuloval tu nikdo z pokolení jeho u¾ nemìl pøístupu do domova svého. Gommon pak, kdy¾ s bratrem svým hledal útìkem úkryt, byl chycen tu na hrdle potrestán tu tak ¾ivota nynìj¹ího i budoucího i s bratrem pozbyl. A paní jejich vidouc, ¾e prchají, v¹ecek vztek svého jedovatého srdce vylila na potomky jejich tu v¹ecky od nejstar¹ího do nejmlad¹ího jedním a tým¾ dnem a ortelem utratila. To také bylo prvním znamením svatosti bla¾ené Ludmily, ¾e z vrahù jejích ¾ádný øízením bo¾ské prozøetelnosti nezùstal na¾ivu. Jiní svode pøíbytky opustiv¹e tu na rùzná místa se rozprchnuv¹e, ode v¹ech nenávidìní tu Bo¾í pomstou stí¾ení du¹e své vydechli, dítky jejich bezbo¾nou smrtí byly ze svìta zprovozeny tu pøemnoho jich bylo meèem postínáno. Tak naplnilo se slovo Pánì, které èteme v evangeliu: V¹ichni, kdo¾ meèe se chápou, meèem zahynou (Mat. 26, 52).\nV tých¾ pak dnech u hrobu pøebla¾ené tu èasto zmínìné ctihodné paní tu muèednice Ludmily pøeslavné zázraky jejích ctností pùsobením Bo¾í milosti vy¹ly najevo. Z její hrobky taková podivná tu pøelíbezná vùnì vycházela, ¾e v¹ech vzácných koøení a kvìtù vùnì pøevy¹ovala; nemálo lidí také postøehlo tøikrát èi ètyøikrát svíce tu svítilny bo¾ským svìtlem v tichu tmavé noci planoucí, co¾ v¹e nezùstalo utajeno vládkyni, toti¾ vra¾ednici její. Dovìdìv¹i se o tom velikou bázní byla sevøena tu nevìdìla si rady, co poèíti. Posléze znovu podala jedovatý úmysl tu poslala své sluhy na Tetín, kde¾ ctihodné tìlo le¾elo pochováno, poruèila, aby nad hrobem bla¾ené Ludmily vystavìli dùm na zpùsob kostela, tu urèila mu titul ke cti bla¾eného Michaela archandìla, aby - uká¾e-li se tam je¹tì nìjaké znamení - nikoli zásluhám bla¾ené muèednice, nýbr¾ svatých, jich¾ ostatky by tatu byly ulo¾eny, se pøièítalo. Kdy¾ to bylo vykonáno, v¹ecky vstupující do té basiliky taková hrùza pojímala, ¾e nejinak ne¾ s nejvìt¹í úctou osmìlovali se tam vstupovati, tu skvìlé tu znamenité zázraky se pak na tom místì dìly.\nZatímco se toto dìlo, bla¾ený Václav, z vùle Kristovy kdysi zvolený za kní¾ete, vyrostl z let chlapeckých a kvìtem pøepùvabného jino¹ství záøil. V¹e, co mu od uèitele Písma bylo povìdìno, hluboko v pamìti choval a sna¾il se skutkem naplniti v¹e, co sluchem byl pøijal. Proto matka jeho zpronevìøilá s nìkterými syny Belialovými, kteøí s ní souhlasili, závidìli mu jeho èiny a pøesvaté snahy, radili se vespolek a øekli: Ach, co sobì poèneme tu kam se obrátíme? Kní¾e ná¹, jej¾ jsme na trùn pový¹ili, dal se pøevrátiti od knì¾í a skoro mnichem se stal, proto sráznou tu navyklou cestou neøestí na¹ich kráèeti nás nenechává. A èiní-li toto nyní ve vìku chlapeckém nebo jino¹ském, co¾ teprve asi èiniti bude, a¾ dospìje v mu¾e nebo starce? Od toho dne tedy jali se naò velmi dotírati, vyhro¾ovali mu a jiných pøemnoho pøíkoøí mu èinili.\nAle to v¹ecko mu¾ Bohu milý s duchem neoblomným sná¹el, zbranìmi víry to odrá¾eje a ¹títem trpìlivosti se obròuje. A bezbo¾níci i na kleriky tu nìkteré øeholníky, jich¾ uèení bylo mu potravou, útoèili ustaviènými úklady, pomý¹leli je utratiti tu hrozbami náramnými je dìsili, tak¾e nikdo z nich se nemohl k nìmu dostati, Ne¾ on toho v¹eho jsa vìdom, s mu¾i sobì vìrnými skrytì zadní dvíøka si prorazil tu po západu slunce tajnì nìkterého klerika k sobì povolával, tu kdy¾ svítalo, uèitele nebo knìze sobì milého tajnì zase propou¹tìl. A kní¾eèku svou skrytou pod ¹atem nosil, tu kdekoli nalezl pokodné místeèko, pilnì v ní èítal tu s vnitøním úpìním pøevelmi ¾elel zatvrzelosti srdce lidu svého a slepoty i nevìry jeho. Posléze posilnìn od Boha tu stateèností se opásav, povolal matku svou tu v¹ecky velmo¾e, tu jak slu¹né bylo, oboøil se na nì, jako¾ svìdèí Kniha moudrosti: Slova moudrých jako bodce a jako vbité høeby (Kaz. 12, 11). Ale bla¾ený Václav pravil: Proè, synové zloèincù a símì prolhané a mu¾ové ne¹lechetní, bránili jste mi, abych se nauèil zákonu Pána na¹eho Je¾í¹e Krista a poslouchal jeho pøikázání? Protiví-li se vám Kristu slou¾iti, proè aspoò jiných nenecháte? Byl-li jsem pak já a¾ dosavad pod va¹í péèí a mocí, od nynìj¹ka ji odmítám a Bohu v¹emohoucímu z upøímného srdce chci slou¾iti.\nPro tuto vìc tu v¹eliké jiné vznikla pozdìji pøeveliká roztr¾ka mezi velmo¾i, kteøí se dr¾eli po boku nábo¾ného vévody, a ostatními, kteøí se pøimkli k ne¹lechetné stranì bezbo¾né paní. I rozdìlili se rádcové a velmo¾i zemì a trní svárù mezi nimi se rozbujelo a¾ k prolévání krve. Ne¾ strana spravedlivých, by» nepatrná, pøemohla pøece, jako se dìje v¾dycky, mocnou stranu ne¹lechetných. Nebo» stále pøipomínaný vévoda Václav, peèující o to, aby zjednán byl pokoj, z vnuknutí Ducha svatého podal v srdci úmysl, matku svou, která¾ byla pøíèinou v¹eliké nepravosti, vypuditi z vlasti, aby vyhnáním jejím a v¹ech jejich pøívr¾encù, mu¾ù bezbo¾ných, vzájemné zuøivé rozbroje byly uti¹eny a pokoj církve Kristovy se vzmohl, by jednoho a tého¾ pána v¹ichni majíce pravému uèení Kristovu co nejdokonaleji se nauèili - a a¾ by spraveno bylo v¹e, co se zdálo potøebné k pokoji v øí¹i, zapuzeni a vyhnáni byli synové sváru a zjednán mír, aby matku znovu se ctí domù povolal. A to v¹ecko s pomocí Boha stvoøitele vskutku vykonal, nebo» matku z øí¹e s nejvìt¹í hanbou vypudil, èím¾ v¹emohoucí Bùh zaslou¾eným trestem jí oplácel za prolití krve nevinné bla¾ené Ludmily, kterou bez pøíèiny byla utratila. Ale ponìvad¾ byl pln cudné báznì, která trvá vìk vìkù, pamìtlivý jsa pøikázání Bo¾ích, jimi¾ se nám porouèí ctíti otce a matku, znovu po èase ji uvedl do vlasti; panování bývalého v¹ak zùstala zbavena a¾ do smrti. Ale kterak se to v¹e stalo, ponìvad¾ daleko by to zavedlo, zcela pominouce, v zaèatém vyprávìní dále postupme. (Potom mnoho protivenství a strastí za¾ila, té¾ se doèkala zavra¾dìní jednoho syna rukou mlad¹ího svého zrozence.)\nVzpomenul si pak na bábu svou, jaké svatosti byla v tomto ¾ivotì a jak veliké zásluhy a slávu získala u v¹emohoucího, bla¾ený Václav pøívalem slz zkropen podal s knì¾ími a nìkterými nábo¾nými mu¾i pøesvatý zámìr i poslal je na jmenovaný hrad Tetín, poruèil jim, aby tøebas jen kosti nebo prach zetlelého tìla dùstojnì pøenesli a k nìmu dopravili. Sám v¹ak vnuknutím Ducha svatého byl uji¹tìn a nìkolika dùvìrným pøátelùm se s tím svìøil, ¾e pùsobením Bo¾í milosti jmenovaní poslové uzøí tam nìjaká znamení. Mu¾ové, kteøí byli posláni, vykonávajíce rozkazy pána svého, vstoupili do basiliky, odkopali zemi a objeviv¹e hrobku shledali, ¾e deska, kterou ctihodné ostatky byly pøikryty, zèásti zpráchnivìla. I báli se ji vyzdvihnout:\nJestli¾e døevo je práchnivé, tak mínili, oè spí¹e zetlelo to, co pod ním skryto. A chtìli s nejvìt¹í opatrností hrobku zase uzavøíti. Úmyslu jejich v¹ak vzepøel se jeden z nich, knìz Pavel, o nìm¾ jsme se vý¹e také zmínili, který¾to v¾dy s ní, dokud na zemi prodlévala, pøátelstvím spojen byl a v¾dy ji ve v¹em svými slu¾bami podporoval, pravì: Nikterak nestane se, jak pravíte, ale najdu-li tøeba jen prach tìla ztrouchnivìlého, ten podle rozkazu kní¾ete vezmu s sebou.\nOstatní dav¹e mu za pravdu svornì desku uvolòovali. Kdy¾ ji zdvihali, pøelomila se a onen Pavel s hlínou padl na le¾ící tìlo. Rychle vstal a hlínu spì¹nì odhrabal, tu s druhy svými na¹el tìlo svaté, v¹eho poru¹ení uchránìné, jen¾e oblièej její byl pokryt prachem, jen¾ se naò sesypal pøi zlomení víka, kdy¾ je zdvihali, jak jsem u¾ poznamenal. Nesmírnou z toho radostí vzplanuv¹e, neskonalé díky v¹emohoucímu vzdávali, pøesvaté její ostatky ze zemì vyzdvihli, do vzácných pláten, jak se slu¹elo, zavinuli, pøed oltáø polo¾ili, nezmìrné chvály a díky Bo¾í milosti vzdávali.\nA kdy¾ v¹ecky obøady øádnì vykonali, na nosítka ji polo¾ili, je¾ dvìma koòùm na høbet uvázali a tak té¾e noci a¾ k hlavnímu mìstu, ku Praze toti¾, vytrvale spìchají. Nalezeno pak bylo tìlo ¹»astné a Bohu oddané slu¾ebnice Ludmily dne 19. øíjna ve støedu o hodinì dvanácté. A do Prahy pøinesli je tøetího dne v pátek 21. tého¾ mìsíce ohromným veselím, pøièem¾ v¹ichni plesali a Krista chválili.\nNebo» ti, kteøí ji pøivá¾eli, prve ne¾ do hradu ji vnesli, poslali ke kní¾eti heroldy dobré noviny. Ti pøi¹ed¹e sly¹eli, ¾e k spánku své údy slo¾il, i vzbudili ho s veselím a tu radostnou novinu mu oznámili, ¾e milostí Boha v¹emohoucího tìlo slavné paní, báby jeho, neporu¹ené nalezli. On ihned vstal a s velikou èilostí spìchal do chrámu, Kristu Pánu nesmírné díky vzdávaje. Kdy¾ pak slunce zemi ozáøilo a leskem svým zapla¹ilo tmu, svolav knì¾stvo a zástup vìøících, s obrovským prùvodem chvátal v ústrety. I potkali se s tìmi vìrnými nosièi, pøivá¾ejícími èasto vzpomínané ostatky svaté Ludmily.\nKnì¾í a jáhnové radostnì je vlo¾ili na svá ramena a dobroøeèily Bohu ¾almy a chválami, vnesli je do hradu, a do chrámu ve¹ed¹e, pøed oltáøem na dlá¾dìní je postavili a hluèným jásotem plesali. Zatím v¹eobecná zvìdavost vìøících i nevìøících pátrala, co se stalo, sbíhali se a hrnuli ke dveøím chrámovým. Kní¾e tedy poradiv se s knì¾ími, pøede v¹ím lidem dal tìlo její odhaliti, aby v¹ichni uvìøili, ¾e ji Kristus Pán neporu¹enou zachoval. Vidouce to v¹ichni zázraky Kristovy neúnavnì hlásali a nikdo nemohl pravdì odpírati, ponìvad¾ v¹em byla patrná neporu¹enost tìla a pevnost vlasù. A její oblièej se skvìl jako by byla ¾ivá, nadto roucha takovou krásou a neporu¹eností záøila, jako by právì toho dne byla utkána. Na to v¹ichni patøíce hluènì volali a plesali a prohla¹ovali, ¾e je na výsost hodna v¹eliké pocty a chvaloøeèení.\nA vykopav¹e zemi a upraviv¹e hrob, chystali se ji v té basilice Pochovati. Ale náhle vykopaný hrob zaplavil se vodou; z èeho¾ mnozí usuzovali, ¾e se to místo slu¾ebnici Kristovì nezamlouvá. Znovu tedy výkop zasypali a rakev se svatou zástavou postavili na nìj, pomoci od Boha se do¾adujíce. Potom domù ¹»astni spìchali.\nZanedlouho potom øeèený kní¾e vypravil poselstvo do Øezna a tázal se na radit biskupa toho mìsta, jménem Tutona, ponìvad¾ Èechové tehdy nále¾eli clo jeho diecéze, co by mìl s oním tìlem uèiniti. Biskup prozkoumav pøedpisy zákona Bo¾ího podle dané sobì od Boha moudrosti, toto mu vzkázal: aby tìlo, které vzalo pùvod od zárodku prvního èlovìka, jemu¾ øeèeno bylo: Zemì jsi tu v zemi pùjde¹, prach jsi tu v prach se obrátí¹ (Gen. 3. 19), pohøbili do té doby, a¾ by se zjevila sláva Kristova.\nTu pøevelikou horlivostí Bo¾í zapálen prosil kní¾e pokornì biskupa toho, aby k nìmu sám ráèil pøijíti tu tìlo pochoval tu basiliku, jí¾ se dosud biskupského posvìcení nedostalo, posvìtil. On v¹ak se omlouval, ¾e pøijíti nemù¾e pro slabost stáøí, i poslal svého spolubiskupa s dru¾inou nìkolika klerikù, aby chrám ten posvìtil. Biskup ten pøi¹el, nejdøíve kostel Pánu posvìtil, potom za ¹est dní pohøbil øeèené tìlo na tém¾ místì, kde voda byla vystoupila. A divná to vìc tu jako dùkaz dosvìdèující zásluhy slu¾ebnice Kristovy, ¾e kdy¾ knì¾í chtìli ji pohøbíti na místì neposvìceném, voda se ukázala, ale kdy¾ pøi¹el spolubiskup tu basiliku posvìtil, nadobro se ztratila. Bylo slu¹né, kdy¾ v bla¾eném obcování na tomto svìtì bla¾enì ¾iva byla, aby s po¾ehnáním je¹tì vìt¹ím byla pochována, majíc se svatými usednouti po pravici Kristovì. Kdy¾ to bylo øádnì vykonáno, spolu-biskup po zásluze byl od kní¾ete odmìnìn tu vrátil se domù.\nKdy¾ pak nade¹el výroèní den pøenesení jejích posvátných ostatkù, Kristus Pán k slávì svého jména tu aby ukázal zásluhy slu¾ebnice své, ráèil vykonati znamenitý zázrak. Nebo» kdy¾ se shromá¾dilo knì¾stvo, jako¾ jest obyèejem køes»anského nábo¾enství slaviti památku takových osob, tu kdy¾ po modlitbách spoleènì zasedli, aby se tìlesnì posilnili, jakýsi ho¹ík tìlesnou vadou sti¾ený, zkøivený tu nemohoucí vzhlédnouti vzhùru, dovolávaje se n vrat basiliky, v ní¾ veliké té paní tìlo odpoèívá, moci Kristovy tu zásluh této svìtice, najednou se napøímil tu bývalé síly opìt nabyl. To vidouce pøemnozí v¹emohoucímu Kristu chvály pìli, ¾e skrze svoji slu¾ebnici velebnost svoji zjeviti ráèil, jemu¾ sláva na vìky vìku. Amen.\nKdy¾ tedy bla¾ený kní¾e Václav s pomocí Kristovou spoøádal tu upevnil svoji øí¹i, ani mùj duch, jazyk, øeè, ani papír by nestaèily vystihnout, jak se osvìdèoval pøed Kristem tu jakou nádobou vyvolenou se ukázal, tu také proto, ¾e bøemenem høíchu jsem obtì¾kán, nemohu vylíèiti, jakých ¹kod vojín Kristùv, Pánu svému slou¾e, ïáblu nadìlal tu co snopkù do stodoly Kristovy jako¾to vìrný sluha jeho sklidil. Ale abych pøece z mnohého nìco málo povìdìl, Václav od dìtství se neuchyluje od káznì Pánì, pravdomluvný byl v øeèi, spravedlivý na soudu, vìrný ve v¹em, co mu svìøeno, míru lidské dobroty pøekonávaje. Nebo» kdy¾ nìjaký provinilce octl se pøed sborem soudcù tu soudcové se za jeho pøítomnosti chystali nad ním vyøknout ortel smrti, vycházíval pod nìjakou záminkou ven a skrýval se, kam mohl, pamìtliv hrozby Kristovy v evangeliu: Nesuïte tu nebudete souzeni, neodsuzujte tu nebudete odsouzeni (Luk. 6, 37). ®aláøe a ¹ibenice za starodávna postavené a a¾ do jeho doby stojící boøil, sirotkù, vdov, chudých, lkajících a ranìných neúnavným byl utì¹ovatelem, hladové nasycoval, ¾íznivé obèerstvoval, nahé odíval, nemocné nav¹tìvoval, mrtvé pochovával, cizince a pocestné jako své nejbli¾¹í pøíbuzné pøijímal, knìze a kleriky a mnichy jako Pána ctil, bloudícím cestu pravdy otvíral, pokoru, trpìlivost, tichost, lásku, která v¹ecko pøevy¹uje, zachovával, násilím tu lstí nikomu nic neodòal, vojsko své netoliko nejlep¹ími zbranìmi, ale i odìvem opatøoval. Tìmito a takovými ctnostmi ji¾ od útlého mládí znamenitì kvetl a køí¾ Kristùv na své údy klada, pamìtliv byl pøikázání Bo¾ího, jím¾ se praví: Chce-li kdo za mnou pøijíti, zapøi sebe sám a vezmi køí¾ svùj a následuj mne (Mat. 17, 24). Chodíval v dobì postní - je¹tì zimní - ledovitou a sráznou stezkou bos od hradu k hradu chrámy Kristovy pì¹ky nav¹tìvuje, tak¾e bývalo vidìt, jak jeho ¹lépìje jsou krví zvlhlé. Kromì toho pro uchování cudné èistoty, k ní¾ se zaslíbil, chodil v pøedrsné ko¹ili ¾ínìné, která z úcty k nìmu a¾ podnes chová tu vypadá jako nová, tu jsa ustaviènì vespod jako mnich odìvem vlnìným odìn, navrchu v¹ak zahalen v nejkrásnìj¹í roucho kní¾ecí, skvìl se pøed Bohem i pøed lidmi. Na posílení údù skrovnì potravy po¾íval, tu vytrvale bdì, díky neskonalé Bohu samému vzdávati neustával. A pøihodilo-li se mu nìkdy, kdy¾ jako kní¾e mezi takovými zvíøaty hodoval, ¾e pozdním veèerem nad obyèej hojnìji se napil, ze spánku èasnì ráno se vytrhl a rychle spìchal do chrámu, a jakmile nìjakého knìze nebo klerika tam zastihl, z roucha, v které byl odìn, a» bylo sebelep¹í, se svlékl tu dal nimi je. A padaje mu k nohám sna¾nì prosil, aby se zaò co nejusilovnìji u Krista Pána pøimlouval, by mu milostivì prominul høích, jeho¾ se vèerej¹í noci dopustil.\nV slu¾bách Bo¾ích tak byl horlivý, ¾e dennì obìtní chléb vlastníma rukama pøipravený Pánu pøiná¹el. Nebo» v èas ¾ní v tichu tmavé noci na své pole vycházel tu s nejvìrnìj¹ímu sluhou svým, o kterém¾ pozdìji budu vyprávìt zvlá¹tní zázrak, znamenitì dokazující zásluhy jich obou, p¹enici ¾al a na svých ramenech domù nosil, na ruèním mlýnku mlel, sám zároveò jsa pekaøem i kní¾etem mouku prosíval, pro vodu chodil a v noci ji vá¾il, øíkaje: Ve jménu Otce, i Syna, i Ducha svatého; a také domù ji doná¹el, s onou jemnou moukou ji mísil a hostie dìlal. Té¾ na vinici pospíchával, hrozny trhal a vlastníma rukama vymaèkával, víno do d¾bánu naléval a k svaté obìti uchovával. A ponìvad¾ povìreèné obøady pohanské nebyly je¹tì z koøene vymýceny a pøemnoho mu¾ù chvátávalo obìtovat ohavné ¾ertvy démonùm, a jídlem a nápojem z nich se poskvròovali, on nikdy s nimi nedr¾el spolku, nýbr¾ v¾dy se jim vyhnul, vymysliv si nìjakou záminku. ®aláøe poboøil, ¹ibenice a muèidla, je¾ a¾ do té doby slou¾ily k popravování lidí, ve svém milosrdenství do základù strhal a chrámy pohanské se zemí srovnal.\nKdy¾ se o tom dovìdìli køes»ané, jako vèely do úlu se k nìmu hrnuli, knì¾í, jáhnové a pøeèetní sluhové Bo¾í z Bavor, ©váb a jiných zemi, s ostatky svatých a hodnými knihami. Tyto v¹ecky s velikou ctí pøijímal a radostnì vítal, jak se slu¹elo, a bohatì zlata nebo støíbra hodnost, krzen, otrokù i odìvù mnoho rozdával a v¹em, jak potøebí bylo, slou¾il.\nV¹ichni ti uèitelé se divili jeho moudrosti, tak¾e zøejmì mohl prohla¹ovati se ¾almistou: Nade v¹ecky uèitele své jsem porozumìl, nebo» pøikázání tvá jsou rozjímáním mým (®alm 118, 99); v jeho mysli drahocenná perla záøila nezkaleným jasem. Také mu Pán ráèil udìliti milost své nepøeberné laskavosti, ¾e v pøemnoha bitvách byl vítìzem.\nVzne¹ený v tváøi, v cudnosti maje zalíbení, aèkoli tato ctnost je øídká i u ¾enatých, ¾ivot pozemský tou¾e ukonèiti muèednictvím, pøívìtivì v¾dy rozmlouval s tichými, av¹ak na neurvalce, tuláky, na lidi oddané ob¾erství a pijanství i ty, kteøí se uchylovali od pravé víry a pøímé cesty, bo¾ským rozhorlením býval popuzen. Jestli¾e je nemohl jinak postihnouti, aspoò pod záminkou spoleèného stolování je k sobì pozval a ohromnými dùtkami je zbil, v¾dycky proti starému nepøíteli chápaje se ¹títu víry a kopím Ducha svatého, je¾ je slovo Bo¾í, neústupnì porá¾el povìtrné mocnosti tohoto svìta.\nByl pravým ctitelem Kristovým bez nejmen¹í úhony, mnohé podle apo¹tolských pøíkazù pøesvìdèoval, zapøísahal a káral neúnavnì, v¹ecky k veèeøi pravého Hospodáøe zval a z chøtánu ïáblova vyrvané do lùna svaté matky církve uvádìl, bo¾skou potravou ustaviènì je posiluje. Kdy¾ potom, jak milost Bo¾í v srdce mu vnukla, chrám Pánì ke cti bla¾eného Víta muèedníka pomý¹lel zalo¾iti, poselstvo vypravil do Øezna k biskupovi, k jeho¾ diecézi, jak jsme ji¾ døíve poznamenali, Èechy tehdy nále¾ely, aby mu biskup podle kanonických pøedpisù dovolil vystavìti basiliku, øka: Otec mùj vystavìl kdysi kostel Pánì ke cti bla¾eného Jiøího, já pak s va¹ím povolením tou¾ím zalo¾iti tým¾ zpùsobem chrám ke cti bla¾eného muèedníka Kristova Víta. To usly¹ev ctihodný biskup, s díkù èinìním rozepjal ruce ke Kristu Pánu a dìl: Synu mému pøe¹»astnému Václavovi tento vzkaz, a¾ se vrátíte, vyøiïte: Kostel tvùj ji¾ pøed Pánem stojí, pøekrásnì vystavìn. Kdy¾ to kní¾e usly¹el, zaradoval se v srdci, základy kostela brzy polo¾il a zdi výbornì postavil.\nA nemaje na tom dosti, i k prahùm bla¾ených apo¹tolù Petra a Pavla do Øíma chtìl putovati, aby tehdej¹ího pape¾e po¾ádal, by jej oblékl v roucho mni¹ské a na klerika ostøíhal. Potom z lásky k Bohu kní¾ectví chtìl se vzdáti, bratru svému, pøíli¹, bìda, oddanému vìcem svìtským, je zùstaviti a sám v pokojném ústraní nìco málo oveèek Kristu Pánu pøimno¾iti. A to by byl i skutkem vykonal, kdyby øeèená stavba basiliky mu v tom nebyla zabránila. Leè nepøítel pokolení lidského, jen¾ od samého poèátku dorá¾í na stáda vìøících oveèek, nemoha nezdolného slu¾ebníka Kristova nikterak pøekonati, k starým zbraním se obrací a víru køes»anskou vyvrátiti usiluje. Jeho mlad¹ího bratra toti¾, kterého ji¾ v pøedchozím výkladu ke Kainu jsme pøirovnali a kterému, jak jsme se pozdìji zmínili, v¹ech svìtských okázalostí se zøíkaje, v¹ecko hodlal odevzdati, svedl mnohými domluvami zlých lidí, kteøí litovali, ¾e byli nuceni ¹patných zvykù zanechati a vìcí nedovolených ¾e nesmìli páchati, a proti jeho pøesvatému bratru zbranìmi vra¾edné nenávisti jej ponoukal. Leè on v¹eho vnuknutím Ducha svatého pøedem jsa vìdom, nejinak ne¾ jelen ¾íznící po tocích vodních pøál sobì dojíti palmy muèednické slávy, av¹ak pøece nikterak z ruky bratra svého, nebo» jeho vìèné záhuby se obával a v Krista v¾dy mìl dùvìru.\nDìlo se pak toto za èasù Jindøicha, krále saského, jen¾ si u nich první z milosti Kristovy korunu na hlavu posadil a s ním¾ byl tento bla¾ený mu¾ spjat ustavièným pøátelstvím. Abychom tedy v zaèatém pokraèovali: Boleslav maje dùm èili dvùr vlastní v hradì jeho jménem nazvaném, ze v¹ech stran ji¾ probodán ¹ípy ïáblovými a chtivostí panování rozpálen, kdy¾ nadcházela slavnost bla¾ených muèedníku Kosmy a Damiána, je¾ se svìtí dva dni pøed svátkem bla¾eného archandìla Michaela, vzav si za záminku, ¾e tam ke cti tìchto svatých posvìcen jest kostel, bratra svého bla¾eného lstivì jako na hostinu zve, ale spí¹e, jak se vpravdì ukázalo, na zavra¾dìní. Jemu sice bylo to v¹e dobøe známo, ale pøece zachovávaje ducha neohro¾eného, políbil na rozlouèenou v¹echny pøíbuzné a pøátele a vydal se na cestu, zbranìmi víry obrnìn.\nKdy¾ tam pøi¹el, v¹ecko sobì dvojmo pøipraveno nalezl, hostinu toti¾ s velkým pøepychem tu skrytì ozbrojených nepøátel silnou tlupu. I ¹el do kostela tu øádnì obcoval m¹i svaté, a Bohu a svatým Kosmovi tu Damiánovi, jejich¾ výroèití slavnost se konala, se poruèiv, do domu hodovního vesele vkroèil. A kdy¾ u¾ srdce zlovolných hodovníkù, napu¹tìná dávno ¾luèí vra¾dy, krmìmi tu nápoji se rozehøívala, jali se ponenáhlu skrytou zbraò vytahovati. Meèe toti¾ pod rouchy majíce opásány a za zády je skrývajíce a poøád, jak by udeøili, pøemý¹lejíce, tøikrát vstali tu tøikrát zase usedli, ponìvad¾ v¹emohoucí Bùh Otec nedal jim to provésti, nebo» si snad pøál posvìtiti pøí¹tí den, na který ¾ádný svátek nepøipadal. Svìtec tedy vida je rozbìsnìny, zùstával sice bez báznì, ale pospíchal od stolu co nejdøíve se zdvihnouti. A kdy¾ poode¹el malièko ze sínì hodovní, jeden z pøátel jeho pøistoupí k nìmu øka: Hle, mám pro tebe tajnì uchystaného konì; sedni naò co nejdøíve a hleï, pane mùj, od nich ujeti, nebo» smrt ti hrozí. On v¹ak nic na jeho slova nedal, vrátil se do místnosti hodovní, tu vzav èí¹i a pije pøede v¹emi na úmysl prosebný, zvolal hlasem pový¹eným: Ve jménu bla¾eného archandìla Michaela pijme tento kalich, prosíce tu sna¾nì ¾ádajíce, aby du¹e na¹e ráèil uvésti nyní v pokoj vìèné radosti. A kdy¾ v¹ichni, kteøí mu byli vìrní, odpovìdìli: Amen, on vyprázdniv èí¹i políbil v¹ecky a do svých hostinských místností se odebral. A kdy¾ dlouho pøed tváøí Bo¾í na modlitbách a ¾almech trval, pøevzácným svým údùm dopøávaje odpoèinku posléze unaven usnul.\nNade¹la i doba slaviti vigilie, jim¾ bla¾ený mu¾ jako v¾dycky nábo¾nì obcoval. Tolik zajisté byla svatá du¹e oddána nábo¾enství køes»anskému a tak dbala církevních ustanovení, ¾e (co¾ nazýváme známkou mnichù nejdokonalej¹ích) celou historii Starého zákona dával o tìch vigiliích od svých klerikù v pøedepsané dobì pøedèítati. Ale i v nejvìt¹í svátky, to jest v soboty pøed Bo¾ími hody velikonoèním a svatodu¹ním, kdy se ve svaté církvi Bo¾í slavívá v¹eobecný køest, aby nièeho z toho, co Bo¾ího jest, nebylo opominuto, nenalezly-li se v èas køestních zkou¹ek dìti, posílal na trh a v¹ecky mladé otroky, co tam kupci pøivedli na prodej, z lásky k samému Bohu sobì kupoval, a tak blahoslavený duch o dílo Bo¾í jsa peèliv, nikdy nestrpìl, aby nìco obyèeji Bo¾ímu chybìlo.\nÈte¹ to, milostivý biskupe, a podivuje¹ se, kterak to, co¾, jak ví¹, stì¾í dokázali mu¾ové církve s milostí nejvy¹¹ího Boha, velmi svìdomitì vykonal mu¾ stavu laického, a to kní¾e a vladaø národa, který i nad jiné národy za divoký svou pøirozenou povahou bývá pokládán. Prosím, ó otèe nejbla¾enìj¹í, abys èerpaje z vrozeného tobì zdroje moudrosti se mnou to, co jsem napsal a je¹tì napí¹i, zvelebil do dùstojné podoby, nebo», jak jsi byl poruèil, kromì toho, èeho z tvých úst jsem se doslechl nebo co pravdivého jsme se oba od osob plných víry a svatosti dovìdìli, nìèeho jiného perem se dotknouti nadobro se vystøíhám. Ale postupme dále v zaèatém.\nBla¾ený muèedník, jen¾ mìl býti brzy pro vytrvalost v díle vyznamenán korunou slávy, odebral se, jak jsme pravili, do chrámu matky církve, aby Bohu vzdal jitøní chválu. Tou pak milostí od Boha mu¾ nehynoucí pamìti vzkvétal, ¾e nikdo nepochyboval, ¾e on pøed úsvitem pùjde k bránì svatosti, aby tam modlitby vykonal. A na tu hodinu èekal druhý Kain, maje ji vhodnou ke spáchání vra¾dy. Vidím vpravdì, cokoli kdy stránky Písem svatých byly naznaèily, ¾e se naplniti má, to ¾e a¾ do písmenky se naplní. A toto praví jedna stránka, nará¾ejíc na ty, kteøí èiní zlo: Ka¾dý, kdo zle èiní, nenávidí svìtla (Jan 3, 20). Je¹tì toti¾ pøed pøíchodem noci bratr svatého muèedníka, ba ne ji¾ bratr, ale zvrhlý vrah, byl poruèil knì¾ím chrámu svatých Kosmy a Damiána, a¾ bude pøicházeti, aby mu nikterak nedali do kostela vkroèiti, by snad od svých vìrných zbrojno¹ù nebo komorníkù, kteøí je¹tì na lo¾ích byli, nebo od lidí, kteøí by se sbìhli, nebyl vysvobozen - a aby nenastala potøeba zloèinným prolitím krve zhanobiti a poskvrniti chrám. Co toto pí¹i, aj, pøichází mi na mysl høí¹ný sbor ®idù, kteøí sice se báli vkroèiti do pretoria Pilátova, ale Pána usmrtiti se nebáli. Tak i tento vlastního bratra neblahý vra¾edník bojí se poskvrniti krví zdi chrámové, a rukou svých od bratrovra¾dy nezadr¾uje. Svým slovem, ó nejkrutìj¹í ze v¹ech nepøátel, sebe odsuzuje¹ a probodává¹, kdy¾ krví, kterou prolévá¹, místa svatá potøísniti se hrozí¹.\nLeè stalo se, jak jsi pøikázal! Nebo» kdy¾ vzácný muèedník pøed jitøními chválami pospíchal do chrámu, aby døíve, ne¾ lid se sbìhne, Bohu Otci v komùrce pøesvatého srdce svého co nejskrytìji se pomodlil, zatím úklady od bratra se strojí a meè se brousí, aby pøipravena byla ¾ertva pro Krista. Ale naè bych dvojnásob bolu v srdce, dvojnásob slz v oèi vléval, nutì se ze ¹iroka vyprávìti smrt spravedlivého, skonání nevinného? Mívá veliká bolest zajisté pøemnoho slov, ale nesmím pøíli¹ odkládati pøíbìh svatého muèednictví pro ty, kteøí dychtí jej zvìdìti.\nVstává bla¾ený Václav, který se mìl brzy státi ¾ertvou Kristovou a do chrámu podle svatého obyèeje svého spìchati dychtí, kde¾ by mohl, ne¾ se sejde lid tu nastane ruch, co nejskrytìji se oddati del¹í modlitbì; a jako dobrý pastýø se stádem spoleèné chvály jitøní poslouchati nebo zpívati si ¾ádaje, brzy lapen jest v osidla nástrah. Nebo» knìz toho chrámu, jeden z tìch, od kterých¾ vy¹la nepravost z Babylónu, jakmile zahlédl pøicházejícího mu¾e Bo¾ího, podle pøíkazu zlosynu zavøel dveøe chrámové. Pozdvihli se i pøipravení úkladníci, bratr toti¾ tu v¹ichni jeho ozbrojenci. A vida bratra vojín Bohem vyvolený pozdravuje ho, tu kol krku ho objímaje tu líbaje, dìkuje mu øka: Zdráv buï pov¾dy, bratøe mùj, tu statky tohoto ¾ivota i budoucího oplývej; pøijmi tebe Kristus k vìèné své hostinì, jako jsi ty vèera mne tu mode v¹ecky v takové hodnosti pohostil. Na to on s py¹ným duchem tu s pohledem posupným, tase meè, který mu visel skryt pod plá¹tìm, odpovìdìl: Vèera ov¹em, jak chvíle toho ¾ádala, nyní v¹ak bratr bratru takto poslou¾í. A rozmáchnuv se meèem »al ho jím do hlavy; leè ponìvad¾ moc Pánì ho chránila, sotva krev se ukázala. Hrùzou nad neslýchaností svého èinu byl bídák tak ochromen, ¾e i kdy¾ podruhé »al, k svému údivu nic nezmohl, co by bylo hodno mu¾e silného. Holý jeho meè bla¾ený Václav rukou zachytiv praví: Jak ¹patnì si poèíná¹, kdy¾ mne zraòuje¹! Kdy¾ v¹ak vidìl, ¾e od svého úmyslu neupou¹tí, posléze ho, jak nìkteøí praví, chytil tu k nohám svým porazil øka: Hle, èlovìèe vlastním rozhodnutím zahubený, vidí¹, kterak tebe bych mohl vlastní rukou jako nejmen¹í zvíøátko rozdrtiti, ale daleko budi¾, aby pravice slu¾ebníka Bo¾ího poskvrnila se krví bratrovou. A meè, který mu vytrhl, vrátil bratru, tu na ruce ji¾ od nìho krváceje, do chrámu rychle pospíchal. Onen zloøeèený v¹ak mocným hlasem køièel tu hnal se za ním volaje: Spoleèníci moji, spoleèníci, kde jste? Pra¹patnì pomáháte pánu svému tu nièemnì ho necháváte na holièkách, aèkoli je vystaven takové úzkosti! Tu se vyøítila celá tlupa zlosynù ze skrý¹i, do nich¾ se byli rozprchli, s mnoha meèi tu kopími, tu tì¾kými ranami ho probodav¹e, odpravili ho u dveøí chrámových. Tehdy také svatá du¹e, vysvobozena na tom zápasi¹ti z vìzení tohoto ¾ivota, vavøínem krve ozdobena vítìznì se odebrala k Pánu, dne 28. záøí, zatímco se nebe radovalo tu zemì kvílela, léta vtìlení Pánì devítistého dvacátého devátého.\nJeho bezduché tìlo matka, kterou nedávno pro høíchy její byl vyhnal a potom znovu v pokoji z lásky Kristovy do vlasti povolal, s nìkterými vìrnými sebrali, a toliko do hrobu je polo¾iv¹e, zemí je zasypali, ne jak se slu¹elo lidu muèedníka, ale jak bývá pohøbíván kterýkoli smrtelník, nemající cti ani bla¾enosti. Ale onen bla¾ený bojovník z trýznì a potupy povstal k hodnìj¹í slávì, a èím opovr¾livìji mluvì synové ïáblovi tu údové jeho s muèedníkem vzácným zacházeli, tím dra¾¹ím pøedstavuje se Pánu svému a spoluobèanùm nebeským. Stává se druhem andìlù, spoleèníkem apo¹tolu, spoludìdicem muèedníkù, úèasten jest pokoje vyznavaèù a neporu¹enosti panenské a dostává se mu vìnce vìènì se zelenajícího a pùvabu krásy nehynoucí. A tak pohrdnuv vzne¹eností vévodství pozemského, v nìm¾ byl pøedtím stateènì vládl, v království nebeské jako pravý vévoda a muèedník ve¹el. Ale my, jsouce v slohu suchopární tu neumìlí, ponechejme toto moudøej¹ím tu obra»me se k prostému vyprávìní zázrakù jeho.\nKrev bla¾eného muèedníka, od bezbo¾níkù bezbo¾nì prolitá, je¾ se rozstøíkla po zemi tu po zdech, byla peèlivì vodou smývána tu utírána. Ale na druhý den ti, kteøí ji pøede¹lého dne smyli, vrátiv¹e se shledali zdi i zemi krví nasáklé, jako by se jich vodou ani nebyli dotkli. I spìchají znovu krev utírati. A to i do tøetice uèiniv¹e, zase odcházeli vidouce, ¾e nic nepoøídili. Ale té¾ vrahové svatého muèedníka ani po smrti nechtìjíce ¹etøiti toho, jeho¾ a¾ k smrti byli pronásledovali, divoce se ¾enou na hrad pra¾ský tu v¹ecky pøátele jeho, kteøí jsouce dobøí k dobrému, jak vìøíme, pøilnuli, rozliènou a ukrutnou smrtí zahubili a dítky jejich za ¾iva v hloubi øeky Vltavy utopili. A ponìvad¾ podíl s ním pøijali v utrpení, vìøíme, ¾e úèastni se stali i slávy. A aèkoli my nehodní jejich poètu ani jmen pro mno¾ství jejich neznáme, pøece vìøíme, ¾e Buk je vpravdì zná tu ¾e jsou mezi vyvolenými. Byl shromá¾dil mu¾ svatý je¹tì za svého ¾ivota nemálo klerikù tu slu¾ebníkù Bo¾ích tu ty pronásledovatelé svatého muèedníka tak stíhali, ¾e stì¾í který z nich zùstal ve vlasti, abychom v tom vpravdì poznali splnìní toho, co, jak víme, o Pánu zvlá¹» bylo pøedpovìdìno: Bijte pastýøe tu rozprchnou se ovce stáda (Zach. 13, 7).\nNe¾ aj, kdy¾ pøicházím k vypravování o tom, jak veliký hnìv tu pomsta Pánì vzplály proti nepøátelùm, jest mi hlásati moc tu divy Bo¾í, který v¾dy jako nejspravedlivìj¹í mstitel se zjevuje, aby jako¾to vìrný ruèitel vyplnil, co byl kdysi pøipovìdìl: Má jest pomsta, pravil, a já odplatím (I. Øím. 12, 19). Nebo» ti, kteøí s ukrutnou myslí proti svatému Bo¾ímu povstali, nebo kteøí aspoò souhlasem se hrozného toho zloèinu stali úèastni, zèásti od zlých duchù ¹tváni po místech pustých se rozprchli a zaslou¾enou smrtí potrestáni ji¾ se neukázali, zèásti zchøadlí a neplodní zùstali a¾ do smrtí. Nìkteøí tak z nich ceníce zuby ¹tìkali jako psi a skøípìjíce zuby pomøeli a v¹ecek jejich rod, abych tak øekl, byl z koøene vyhlazen. A zbyli-li nìjací, vlastníma rukama dobývají si ¾ivobytí.\nTìlo bla¾eného muèedníka odpoèívalo pohøbeno po tøi léta v chrámì svatých Kosmy a Damiána. Pozdìji v¹ak zjeveno bylo nìkterým slu¾ebníkùm Bo¾ím, aby toho slu¾ebníka Bo¾ího z místa, kde byl pochován, pøenesli do basiliky svatého Víta muèedníka, kterou v metropoli Pra¾ské z vùle Bo¾í od základu vystavìl a okrasami chrámovými znamenitì vyzdobil a ve které prý jednou, kdy¾ se stavìla, procházeje se pronesl tento ver¹ ¾almistùv: Toto odpoèinutí mé na vìky vìkù (®alm 131, 14).\nA to k chvále a slávì svého jména a na rozhlá¹ení zásluh bla¾eného mu¾e milostivý Pán ráèil zpùsobiti, aby se nad slunce jasnìji ukázalo v¹em národùm, ¾e Bùh v¹emohoucí národu èeskému, ji¾ nìjaký èas na víru obrácenému, velikého svou dobrotou pøichystal patrona, jako¾ dosvìdèuje Písmo, ¾e v ka¾dém národì, kdo¾ se ho bojí a koná spravedlnost, pøíjemný jest jemu (Skutk. 10, 35) - a ¾e kde se rozhojnil høích, je¹tì více se rozhojnila i milost (Øím. 5, 20).\nOznámeno to bylo onomu bratrovrahu, a ponìvad¾ se kryl plá¹tìm køes»anské slu¾by, nemoha odolati zázraku Bo¾ímu, jat byl pøece, aè pozdì, ú¾asem. I poslal tam a poruèil tìlo svaté pøenésti v noci, s tou podmínkou, nebudou-li svaté údy dopraveny na místo nového ulo¾ení do svítání, v¹ichni, kterým to bylo svìøeno, bez nejmen¹í pochyby ¾e budou meèem utraceni. I pøi¹li v noci, vzali pøesvaté tìlo, a nalo¾iv¹e je na vùz, jeli, a¾ pøijeli k potùèku, jen¾ slove Rokytnice. A ejhle, voda byla tak vystoupla, ¾e i pøes bøehy se valíc v¹echny luèiny zaplavila tu tìm, kteøí svaté tìlo pøivá¾eli, nezbývala nadìje kromì smrti. Ale kdy¾ v takové tísni byli, pøi¹lo jim na mysl, aby prosili samého bla¾eného Václava, by se nad nimi smiloval; nebo» ji¾ pøedtím muèedník pøemnoha zjeveními ráèil nabádati, aby byl pøenesen. I øíkali: Ó bla¾ený muèedníku, proto¾e s nábo¾nou myslí dbali jsme tvého pøíkazu, nyní v¹ichni jsme v nebezpeèí, ¾e vra¾edným meèem budeme odpraveni. Ale zároveò pracují, aby jakýs takýs most postavili. Co toto dìlají, vzhlédnou a uzøí náhle sebe i vùz s tìlem vzácného muèedníka na tom bøehu øeky, kam smìøovali.\nTo vidouce sluhovì svatého muèedníka mohutným hlasem a celým srdcem velebí Boha i svìtce svého, který¾ slu¾ebníky svoje z takové nesnáze tak mocnou silou vysvobodil. Takto se zázrakem ukázala dobrotivost Pánì, takto zásluha jeho slu¾ebníka, takto sláva Bo¾í a takto muèedníkova byla byla dosvìdèena, kdy¾ i tìlo jeho dùstojným pøenesením bylo i nosièi takovým divem byli vysvobozeni.\nPospíchajíce pak dále k øece Vltavì a most poboøený nalézajíce, jali se bìdovati. Nadto poèali i síly ztráceti, nemohouce nikterak ho pozdvihnouti. I utekli se znovu k modlitbám, aby jim známou svojí dobrotou pøispìl, by nepozbyli ¾ivota èasného, nebo» právì nastávalo jitøní kuropìní, kní¾etem za lhùtu urèené. Brzy vidìli, ¾e jsou vysly¹eni, berou jej na ramena, a jako by ¾ádné bøemeno ani nenesli, pøes zlámaný most se s radostí bez nesnází dostali. I pøi¹li tedy beze v¹í pøeká¾ky nebo zdr¾ení na místo, které sobì svìtec byl kdysi pøipravil. A roz¾ehnuv¹e svìtlo, aby vidìli, zøeli tìlo jeho neporu¹eno a v¹ecky rány zhojeny, kromì té jediné, kterou mu do hlavy zasadil bratr jeho pøeukrutný. Ta toti¾, aè byla také zhojena, od ostatních se pøece li¹ila, jako by byla pota¾ena nìjakou bílou mázdrou. Ale kdy¾ ji omyli, ukázalo se, ¾e se podobá ostatním.\nV té chvíli byl prý mezi ostatními lidmi, kteøí se starali o pohøbení jeho, nìjaký klerik ctnostného ¾ivota, který se svìtcem, dokud ¾il na tomto svìtì, byl spjat nejvìrnìj¹ímu pøátelstvím. Ten dotýkaje se úd po údu tìla pøesvatého, proudem slz maje zality oèi, vlo¾il ruku svìtcovu v ruku svoji, tu zlehka ohmatávaje nehty, ucítil, ¾e jeden se viklá. I mluví klerik k druhùm: Bìda nám, høí¹níkùm, nebo» vidìti, ¾e toto pøesvaté tìlo je velmi blízké rozkladu. Hle, ji¾ nehty povolují. Ostatní v¹ak oboøiv¹e se naò praví: Proè, bratøe, tak mluví¹, co¾ tvùj bystrý rozum neprohlédl, ¾e pro oddanost, s jakou jsi ho miloval, chce ti poskytnouti èástku svého tìla? Tu on bije se pìstí v prstu: Právì, praví, právì; domnívám se sám, ¾e tak tomu bude. A uchopiv znovu ruku pøesvatou, dotkl se znovu nehtu: leè shledal, ¾e tak pevnì tkví v prstì, jako by ani známka viklání se na nìm nebyla ukázala.\nTaké ucho jeho, které¾ bylo meèem nadobro u»ato a od sestry jeho podle pokynu ve zjevení bylo nalezeno, na¹li pøirostlé na své místo a úplnì zhojené. Byla pak ona ctná paní, sestra bla¾eného muèedníka, jménem Pøibyslava, ji¾ od kolébky zvyklá Kristu Pánu slou¾iti podle pøikázání evangelia bez úhony. Kdy¾ ji Pán byl zprostil jha man¾elského, v¹ecka se oddala slu¾bì Bo¾í, prahnouc a ¾ízníc po tom, aby v posvátný závod byla zahalena, tu dnem i nocí bez ustání na modlitbách, bdìní a postech trvajíc. K ní ve vidìní pøistoupil bla¾ený Václav a pravil: Pronásledovatelé u»ali mi ucho a dosud le¾í mezi stromem, který stojí u kostela, tu zdí toho chrámu od chvíle, co bylo u»ato. Tímto zjevením ctná paní vytrhla se ze spánku, vyhledala to místo u kostela, nalezla tam jako vzácný poklad pøesvaté ucho jeho. S úctou tu radostí velikou jej zdvihnuv¹i tu Bohu v¹emohoucímu dìkujíc, ¹la k hrobce bratra tu pána svého a muèedníka, s nìkolika nejvìrnìj¹ími ji u veliké uctivosti otevøela, ucho tam vlo¾ila a peèlivì ji zavøela. A po pøenesení jeho ctihodných ostatkù tak neporu¹ené tu k tìlu pøirostlé je nalezli, jak jsme prve povìdìli, jako by meè se ho nikdy nebyl ani dotkl.\nShromá¾div¹e se tedy, co se jich jen mohlo sejíti, knì¾í i lid, s hymnami tu zpìvem ulo¾ili svaté tìlo v rakev tu pochovali v basilice svatého Víta muèedníka, kde¾ z milosti Pánì pro zásluhy svatého muèedníka Václava dìjí se mnohé tu pøímo nesèíslné zázraky k chvále a slávì jména Krista Pána na¹eho. Slaví pak se pøenesení jeho 4. bøezna. Tak dopøál pán ná¹ Je¾í¹ Kristus, jen¾ s Otcem tu Duchem svatým ¾iv jest tu kraluje na vìky vìkù.\nNyní s pomocí Bo¾í o nových zázracích povím tìm, kteøí o novém muèedníku chtìjí upøímnì vìdìti. Kdy¾ slavný zápasník Bo¾í byl umuèen tu dobyl triumfu, kdy¾ za¹la hvìzda, je¾ po ve¹keré zemi svými zásluhami záøila, tu kdy¾ v¹ichni ti, kteøí oddanì k nìmu lnuli nebo které k slu¾bì Kristovì byl shromá¾dil, jak jsem pravil, dílem od bezbo¾níkù meèem byli utraceni, dílem rukama zloøeèených v øece pohøbeni tu ostatní po v¹em svìtì se rozprchli, jeden bojovník jeho, jménem Podiven, který¾, jak jsme pravili, býval úèastníkem tu druhem jeho ve v¹em, co muèedník døíve konával, a o kterém¾ jsme slíbili povìdìti, co nám známo, tedy tento prùvodce poté, co pán jeho z tohoto ¾ivota se odebral ke Kristu, do Nìmec se utekl a tam dlouho ve vyhnanství prodléval. Pozdìji domnívaje se, ¾e pokoj ve vlasti jest obnoven, vrátil se a po nìjaký èas doma zùstával, poøád se skrývaje. Povìdìl bych, s jakou vroucí láskou, s jakou bezúhonnou vìrností pána svého za jeho ¾ivota miloval, kdyby sama vìc, o které hodlám psáti, sdostatek to neukazovala.\nTen jednoho dne poci»uje trpèeji ne¾ kdy jindy bolest, kterou mìl v srdci od té doby, co pána svého pozbyl, vzal meè a kvapnì bì¾el k domu jistého mu¾e, o kterém¾ vìdìl, ¾e byl hlavou smluvené vra¾dy a spiknutí proti svatému Václavovi a ¾e jeho rukou pøedev¹ím byl bla¾ený tento zavra¾dìn. A kdy¾ tam pøi¹el, zastal ho, jak odpoèívá v teplé lázni, je¾ v lidové øeèi nazývá se jizba (stuha). On vida ho pøicházet, pozdravil ho podle zpùsobu lidového: Zdráv buï, pøíteli, zdráv buï. Tento v¹ak, maje srdce ¾alem vyhoøené, dal v odpovìï: O moje zdraví se postará Bùh, ale ty ji¾ v¹eho zdraví a spásy zbaven, proto v høíchu svém umøe¹ a na vìky zhyne¹. A oboøiv se naò zabil ho. Doufaje, ¾e útìkem se zachrání, spì¹nì vybìhl. Ale kdy¾ za¹el do lesa a pohyboval se ji¾ s pocitem bezpeèí, donesla se zpráva o smrti bojovníka a skutku jeho samozvaného soudce onomu bratrovrahu. I dal rychle zbrojno¹i svými obstoupiti les, a tam jej brzy polapiv¹e, na oprátce ho obìsili.\nMaje vyprávìti o èemsi velikém, pøiznávám se, ¾e pro neobyèejnost celé vìci jsem se rozmý¹lel, zda bych nemìl radìji mlèeti, Ale ponìvad¾ se to neustále rozhla¹uje ústy pøemnohých, kteøí nad slunce jasnìji o tom vìdí, zdá se mi nedùstojné, abych o tom pomlèel. Visel tam tøi léta; ani pták, ani ¹elma, ba ani obvyklé tlení a hniloba lidského masa se nezmocnily tìla jeho, nýbr¾ jako na ¾ivém nehty a vousy rostly a vlasy jeho ze¹edivìly a¾ do nejbìlej¹í bìlosti. Posléze onen bratrovrah pøemo¾en byl hanbou, ponìvad¾ zázrak Pánì po v¹ech národech se rozhla¹oval, proto dal jej na tém¾ místì zahrabati do zemì. Ale ani tak nebylo mo¾no zahladiti skutky Bo¾í, ba aby je¹tì zøejmìji zjeveny byly zásluhy jeho slu¾ebníka v¹emu kmeni pøeèasto kolemjdoucí vídali v noci na jeho hrobì svìtlo nebeské hoøeti. A to tak dlouho se dìlo, a¾ ze v¹ech stran lidé se scházejíce obìtní dary pøiná¹eti poèali tu na hrob pohøbeného na dùkaz zbo¾né úcty je kladli a záchranu ¾ivota svého Bohu a tomu zabitému porouèeli. Za dlouhý èas tìlo mu¾e toho z místa bylo vyzdvi¾eno a pøeneseno ve zbo¾ném prùvodì klerikù tu nábo¾ných mu¾ù i ¾en a ulo¾eno na høbitovì chrámu svatého Víta tak, ¾e svatý Václav v chrámì a vojín onen venku le¾ící pouhou zdí jsou od sebe oddìleni.\nA tuto slávu získala mu jeho upøímná vìrnost, s jakou pánu svému za ¾ivota jeho vìrnì slou¾il. Nebo» byv správcem nade v¹emi, kteøí pøebývali v domì svatého Václava, v¹ecky témìø domácí lidi a¾ k posledním kuchaøùm tak vyuèil, ¾e skoro nikoho nebylo na kní¾ecím dvoøe, aby neumìl hymny ¾almistù zpívati a opisovati, nebo aby neznal nìco, co nále¾í k církevním obøadùm. V¹ecky jako své syny miloval, ode v¹ech jako otec byl ctìn. Bylo-li mu kdy ulo¾eno rozdìliti almu¾nou deset penìz, sám z vìrnosti k pánu pøidal pìt. Kdy¾ pak se pøikázalo tøicet nebo je¹tì více chudých podìliti potravou, on dal je¹tì patnácti. Proto i od Boha podle pøislíbení jeho zaslou¾il si usly¹eti slovo evangelia: Slu¾ebníku dobrý a vìrný, nad malém byl jsi vìrný, ustanovím tì nad mnohým (Mat. 25. 21), a s pánem svým tìlesným zaslou¾il si vejíti v radost Krista v¹emohoucího, bez konce trvající.\nA bylo v noci vídati svìtla hoøící v basilice, kde oba svatí odpoèívají, a èasto pøemnozí tam slýchali hlasy andìlù ¾almy pìjících.\nAèkoli svatý a èasté vzpomínky hodný ochránce ná¹ ctný Václav v¹em o pomoc prosícím ji ve své laskavosti a dobrotivosti udílí, pøece obzvlá¹tì zajatcùm a vìzòùm pomáhati neustává. A právì v tom ukázal se první jeho znamenitý zázrak milosrdenství po pøenesení jeho ctihodného tìla. Nebo» kdy¾ pøemnoho provinilcù spoutaných ¾eleznými okovy v ¾aláøi pod pøísnou strá¾í bylo dr¾eno podle obyèeje zemì a kromì smrti ¾ádný z nich nemìl nijaké nadìje, nebo» k mnohonásobnému trestu byl odsouzen, kterési noci z vnuknutí Bo¾ího, jak vìøíme, pøi¹lo jim tìmi úzkostmi sklíèeným na mysl, aby bla¾eného Václava prosili, by se nad nimi smiloval. Pane Bo¾e, økou, pro zásluhy a na prosby pána na¹eho Václava, tvého pøesvatého svìdka, raèi¾ nám v takové tísni sevøeným, svojí odedávna známou mocí pøispìti. Druhou noc, kdy¾ v¹ichni na svìtì v tichém odpoèinku si hovìli a jen ti ubo¾áci nevìdìli, co jest odpoèinek, Bo¾í moc, která ztrápeným milostivì pøispívati ráèí, i jim pøispìla. A nejdøíve jako by zvuk nìjakého zvoneèku jim v u¹ích zaznìl, potom svìtlo podivné v¹em v ¾aláøi zazáøilo. A náhle døevo, jím¾ nohy jejich byly sevøeny, jako luk se prohnulo a brzy v¹ichni vytáhli nohy své z klády. Vidouce pak, ¾e moc Pánì pro zásluhy svatého Václava jim pøispívá, vzpamatovali se o¾ivením nadìje na záchranu tu nepøetr¾itì volali: Bo¾e, Pána Je¾í¹e Krista otèe, pøispìj nám slu¾ebníkùm tvým v tebe dùvìøujícím pro zásluhy a na pøímluvu svatého Václava, jen¾ z lásky k jménu tvému od bezbo¾níkù byl zavra¾dìn. A brzy pøispìla síla Kristova a øetìz ka¾dému z nich spadl z krku na zemi. A propu¹tìni byv¹e ze ¾aláøe, chodili po kraji a vyprávìli o tom velkém zázraku Bo¾ím, jej¾ na své oèi vidìli.\nKdy¾ tento zázrak pro velikost a slávu svou v¹ude se rozhlásil, pøihodilo se, ¾e jeden pohan ve vìzení dr¾ený se dovìdìl, jak svatý Václav nejvíce peèuje o vysvobození tìch, kteøí v ¾aláøi bývají spoutáni. To sly¹e, tu ponìvad¾ svírán byl nesmírnou nesnází, uèinil zaslíbeni øka: Vytrhne-li mne Bùh svatého Václava a Bùh køes»anù svou dobrotou z této bídy tu navrátí-li mne v døívìj¹í dùstojnost, uvìøím v Krista syna Bo¾ího a pøijmu køest spásy tu z celého srdce nábo¾enství køes»anskému a skutkùm lásky jeho se oddám a syna svého tému¾ muèedníku u vìènou slu¾bu zavá¾u. Sotva ta slova dopovìdìl, nastojte, v¹ecky ¾elezné okovy s nìho spadly. Jali ho podruhé a potøetí a toté¾ pøíkoøí mu uèinili a v okovy ho uvrhli, ale jako ponejprv okovy i pouta s nìho spadly. Páni jeho z úcty k opìtovanému zázraku z vdìènosti k Bohu dovolili, aby svobodnì ode¹el. Byv propu¹tìn ihned se dal ve svaté víøe vyuèiti a pokøtíti a syna, jeho¾ byl zaslíbil, muèedníku daroval, jsa potom je¹tì mnoho let ¾iv.\nAle i jiný provinilec té¾ tak byl podle rozkazu do ¾aláøe uvr¾en, svatého Václava voláním a hodným úpìním vzýval, aby se nad ním smiloval, tu jako z pøedchozího, tak i tomuto v¹ecka pouta s rukou s nohou spadla. Ne¾ nevìøící jej jali, a pøijav¹e od cizincù peníze, k dalekým národùm jej prodali, myslíce, ¾e bla¾ený muèedník nemù¾e usly¹eti prosby lidí velmi vzdálených, a nevìdouce, ¾e Bùh jest pánem ve¹keré zemì tu ¾e Hospodinova jest zemì tu plnost její. Kdy¾ ho odvádìli, pro zásluhy bla¾eného Václava náhle spadly okovy s rukou jeho a ¾elezný øetìz s krku jeho. A ti, kteøí ho koupili, aèkoli byli pohané, vidouce takové zázraky Bo¾í propustili ho na svobodu.\nZanedlouho dal kní¾e do ¾aláøe uvrhnout kohosi jiného. A kdy¾ ten poøád vzdychaje prosil Pána øka: Pane Bo¾e, pro zásluhy bla¾eného Václava pomoz mi, jedné noci se pøihodilo, ¾e v samých úzkostech usnul. A jak se stává lidem sklíèeným, náhle se vytrhl ze spaní. A vidí se, jak stojí venku za mìstem uprostøed cesty, a ani pout nebylo na nohou jeho ani øetìzu na krku ani okovù na rukou. I vrátil se k úøedníku a vyprávìl mu, kterak mocí Bo¾í zázraènì byl vysvobozen. Správce uznal velikost Bo¾í a pùsobení bla¾eného muèedníka v tomto zázraku, daroval ob¾alovanému svobodu.\nA chci vám, kteøí z lásky k slavnému tomu mu¾i posloucháte, je¹tì o novém muèedníku staré zázraky vyprávìti. V mìstì Praze byla ¾ena slepá a na celém tìle ochromená, je¾ pøi¹ed¹i do chrámu svatého Vita, padla tam na zemi pøed hrobem svatého Václava a tak dlouho plna víry se modlila, a¾ si zaslou¾ila nabýti zraku i uzdravení celého tìla.\nJindy se pøihodilo, ¾e kdosi od vìøitelù byl jat a v ¾elezná pouta sevøen, ponìvad¾ nemìl èím zaplatiti lichváøùm. A náhodou ti, kteøí jej byli svázali, posadili jej pod chrámem, v nìm¾ se chová tìlo bla¾eného Václava. On v takové jsa úzkosti, ruce ¾elezem obtí¾ené k nebi napøahoval a oèi k chrámu obracel, takto se modle: Bo¾e, pøispìj mi pro zásluhy a na pøímluvu svatého Václava. A zatímco toto øíkal, rázem rozvázány byly jeho ruce. I propustili jej.\nV zemi franské byl mu¾ na nohy chromý, jemu¾ ve snách se zjevil mu¾ v bílé roucho odìný a povzbuzoval ho øka: Vstaò a jdi do mìsta Prahy do chrámu svatého Víta; tam odpoèívá tìlo bla¾eného Václava muèedníka a tam nabude¹ zdraví. A kdy¾ on nedbal, znova pøistoupil k nìmu v tém¾ rou¹e mu¾, jen¾ se byl prve zjevil, tu pravil mu: Proè jsi nevykonal mého pøíkazu a ne¹el jsi, kde bys byl zase nabyl chùze? Tu on jako u vytr¾ení mysli procitnuv, ochotnì pravil: Pùjdu, pane. A vstav o holi ¹el ke kupcùm, kteøí se tam chystali jeti, a zaplativ jim, dokázal, ¾e s pomocí jejich dostal se a¾ k jmenovanému místu. A pøi¹ed do kostela obou svatých, pøede v¹ím lidem vrhl se na dla¾bu a dlouhou modlitbou Pána s pláèem prosil, aby se nad ním pro zásluhy svatého Václava smiloval. A jakmile vstal od modlitby, milosrdenstvím Bo¾ím upevnìna jsou kolena jeho. I dìkoval Bohu a bla¾enému Václavovi, pro jeho¾ zásluhy ráèil jej Pán uzdraviti.\nKdy¾ povìst a sláva tìchto a takových zázrakù o bla¾eném muèedníku v¹ude se roznesla, pøicházelo na nìkteré poku¹ení, aby vzali ostatky bla¾eného tìla a sobì podr¾eli i svým pøíbuzným rozdávali. Nìkteøí sice z dobré vùle a z dobrého zámìru se o to pøièiòovali, aby jméno muèedníka po v¹ech krajích bylo rozhlá¹eno, ale kdy¾ nìkteøí se zlým úmyslem nebo ze ziskuchtivosti se o to pokou¹eli, vzápìtí stihla je pomsta. Tehdy sestra jeho Pøibyslava, pokud oko lidské mù¾e posouditi, pod posvátným závojem pøesvatì ¾ijící, do takového èinu se zapletla, majíc za spoleèníka v podniku knìze tého¾ chrámu ©tìpána. Ale u chrámu pøebýval jakýsi poustevník, jeho¾ jako zvlá¹» svatého se dr¾eli a na jeho¾ ¹patnou radu se toho dopustili. Abychom to zkrátka povìdìli, v smluvenou noc pøi¹li a jej vzav¹e s sebou uèinili ho úèastníkem ne¹»astného èinu: vykopav¹e velebné tìlo, zaèali se svou ne¹lechetností. Nebo» syn onoho knìze dosti neuctivì nahmatal èelist svìtcovu a vytáhl ji. Tu zavinuli do rou¹ky a ostatní tìlo zase zemí zasypali. Z vyòatého ostatku dílem sobì podle libosti nìco nechali, dílem svým pøátelùm rozdali. Ale vzápìtí na v¹ecky znenadání pøikvaèila pomsta Bo¾í. Ponìvad¾ v¹ak, jak jest známo, se to stalo v nedávné dobì a pøemnohým je to povìdomé, uznal jsem za zbyteèné vkládati to do tohoto dílka. Jen to zapí¹u, ¾e náhlou a nenadálou smrtí zaskoèeni z tohoto svìta ode¹li.\nPovím o jednom zázraku, který Kristus, Bùh v¹emohoucí, v nedávném èase skrze svého bojovníka ráèil ukázati. Kdy¾ v ¾aláøi mnoho rozlièných lidí, z nich nìkteøí za skuteèná provinìní, jiní v¹ak z naøèení ¾alobníkù, bylo dr¾eno a pøedlouho tam støe¾eno, vylévali prosby k Pánu tu pro zásluhy svatého Václava dostalo se jim propu¹tìní na svobodu. Leè nìkteøí nevìøící tvrdili, ¾e nebyli osvobozeni mocí Bo¾í nebo svatých, nýbr¾ ¾e ¾aláøník uplacen zbavil je okovù a ¾e i mnohé jiné èasto zpro¹»uje trestu. I bylo rozkázáno, aby soudem Bo¾ím byl zkou¹en. Kdy¾ tedy shromá¾dili se zástupcové rozlièného lidu, bylo ¾elezo vlo¾eno do ohnì a do bìla roz¾haveno a ¾aláøník pøiveden a ulo¾eno mu, aby je nesl v holé ruce a¾ k místu vyznaèenému v poli. On nijak se nerozmý¹leje, ale v zásluhy svatého skládaje dùvìru, ¾elezo øeøavé z ohnì vzal tu daleko za urèené místo nesl, a kdyby ho jiní nebyli zdr¾ovali, snad tøikrát tak daleko by je donesl. Tím v¹ecka pochybnost z ve¹kerých srdcí byla zapuzena tu chválili tu oslavovali Boha, ¾e jedinì svým milosrdenstvím a na pøímluvu svatého muèedníka svého Václava vìznì ze ¾aláøe vyprostil.\nKdybych tak pokou¹el se perem zachytiti v¹ecky zázraky bla¾eného muèedníka, které¾ Bùh ráèil skrze nìj ukázati, spí¹e svìtla denního by se mi nedostávalo ne¾ stránek knihy. Nebo» v¹emohoucí Hospodin k chvále jména svého na pøímluvu bojovníka a muèedníka svého Václava jedny ze ¾aláøe vyvádí, jiné z pohrom nebo rozlièných nemocí vytrhuje a vysvobozuje ze sou¾ení a nesnází v¹elijakých tu od nepøátel viditelných i neviditelných.\nTé¾ tìm, kteøí v bitvì zápasí, Bùh nezøídka na prosby tohoto svìtce zázraky a slavnými skutky pøispívá, v¹em Václava se dovolávajícím pomáhá, jako¾ i jemu ne jednou ani dvakrát, dokud panoval, ¾ivými tu jasnými znameními byl pomohl.\nNebo» hrad jeden, jménem Kouøim, maje mnoho lidu, vyvy¹oval se a se svým kní¾etem strojil vzpouru proti tomuto svatému. Ale kdy¾ z obou stran dosti krve bylo prolito, zalíbila se v¹em ta rada, aby vévodové sami dva spolu bodovali, a který zvítìzí, ten aby vládl. Kdy¾ kní¾ata vy¹la, aby se utkala, kouøimskému Bùh nebeský ukázal nebeské vidìní, svatého toti¾ Václava, jak na jeho èele se skví obraz køí¾e svatého. Spatøiv to daleko odhodil zbraò a padl mu k nohám a prohla¹oval, ¾e nikdo nemù¾e pøemoci toho, komu Bùh takovými znameními na pomoc spìje. A kdy¾ toto vyznával, svatý vévoda pozdvihl ho k políbení míru a jej na hradì jeho v bývalou moc pohodnì utvrdil, dávaje mu správu hradu, dokud bude ¾iv. Vpravdì køí¾ byl uzøel, ponìvad¾ Krista následoval a pøe¹»astnì dospìl království, v kterém¾to Kristus s Otcem i Duchem svatým kraluje na vìky vìkù.\nzpìt na obsah Dal¹í: Oportet nos fratres


Popis typového on line kurzu - Otevřená škola - Moderní, atraktivní, komunikativní\nÚvodní strana > Popis typového on line kurzu >\nI. Úvodní seminář (cca 3 hodiny)\nÚkolem bude detailně seznámit účastníky kurzu s prací v rámci el. vzdělávacího systému - LMS systému Moodle (struktura, ovládání, postupy apod.). Účastníci si prakticky odzkouší prezentované postupy. Seznámení a praktický nácvik proběhne v multimediální učebně za pomoci IT techniky a s odbornou asistencí tutora. Tutor předvede jak celý systém ovládat a užívat. Představí se znovu možnosti a výhody elektronické formy vzdělávání, což přispěje ke zvýšení motivace účastníků ke studiu. Budou představeny možnosti koordinace práce s výukovým CD, pracovním sešitem a informačním webovým portálem projektu. Účastníci převezmou přístupová jména a hesla do systému, multimediální výuková CD a průvodní manuál, bude sdělen časový plán kurzu, plán prezenčních konzultačních workshopů, plán výuky, detaily o závěrečných zkouškách a certifikaci kurzu apod.\nII. Distanční samostudium (cca 1 měsíc)\nV rámci vlastního distančního vzdělávání budou účastníci kurzu studovat formou samostudia připravené moduly v LMS Moodle a s dopomocí studijních opor (pracovní sešit, multimediální CD). Budou nuceni rozvrhnout si čas, který věnují studiu a plnění úkolů naplánovaných v rámci samostudia. Studující budou dle časového plánu kurzu předem informováni o termínech, ve kterých mají jednotlivé úkoly a zadání splnit. Tutor modulu bude celý on line kurz cíleně řídit, vést pravidelné diskuse s účastníky kurzu ve virtuální učebně, odpovídat na konkrétní dotazy, dle časového plánu kontrolovat postup jednotlivých účastníků kurzu v plnění úkolů, testů a cvičení a kvalitu zpracování. Tutor modulu bude k dispozici studujícím po celou dobu samostudia, bude asistovat a dopomáhat účastníkům při samostudiu.\nIII. Prezenční konzultační workshop (cca 3 hodiny)\nPo zvládnutí základních témat obsažených v plánu samostudia v jednotlivých modulech a kontrole plánovaných úkolů tutorem se budou účastníci pravidelně setkávat na prezenčních workshopech, které budou časově rozvrženy s návazností na samostudium.\nNa workshopech budou konzultovány otázky, problémy a úkoly vyskytnuvší se během samostudia, účastníci budou ověřovat své nabyté znalosti a budou je především doplňovat o praktické dovednosti, které si lze kvalitně osvojit pouze z ukázek, vzorů, problémových příkladů a přímým kontaktem s tutorem.\nBěhem workshopů budou účastníci zpracovávat praktické úkoly a modelové situace\nIV. Závěrečný seminář (cca 3 hodiny)\nZávěrečné ověření znalostí v kurzu nabytých bude ověřeno formou závěrečné série zkoušek z jednotlivých modulů kurzu. Bude se jednat o praktické prezentace (uskutečněné již v rámci samostudia) i ústní zkoušky, které budou mít úkol prokázat efektivitu vzdělávacího procesu a kvalitu uchovaných znalostí a vědomostí.\nPo ukončení závěrečných zkoušek proběhne závěrečné setkání účastníků kurzu se zástupci žadatele a partnerů projektu. Účastníkům pilotních kurzů budou předány certifikáty popř. osvědčení s vyznačením osobních údajů, absolvovaných modulů a hodnocení.


Úvod / Naše produkty / WebJET CMS\nProč se rozhodnout pro redakční systém WebJET?\nPodporuje kopírování z wordu i s obrázky\nUniverzální nástroj pro firemní web, eshop, portál\nPravidelné aktualizace a prvotřídní podpora\nJednoduchá a přehledná správa stránek\nRedakční systém WebJET přináší přepracované uživatelské rozhraní s důrazem na intuitivní ovládání. Jakoukoli úpravu textu, nahrání obrázků až po změnu SEO parametrů dosáhnete v redakčním systému během pár vteřin / kliknutí.\nJeden z hlavních pilířů redakčního systému je jeho rychlost. Zaměřili jsme se na nejpoužívanější funkce, vyhledávání a filtrování mezi stránkami, nebo uživatelsky přívětivé nahrávání souborů pomocí Drag & Drop (viz ukázku ve videu).\nPotřebujete občas upravit stránky z mobilu nebo tabletu? Moderní grafiku redakčního systému jsme doplnili o responzivní verzi. Takto můžete využívat systém naplno bez omezení, kdekoli a z jakéhokoli mobilního zařízení.\nDíky rostoucím požadavkům klientů a zpětné vazbě jsme vyvinuli univerzální redakční systém, který dokáže opravdu všechno. Flexibilita a četné množství modulů jej činí vhodným pro společnosti z různých oblastí.\nKopírujte obrázky z wordu a soubory z vašeho počítače jediným tahem myši.\nVytvořte si vlastní AB testování. Porovnejte dosažené výsledky a zlepšete si vaši stránku.\nPřenášejte obsah jednoduchým způsobem mezi několika weby a testovacím prostředím.\nRedakční systém vám umožňuje prodávat online. Nastavte si typy poštovního, plateb, export do Heuréka a Najnakup.\nZpřístupněte sekce webu jen zaregistrovaným uživatelům. Vytvořte si různé skupiny s odlišnými právy.\nPokročilý správce souborů s možností drag & drop z vašeho počítače a hromadným nahráváním.\nPublikovat stránky nebo jejich změny ve stanovený čas. Váš web bude žít i během dovolené.\nUpravte si obrázky přímo ve WebJETu. Obrázky můžete otáčet, udělat z nich výřez nebo upravit velikost.\nK jednotlivým stránkám a souborům evidujeme historii změn. Kdykoliv se můžete vrátit k předchozí verzi.\nSpravujte několik stránek / domén v jednom centrálním systému. Jednotlivé stránky jsou od sebe nezávislé.\nVytvořte si jazykové mutace vaší webstránky. Mutace můžete provozovat i na odlišných doménách.\nPlná kontrola URL adres\nAdresy stránek je možné libovolně měnit. Při změně adresy WebJET automaticky vytvoří přesměrování, aby jste nepřišli o žádného zákazníka.\nkterý VYUŽÍVAJÍ I BANKY\nRedakční systém WebJET je pravidelně auditován nezávislými společnostmi. Roky vývoje se podepsali na kvalitě systému, splňuje přísné bezpečnostní kritéria a vyhovuje i těm nejnáročnějším klientům.\nReference z bankovního sektoru jsou tou nejlepší vizitkou bezpečnosti webových řešení.\nPodpora nadevše a pravidelné aktualizace\nTěžištěm naší práce jsou projekty založené na redakčním systému WebJET. Systém neustále zlepšujeme a vyvíjíme nové moduly dle vašich požadavků.\nSoučástí systému jsou pravidelné aktualizace a technická podpora našich vývojářů.


Notebooky - s displejem TN, AMD Ryzen 3 | Alza.cz\nNotebooky - s displejem TN, AMD Ryzen 3\n»Notebooky»S displejem TN, AMD Ryzen 3\nVybírejte produkty z kategorie Notebooky - s displejem TN, AMD Ryzen 3. Aktuálně máme v nabídce 7 položek. Většinu z nich přitom máme skladem. Až k vám domů je tak doručíme do druhého dne. Zajímají vás produkty s jinými specifikacemi než: Notebooky - s displejem TN, AMD Ryzen 3? Pak se podívejte do obecné kategorie Notebooky, kde najdete úplnou nabídku.\nObjednací kód: HPCN1011w5e1x\nNotebook - AMD Ryzen 3 3200U, 15.6" TN antireflexní 1920 × 1080, RAM 8GB DDR4, AMD Radeon Vega 3, SSD 256GB, numerická klávesnice, webkamera, DVD, WiFi 802.11ac, Bluetooth, 3článková baterie, Windows 10 Home


Ministr Adam Vojtěch: Pacienti už si na elektronické recepty zvykli\nLékaři můžou od včerejšího dne dostávat milionové pokuty za nevydávání elektronických receptů. Nařízení ministerstva zdravotnictví začalo platit už před rokem, teď ale skončilo období bez sankcí. Státní ústav pro kontrolu léčiv tak bude moci za nesystematické předepisování e-receptů uložit lékařům pokutu až 2 miliony korun. Nařízení kritizuje Česká lékařská komora, podle které povinné vydávání e-receptů vyžene z ordinací starší lékaře. Teď už ve vysílání ministr zdravotnictví Adam Vojtěch z hnutí ANO. Dobrý den.\nNebojíte se, pane ministře, že kvůli e-receptům skončí část starších lékařů, kteří nebudou chtít na nový systém přejít?\nMy se toho nebojíme, protože na základě dat, která máme k dispozici, tak skutečně to nevyplývá. My jsme se dívali i například na to, jak se zavírají ordinace v tom období před koncem roku a skutečně tam nevidíme žádný zásadní výkyv, ani v minulém roce, myslím ani v roce 2017, ani v roce 2018. Takže tam skutečně si nemyslíme, že to je spojeno s elektronickými recepty, to, že by lékaři zavírali ordinace. Dokonce i na základě těch analýz, které máme, je vidět, že není zásadní rozdíl v poměru elektronické preskripce mezi seniorními lékaři a mladšími lékaři, takže tam skutečně ten vztah elektronického receptu a zavírání ordinací skutečně není prokazatelný.\nTakže si lékaři na e-recepty už zvykli?\nZ našeho pohledu ano a my vidíme na datech, že za rok 2018 bylo vydáno 66 milionů elektronických receptů. Skutečně to číslo je velmi vysoké. Drtivá většina receptů je dneska předepsána elektronicky a z tohoto pohledu myslím, že jak lékaři, tak myslím, že i pacienti už si na ten systém zvykli.\nUž jsme řekli, že sankce budou uplatňovány pro lékaře, kteří e-recepty ignorují systematicky. Co to v praxi znamená? Jde o to, že lékař se musí samozřejmě ze zákona zaregistrovat do toho systému a pak vydávat elektronické recepty. Pokud by nějaký lékař se třeba vůbec nezaregistroval a to znamená skutečně by ignoroval vůbec tu povinnost, tak pak by sankce nastala, ale já musím říci, že ta sankce v tom zákoně dneska aktuálně je 0 až 2 miliony korun. Skutečně Státní ústav pro kontrolu léčiv tak, jak jsem s ním komunikoval, se nechystá sankcionovat nějakými drastickými sankcemi lékaře. Myslím si zejména teď ze začátku, že to bude možná i v rovině nějaké doporučení a pokud by skutečně někdo ani přes toto se neregistroval a ignoroval tu povinnost, tak pak by nastaly sankce, ale skutečně ne takto vysoké. My dokonce chceme ty sankce snížit. Teď aktuálně je v Poslanecké sněmovně je novela zákona, která řeší onen sdílený lékový záznam, což je vlastně funkcionalita elektronického receptu, kde snižujeme tu maximální sankci na 300 tisíc.\nDo praxe přijde kdy?\nJe to v Poslanecké sněmovny. My doufáme, že teď v tomto prvním pololetí se ten zákon schválí a měl by být účinný někdy od podzimu, kdyby se ta maximální sankce tedy snížila na 300 tisíc.\nPojďme ještě k jiné věci. Tento týden se má do lékáren vrátit nedostatkový lék na srdce Digoxin, a to díky dodávce ze Slovenska. Už víte přesně, kdy pro něj mohou jít pacienti do lékáren?\nPředpokládáme, že dnes a zítra Zentiva, která je výrobcem tohoto léku, ty léky, ten lék zaveze vlastně do českých skladů ze Slovenska, pak půjdou do distribuce, takže do konce tohoto týdne by měly být v lékárnách pacientům k dispozici.\nOd příštího týdne už stoprocentně.\nDěkuji vám za rozhovor. Hostem Ranního interview Radiožurnálu byl ministr zdravotnictví Adam Vojtěch za hnutí ANO. Na shledanou. Dobrý rok.\nPoslední úprava: 03.01.2019, 13:33


8.3.2016 11:25 Svět slaví Mezinárodní den žen (MDŽ), který připadá na 8. března. Svátek, který původně oslavoval stávky newyorských švadlen v roce 1908, se v České republice postupem času zbavuje nálepky socialistické oslavy a aktivistky ho stejně jako jejich předchůdkyně před stoletím využívají k prosazování ženských práv a rovných šancí. Evropská romská informační kancelář (ERIO) vydala prohlášení, v němž upozorňuje na nutnost posílit práva a politickou participaci romských žen. celý článek\nPardubický kraj/Chrudim, 28.2.2014 10:44, (ROMEA) Chrudim se snaží naučit lidi, kteří žijí ze sociálních dávek, pracovat. Ženy se učí šít i prát, muži třeba čistit koberce. Město rozjelo provoz šicí dílny, v níž ženy vyrábějí propagační předměty pro radnici. celý článek


Stříbrné náušnice Zlaté obilí SE45 - pandjjewellery.cz\nDomů - Náušnice - Stříbrné náušnice - Stříbrné náušnice Zlaté obilí SE45\nStříbrné náušnice Zlaté obilí SE45\nStříbrné náušnice jsou vyrobeny ze stříbra s ryzostí 925/1000, které je pozlacené. Dále je šperk osazen kameny Kubické zirkonie. Náušnice jsou zářivým doplňkem připomínající zlaté obilí. Typ zapínání - puzeta.\nStříbrné náušnice Zlaté obilí jsou vyrobeny z kvalitního stříbra s ryzostí 925/1000, které je pozlacené. Také jsou osazeny kameny Kubické zirkonie.\nNáušnice svým designem připomínají krásně zlatavé obilí, které doplňují třpytivé kamínky Kubické zirkonie. Kombinace pozlaceného stříbra a čistého ryzího stříbra je dokonale univerzální. Šperky těchto kombinací materiálů můžete nosit současně se zlatými i stříbrnými ostatními doplňky.\nK pozlaceným šperkům se chováme jako ke zlatým šperkům. Zacházíme se šperky tak, aby se jejich povrchová vrstva nepoškodila. Aby nám šperky vydržely co nejdéle krásně zlaté, měli bychom je sundávat před sportem, manuální a fyzickou prací. Nesmíme šperky vystavovat chlorované vodě.\nPozlacené šperky můžeme vyčistit jednou začas mýdlovou vodou, která pozlacenému stříbru nevadí.\nTyp zapínání "PUZETA" - uzávěr se navlékne na tyčku, ve které je malý zářez, do kterého uzávěr zapadne.


Hejtman a senátor Čunek půjde do voleb i ve Vsetíně, chce pomoct lidovcům - iDNES.cz\n17. července 2018 11:47, aktualizováno 11:47\nHejtman Zlínského kraje Jiří Čunek bude na podzim obhajovat post senátora a současně bude opět kandidovat v komunálních volbách ve Vsetíně. Říká ale, že ve vedení města být nechce, i kdyby uspěl a i pozici zastupitele výhledově opět opustí.\nOd roku 2002 Jiří Čunek vyhrál za lidovce ve Vsetíně všechny komunální volby, byť ne vždy byl lídr. Jeho nadvláda může pokračovat, protože se jako hejtman a senátor rozhodl, že bude kandidovat v podzimních komunálních volbách ve městě, kde roky působil jako starosta a je tam stále populární. Nebude však na kandidátní listině první, bude to přesně naopak: stranu podpoří z posledního místa.\n„Chci tak zdůraznit, že podporuju současného lidoveckého starostu Jiřího Růžičku. Osobně nemám žádné ambice. Určitě nebudu aspirovat na žádnou funkci ve vedení města,“ oznámil Čunek.\nTo, co by v případě drtivé většiny jiných politiků byla jen formalita, u Čunka ale neplatí. Z posledního místa se může díky preferenčním hlasům dostat výš. Možná i hodně vysoko.\n„Může se posunout hodně nahoru. Dovedu si představit, že by volby vyhrál,“ uvažuje politoložka Eva Lebedová z Univerzity Palackého v Olomouci.\n„Vždycky záleží na hodnocení jeho působení. A v jeho případě se nestalo nic zásadního, proč by měl výrazně ztratit na oblíbenosti,“ doplnila.\nČunek na kandidátce nám pomůže, věří lidovci\nLidovci jsou samozřejmě rádi, že Čunek půjde i do komunálních voleb. Také oni vědí, že jim přinese hlasy navíc a záleží jenom na tom, kolik jich bude. Při posledních volbách ve Vsetíně získal Čunek jako lídr 4661 preferenčních hlasů, což bylo suverénně nejvíce z kandidátů všech stran a hnutí.\n„Odhaduju, že i když bude na posledním místě, tak ho lidé vykroužkují. Nevím, jestli vyhraje, ale řada vsetínských obyvatel si vyhodnotí to, že mít v zastupitelstvu hejtmana a senátora, je pro město dobré. Je to jedna z nejvýraznějších politických osobností v kraji od roku 1989,“ míní poslanec a místopředseda KDU-ČSL Ondřej Benešík.\nPro Čunkovu kandidaturu ve Vsetíně byl i současný tamní lidovecký starosta Růžička, kterého si Čunek po zvolení hejtmanem vybral jako svého nástupce, přepustil mu tehdy i místo v zastupitelstvu (viz též Čunek složil funkci starosty Vsetína, zůstává hejtmanem a senátorem).\n„Mohlo by nám to pomoci, je za ním kus práce,“ řekl na Čunkovu adresu Růžička.\nZastupitelem chce být jen dočasně\nČunek už dopředu prohlašuje, že v případě svého úspěchu nebude starosta ani radní a bude jen po určitou dobu zastupitelem.\n„Než se situace po volbách uklidní a stabilizuje, tak bych si mandát podržel,“ naznačil Čunek.\nTo, že kandiduje a má možnost zvítězit, přičemž nemá zájem o uvolněnou funkci, nevnímá jako nefér přístup vůči voličům, kteří mu věří. A to právě proto, že předem říká, že do městské rady jít nechce.\n„Neznamená to, že budou lidé podvedeni. Kdyby se u nás kandidovalo přímo na starostu nebo primátora, tak jak je to na Slovensku, tak bych do voleb nešel,“ řekl Čunek.\nPodle Lebedové je takový přístup přijatelný a je jen na voličích, jak si jeho přístup vyhodnotí a zda mu nakonec vhodí hlas.\n„Lidovci použili jeho jméno, protože jim zajistí přísun hlasů,“ uvedla politoložka Lebedová. „Volič k tomu může přistoupit tak, že když Čunek nechce působit ve vedení města, tak ho volit nebude, nebo si i přesto řekne, že mu hlas dá,“ dodala.\nV komunálních volbách chce pomoct straně, senátorem být chce\nČunek bude na začátku října kandidovat dokonce ve dvojích volbách. Pokusí se také podruhé obhájit post senátora na Vsetínsku, kde rovněž vždy dominoval (viz též Některé strany nechtějí s Čunkem soupeřit, pro Senát nenasadí kandidáta).\n„Jsem přesvědčen, že lidé pochopí, že jedna kandidatura je jasná a že chci být senátorem. U komunálních voleb je to tak, že žiji v tomto městě, dlouhou dobu jsem ho vedl a chci mu pomáhat,“ vysvětlil Čunek.\nO jeho popularitě nejen ve Vsetíně svědčí i to, že když předloni kandidoval v krajských volbách, získal mezi lidovci nejvíce preferenčních hlasů v zemi.\nTémata: Senátní volby 2018, Zlínský kraj, Jiří Čunek, Vsetín, starosta, Jiří Růžička, KDU-ČSL, Slovensko, Olomouc, Univerzita Palackého, Ondřej Benešík, Vsetínsko, Olomoucký hejtman, Zlínský hejtman\nDacia Logan 1.5 dCi 2014 · ČR,1.maj,...\nr.v. 2014, naj. 93 170 km, diesel


FOTOGALERIE: Prázdniny v sedle děti baví - Kutnohorský deník\nFOTOGALERIE: Prázdniny v sedle děti baví\nMiskovice - Letní prázdniny lze trávit všelijak, třeba na koňském hřbetě.\nV široké nabídce letních dětských táborů na Kutnohorsku je ten miskovický ojedinělý. Sdružení Dítě a kůň v Miskovicích nabízí Prázdniny koňmo už pro děti od pěti let.\nO táboře s koňmi se Bára Knapová dozvěděla z plakátu u lékařky. „Jsem tu už pošesté, “ pochlubila se Bára, která dokonce přemluvila kamarádku Veroniku Hejdovou, aby vyrazila letos s ní.\n„Je to tady dobré. Nejvíc se mi líbí, že jezdíme na koních,“ nadšeně vyprávěla o svém prvním táboře Veronika.\nDěti spí ve stanech a mají zajištěnou veškerou péči.\n„O hygienu a čistotu zařízení se stará personál,“ řekla instruktorka Renáta Tejnská. Nechybí zdravotník, kuchařka, ale ani vedoucí, které se starají o volné chvíle, kdy se děti právě nevěnují koním.\nRodiče mohou využít i příměstský tábor\n„Děti dostanou úkoly, které plní, a získávají určité stupně znalostí o koních a o ježdění. Tento týden hrají hru O miskovickou podkovu a poslední tematický blok bude Po stopách kutnohorských pověstí, kde během jednoho týdne budou plnit úkoly týkající se Vrchlického a celého Kutnohorska,“ prozradila táborový program Tejnská.\nKapacita tábora není plná, takže se děti mohou přihlásit i v jeho v průběhu.\n„Není to problém ani dva dny před táborem,“ řekla Tejnská. Přihlášku lze vyplnit i přes internet, kde jsou všechny nutné formuláře k dispozici v elektronické formě včetně možnosti platby. „Většinou se rodiče přijedou podívat, aby věděli, do jakých podmínek dítě jde,“ dodala Ranáta Tejnská.\nVyužít mohou rodiče i nabídky příměstského tábora, kdy dítě ráno před osmou hodinou přivedou a dle dohody v podvečer vyzvednou. „Platí se pobyt za den. Aby děti nebyly doma samy, rodiče je sem mohou přivést a po práci si je vyzvednout. Může to být nárazové,“ vysvětlila princip příměstského tábora Tejnská.\nProgram pro děti a milovníky koní není v Miskovicích jen o prázdninách. „Ve školním roce vedeme Ponny klub, rozjíždíme nízkoprahový klub pro děti a mládež a službu sociální rehabilitace pro seniory a postižené lidi, nabízíme také možnost individuálního ježdění,“ řekla k celoročnímu programu Michaela Oberreiterová ze sdružení Dítě a kůň.