Devět let: Tři otázky pro tři zakladatele dělnické strany | DĚLNICKÁ STRANA sociální spravedlnosti\nDevět let: Tři otázky pro tři zakladatele dělnické strany\n18. ledna 2012 Dnes je tomu přesně devět let od založení dělnického hnutí, které vzniklo na troskách kdysi parlamentní republikánské strany. Naše redakce oslovila tři vrcholné představitele DSSS - Tomáše Vandase, Petra Kotába a Martina Zbelu, kteří se v roce 2003 účastnili ustavujícího sjezdu dělnické strany. Položili jsme jim tři otázky, aby dnešním čtenářům přiblížili rané počátky dělníků.\nJak dnes vzpomínáte na 18. leden roku 2003?\nTV: Přiznám se, že někdy mi to připadá jako strašně dávno, a někdy zase jako včera od doby, kdy jsme se sešli v budově Smíchovského pivovaru a založili Dělnickou stranu. Bylo nás tam tehdy opravdu několik, myslím že čtrnáct, a společně jsme plánovali budoucnost. Co nás však vlastně všechno čekalo a ještě čeká, to asi nemohl předpokládat nikdo. Už dnes však není pochyb o tom, že tento den vstoupil do novodobé historie naší země.\nPK: Na den, kdy se v budově pražského smíchovského pivovaru uskutečnil ustavující sjezd Dělnické strany, vzpomínám velmi rád a stále častěji. Po zklamání s praktikami Miroslava Sládka jsem tenkrát jel do Prahy plný nadšení z nového projektu a s touhou vybudovat silnou politickou stranu hájící zájmy všech hrdých Čechů. Kdyby mi tenkrát někdo řekl, že o sedm let později dojde k jejímu rozpuštění státní mocí, vysmál bych se mu do obličeje.\nMZ: Ta vzpomínka je pro mne stále živá, protože jsme zakládali něco nového, a současně to byla taková definitivní rozlučka s minulostí, ze které jsme si odnesli mnoho zkušeností. Nikdo z nás tehdy asi nečekal, že budoucnost bude tak bohatá na události a dělnická strana vstoupí do celonárodního povědomí. Zvláště když jsme stranu zakládali tak říkajíc “na zelené louce”. To ovšem neznamená, že bychom na té louce usnuli. Zůstaneme-li u symboliky, nyní zdoláváme hory a kopce a rozhodně se přitom nenudíme.\nCo jste tehdy očekávali od nově vzniklé strany?\nTV: Především jsme tehdy chtěli zkusit něco nového a dělat jinou politiku, než jak jsme ji znali od tehdejšího předsedy republikánů. Právě on, jeho vystupování, arogance a pohrdání lidmi, to byl ten impuls, proč jsme si tehdy řekli, že do toho půjdeme a zkusíme to.\nPK: Hlavně možnost veřejného prosazování myšlenek a názorů, které jsou mi blízké. Pokud se totiž sejde dostatek lidí stejného smýšlení, kteří jsou schopni a ochotni společně spolupracovat, lze docílit mnohého. Přestože Dělnická strana za svůj krátký život nijak výrazně nezabodovala v krajských, evropských či parlamentních volbách, měla své zástupce alespoň na některých radnicích. Stále však bylo možné sledovat její rostoucí popularitu, což bylo také hlavním důvodem jejího nuceného zániku. Okamžitě jsme však s neubývajícími silami začali budovat její nástupkyni, Dělnickou stranu sociální spravedlnosti, která je nyní oprávněně trnem v oku všem politickým kariéristům a prospěchářům.\nMZ: Myslím si, že už před devíti lety jsme byli realisté, takže jsme si rozhodně nemalovali vzdušné zámky o brzkém vstupu do parlamentu apod. Mnoho politických subjektů zkrachovalo právě proto, že jejich představitelé přecenili svoje síly a schopnosti. Možná jsme byli idealisté, ale rozhodně ne snílci. Čekalo nás mnoho a mnoho práce, protože jsme na ní byli zvyklí a bavila nás. Nejvíce nás ale spojovalo vědomí toho, že si svoje myšlenky a názory budeme prosazovat, aniž by někdo naší práci pošlapával svým nekompetentním jednáním nebo vlastními aférami. Právě v takovém prostředí jsme pracovali poslední roky republikánů.\nMůžete uplynulých devět let stručně zhodnotit?\nTV: Stručně? To by asi nešlo. Ale řeknu k tomu jen tolik, že to bylo náročné období, vyžadující trpělivost a odhodlání, a možná že by neškodilo, kdyby si tím, co jsme zažili my, prošli i ti, kteří dnes vstupují již do zavedené strany. Současně je nutno vyzdvihnout i fakt, že vedení strany a její zakladatelé, tedy kromě mě i další místopředsedové Jirka Štěpánek, Martin Zbela a Petr Kotáb, je propojené nejen politickou prací, ale i vzájemným přátelstvím, což je v dnešní politice a v ostatních stranách jev určitě vzácný.\nPK: Pokud se podívám na uplynulých devět let, vidím ohromný kus práce, který se nám povedlo vykonat. Před očima mi běhají tváře lidí, s nimiž jsem po tuto dobu spolupracoval a z nichž někteří již dnes bohužel nejsou mezi námi. Vzpomínám, jak jsem byl ohromně nadšený, když řadu skupinky nadšenců, kteří se podíleli na založení Dělnické strany, začali rozšiřovat další a další lidé. V lednu roku 2003 mi mnozí moji přátelé říkali, ať se přidám k nějaké větší politické partaji, protože o tu naši nebude mezi lidmi žádný zájem. Dnes jsem velmi rád, že jim mohu dokázat, jak se mýlili, což oni upřímně uznávají. Jsem také hrdý na to, že jsem po celou tu dobu mohl stát po boku našeho dlouholetého předsedy Tomáše Vandase a jeho kolegů. Zažili jsme spolu opravdu mnoho. Poznal jsem za tu dobu řadu těch, kteří nevydrželi a rozhodli se, buď ze strachu z represí státních složek, nebo i z vlastní pohodlnosti, ukončit svou aktivní činnost. Poznal jsem i takové, kteří se nám snažili uškodit. Naštěstí ale těch upřímných a odhodlaných bylo více a stále jich přibývá, což mě těší opravdu nejvíce.\nMZ: Na hodnocení je ještě velmi brzy, ale když jinak nedáte: Bouřlivý vývoj uplynulých devíti let dělnické strany se pouze logicky odvíjí od toho, proč vznikla. A to jsme myslím velmi jasně deklarovali hned v prvním odstavci ustavujícího manifestu, z něhož si dovolím krátkou citaci: “My, občané České republiky, znepokojeni stavem současné hospodářské a sociální politiky země, ztrácejíc důvěru v současnou politickou reprezentaci, prolezlou korupcí a honbou za posty, rozhodli jsme se z protestu proti politickému šlendriánu a hlavně z povinnosti k budoucím generacím naší milované vlasti, založit zcela nové sociální hnutí - Dělnickou stranu…” Dnes nemůže naše slova nikdo zpochybnit.


Trpké víno (58) | SledovaniTV.cz\nEpizoda: Jestli mě opravdu miluješ 2/2 Vicente, hlava vinařské rodiny Cortazárových, se rozhodl předat řízení firmy synovi, který právě domluvil skvělou smlouvu na lahvování jejich vína. Ukáže se však, že smlouvu má nakonec získat rodina Revertových. Konkurenční boj mezi oběma vinařskými rodinami začíná... Španělský seriál\nVicente, hlava vinařské rodiny Cortazárových, se rozhodl předat řízení firmy synovi, který právě domluvil skvělou smlouvu na lahvování jejich vína. Ukáže se však, že smlouvu má nakonec získat rodina Revertových. Konkurenční boj mezi oběma vinařskými rodinami začíná...


Cukroví z bramborového těsta | Žijeme homemade\nZveřejněno uživatelem Veronika Poláčková | 15. 12. 2020 | Vánoční recepty - cukroví, dekorace a další | 0 |\nVánoce mě baví – všechno to zdobení, pečení, balení dárků…to je prostě moje. Cítím se v tom jak ryba ve vodě a vyloženě si celý prosinec užívám. Samozřejmě taky někdy nadávám, když je toho hodně a nestíhám, ale za chvilku už se zase směju a užívám si ten shon.\nLetos jsem dárky vyřešila přes internet, a tak mám oproti minulým rokům čas navíc. Asi to tak budu dělat každý rok. I když nás pošťák mě teď proklíná, protože k nám jezdí každý den. Jsme v rodinném baráku hned 3 rodiny, takže se celý den střídáme v běhání k PPL, DPD a České poště. Kolikrát se tam sejdeme ve frontě všichni:-D.\nKdyž mám nějaký ten čas navíc, zkouším nové druhy cukroví. Zkoušela jsem například vinné cukroví, to je moc dobré. Tentokrát jsem zase pekla linecké z bramborového těsta. Na to jsem byla obzvláště zvědavá. Přeci jen se brambory do lineckého moc často nedávají.\nJak takové linecké z brambor chutná?\nJe to moc dobré. Těsto je měkké, křehké…moc mi chutnají. Kolečka jsem slepila rybízovým džemem a bylo to vynikající. Možná by byla dobrá i povidla, to mě ale napadlo až teď. Těsto není tak sladké jako linecké, takže se kromě kyselejších džemů hodí i ty sladší jako je například jahoda.\nChcete zkusit něco nového? Jděte do toho. Linecké cukroví z bramborového těsta je prostě vynikající!\nKolečka bez cukru\nToto cukroví můžete udělat i bez cukru. V těstě žádný cukr není. Stačí když na slepení použijete nějakou dia marmeládu/džem nebo jinou náplň bez cukru a nebudete cukroví sypat moučkovým cukrem.\n125-145g hladké mouky\n125g vařených brambor (ideálně typ C)\n*zkoušela jsem i kokosový olej a taky to bylo dobré, ale máslo mi chutnalo víc. Kdybyste chtěli cukroví veganské nebo nesmíte laktózu, použijte rostlinné máslo (například Alsan – prodává např. Globus).\nBrambory uvařte ve slupce doměkka. Oloupejte, rozmačkejte na kaši a nechte vychladnout.\nUvařené brambory dejte do mísy, přidejte máslo i hladkou mouku. Dobře propracujte.\nTěsto je lepší dát na pár hodin do lednice. Jde použít i rovnou, ale budete ho muset dobře podsypat a to nejen zespod, ale i zvrchu, aby se nelepilo k válečku.\nPo vyndání těsto propracujte a vyválejte na moukou podsypaném válu.\nStejně jako u lineckých vyválejte kolečka nebo jiné tvary. Aby byla marmeláda vidět, vykrojte do poloviny koleček dírku.\nCukroví podeberte nožem a opatrně přeneste na plech vyložený pečícím papírem.\nPečte v předehřáté troubě na 160-165 stupňů cca 17 minut. Až začnou zlátnou, vyndejte.\nKolečka s dírkou posypte moučkovým cukrem. Když to uděláte až potom a posypete tak i džem, nebude džem pěkně lesklý.\nPo vychladnutí potřete džemem a slepte dohromady.\nDžem (musí být bez kousků) dejte do sáčku, ustříhněte roh a na kolečka bez dírky dejte oříšek džemu. Je to rychlejší, než je mazat džemem.\nPředchozí Ježci – vánoční cukroví\nDalší Bezlepkové vánoční cukroví


Začátečník 3057 Mistr\nNapsal: Drysor | Kategorie: Archív postav - Žena\nDne: 27.12.2013 13:53:20\nRod- Páni z Vrcholce\n„Osud si nevybíráme, osud si nás vybere sám“\n19 let, narodila jsem se začátkem zimy\nlidský, trpasličí (kvůli dost přísné výuce mistra Noldrasila)\nKdyž na mě pohlédnete tak vás nejspíše zarazí můj nevinný dětský obličej. Díky němu byste mi odhadovaly nejspíše mnohem mladší věk, než ve skutečnosti mám. Většinou na něm nosím spokojený a usměvavý výraz na rtech úsměv, avšak se to dá rychle změnit. Mám krémově zbarvenou plet. Moje korálkově zářivě zelené oči vynikají oproti mé pokožce. Protáhle husté řasy zdobí oči. Na levé tváři jsem nucena kvůli bratrovi nosit jizvu, kterou mi při jednom z jeho „záchvatů“ proti mému bastardskému původu stvořil malým nožíkem. Nad narůžovělými rty se nachází delší nos. Na hlavě mi ve větru vlají dlouhé černé vlasy, které si často upravuji do drdolu, nebo jen sepnu sponou vzadu na hlavě, abych si je o trochu zkrátila, například když potřebuje, aby jí nezavazely při boji. Postavou jsem středně vysoká, takových sto šedesát palců a samozřejmě hubená. Díky tvrdému trénování, kterému sem se samozřejmě při mém výcviku nevyhnula, zdobí mou štíhlou postavu i nějaké ty menší svaly a to jak na ramennou, tak i na mých nohou. Samozřejmě těchto detailů si všimnete jenom když nejsem tak navlečená do zbroje, což je v mém případě vzácnost.\nNa krku mi visí přenádherný safírový náhrdelník, který jsem dostala od svého otce ihned, po mém narození. Z oblečení si dosti vybírám a to jen kvůli výchově „oblečení musí být dosti vznešené“ Takhle mi to říkali rodiče. Znamená to, že musím nosit takové ty šlechtické hadry, a v nejhorším i upnutý korzet, ve kterém se nedá dýchat. Mám radši volnější dlouhé šaty a k tomu náušnice, nejlépe se safírem. Zbroj si oblékám, pokud to situace vyžaduje, avšak normálně nosím šaty. Šaty, které na mě uvidíte nejčastěji jsou hodně vzdušné, ale tvoří je hned několik vrstev, jak se podle dnešní módy samozřejmě sluší. První vrstvou je samozřejmě spodnička, která je čistě bílá. Na spodničku se navleče první vrstva a tou jsou opět bílé šaty, tato část je asi nejprostší a tak přejdu rovnou k další. Na nich jsou našité ještě dvě vrstvy tenoučkého černého sametu, ten je zde spíše už pro okrasu. Šaty drží mojí postavu a to díky korzetu, který nechávám, vždycky o něco volnější než by se dalo považovat za slušné, ale opravdu se nehodlám zaškrtit, protože kdo na sobě neměl pořádně upnutý korzet, tak neví co je to za muka. Pokud jsem nucena jít do "lepší společnosti", tak si musím ještě navléci na toto všechno oblečení bílou nakrepovanou část sukně, bez které se podle mě rozhodně obejdu. Přesto všechno je to opravdu poměrně dosti látky, ale má to i velkou výhodu. Snadno se totiž dá do takových šatů ukrýt nějaká menší zbraň, kterou bych mohla někdy potřebovat. Navíc na váze šatů se to zase tolik neprojeví, protože jsou dělané opravdu mistrem svého oboru. Jelikož v poslední době i často cestuji, tak si přes ramena vždy přehodím černý plášť, dělaný z jemné tkaniny, ale zevnitř jsou u límce našité kožky, díky tomu dokáže krásně zahřát a je to možná i jeho délkou, protože je dlouhý téměř až k mým patám. Plášť má samozřejmě kapuci a té často využívám, nikdy totiž nevím, kdo by mě chtěl vidět a zdali jsou to oči obdivovatele nebo oči někoho kdo by mi rád do těla vrazil dýku. Přesto všechno je ale potřeba zmínit, že všechno je už trochu opotřebené a je znát, že nejlepší časy už má toto oblečení za sebou, přesto jsou stále mojí elegantní společnicí jak na cestách, tak i na případných oslavách.\nJak, že vypadá moje výzbroj? Pro boj využívám zbroj brigantinu (Lehké brnění, kabátec ze dvou vrstev látky, mezi něž jsou všity kovové destičky. Na svrchní látce se uplatňují ozdobné hlavy nýt. Je pobita železnými kroužky a cvočky, pod ní nosím mléčně zbarvenou prošívanici, kterou zahaluji pod rudou tunikou. A k botám, no jako ostatní jsou kožené, ale zato ne ošoupané. Díky mé péči, při které se o vše starám, prozatím vypadají jako nové. Podlouhlé tenké ruce mi chrání nátepníky z kůže a ihned po nich rukavice. Boty jezdecké nebo ty normální pro boj, které nosím většinu času. Poslední věc, kterou mám u sebe, je veliký kulatý zápěstní štít o průměru 40cm. Zdobený různými ornamenty, možná se zdá, že je těžký, ale jelikož ho nosím na zádech upnutý popruhy, ani mi to tak nepřijde. Tohle je nejspíše vše z mé výzbroje, a více toho nepotřebuji. Jedině lze dodat rodinou památku, jedná se o poměrně netradičně masivní kord - má o něco širší čepel tak se s ním dá i sekat, a je tak 60 cm dlouhý - asi jako tesák.\nJsem celkem přátelská, ale dá se říct, že i introvert, nevadí mi, když si musím zalézt do ulity a zabavit se sama. Není radno mě naštvat, jelikož, pokud se můj usměvavý výraz změní na naštvaný, dokážu být nevyzpytatelná a že asi za chvíli vybouchnu, poznáte tak, že začnu být nervózní. Asi to na můj věk nevypadá, ale rychle se učím. Nejradši mám, jak je vidno safíry. Jejich tmavá barva mě uklidňuje, stejně účinně, jako když do ruky uchopím svůj meč. Pokud zrovna neplním své povinnosti, tak si ráda zajedu na nějakou oslavu, nebo si ve svém pokoji sepíšu povídku. Moc jsem jich nenapsala, avšak někdy mě chytne takový ten „spisovatelský blok“ a to sepíšu klidně i několik stránek. S rodiči moc dobře nevycházím. Otce jsem nepoznala a matka....možná, že se o mě chtěla dobře postarat, ale já se dobře necítila. Jsem opravdu ráda, že už nade mnou nemá takovou moc, jelikož já ten „tým“ jejích švadlen nesnášela. Ráda se jen tak procházím, například procházka po lese a k tomu nějaká ta bouře s deštěm. TO je něco pro mě. Nevím proč, ale už od malička, jsem ráda usínala s ozvěnami dunivých hromů. Pokud byl liják dosti veliký, vyběhla jsem dokonce i ven a užívala si stékající vodu po mém těle. Jako všichni i já mám svoji špatnou a tmavou stránku. Navenek ze mě sice udělaly slučnou a líbeznou dívku, ale v nitru, když se to ve mně probere dokáže být docela vzpurná. Jinak mě výchovou dovedli i k poslušnosti. Dalo by se o mě říci, že jsem empatik, avšak možná to někdy skončí až u egoisty. Jednám jak se mi to hodí, ale přitom se snažím být slušná Zvířata, to je další z mých oblíbeností. Nejradši mám draky. Mým snem vždy bylo stát se dračím jezdcem a ten sen ve mně přebývá i teď, a já se nevzdám, dokud svého snu nedosáhnu…..\nNalezený deník pana Foldina z Vrcholce\nNaši předkové se dají dohledat až k samotnému Palancarovi, proto jsme v historii měli poměrně důležitou roli. Má rodina pochází z mocného a prastarého rodu. Naše majetky byli velké a vždy jsme podporovali jezdce, kteří u nás byli vždy vítáni. Byli těžké časy když urgalové táhli krajinami, ale brzy se naučili bát se naší těžké jízdy, která je vždy spolehlivě drtila pod svými kopyty, jelikož už od pradávna bylo našim úkolem chránit vesnice před urgaly a pomáhat jim v případě nepokojů. Máme jeden symbol po jedné prastaré pověsti, která praví, že až bude našemu rodu hrozit smrtelné nebezpečí, tak popraská jantarový kámen Jöriel. Když vše později děd vyprávěl otci, říkal, že se muselo jednat o nějaký předmět, který měl mít svou čarovnou moc, ale to jsou už jen dohady. Kámen našeho rodu byl ztracen a zabaven samotným Galbatorixem. Když se zjistilo, že na našem pozemku jsou železné žíly a to ve velkém množství, rozvíjeli se zde dílny na tavení železa, a prý se vždy od nás vyváželo železo velice dobré kvality. Jednoho rána byl vidět jen z dálky kouř a po větru byl slyšet křik naříkajících žen. Tenkrát byl otec už na světě, proto si pomatuje ten hrůzný výjev jak urgalové vraždí vesnice, které náš rod už po léta chránil před těmi tupými bestiemi. Neušetřili nikoho a vše vyrabovali, dobře že utekli, protože jich bylo více než kdy dříve, neměli by šanci přežít. A tak se se smutkem a kletbami vydali k Surdě……\nDětství v bohaté rodině? NUDA!\nNarodila jsem se v Surdě a pravého otce nepoznala. Moje matka byla bohatá z rodu Knížata z Teirmu, tudíž se toto břímě přeneslo i na mě. Měla za otce jen otčina, a ten byl hodný hlavně na svého syna, tudíž mého hrozného bratra. Myslel si ale, že jsem jeho dcera. Snažil se mě mít rád, ale i tak to vždy sklouzlo k mému trestu, za něco co provedl bratříček. On si prostě dokázal vymyslet, jak to svést na mě. Možná si už jen kvůli rodičům myslíte, že jsem byla rozmazlený malý Spratek, a to je to, o co se celou dobu snažili. Rozmazlovat mě, ale to se šeredně mýlíte, že se jim to povedlo. Když neuspěli u mě, rozmazlovaly mého bratra, tedy nevlastního, ze kterého se vyklubalo pěkné tintítko.\nVšichni ve mně viděli jen uhýčkané děcko, které se rozbrečí pokaždé, když mu nedáte to, co chce. Já jsem byla avšak jiná, přesný opak svého bratra. Nejhorší bylo, když jsem podle mámy potřebovala nové šaty, ale myslím, že 100 šatů s barvami ve všech možných odstínech je dost, ne? Ále ne. Máma mi musí koupit další. Tohle by se ještě přežít dalo, ale to že přijede celý oddíl a začnou si vás měřit od hlavy až k patě…to je přehnané. Další věc, kterou nechápu, je že mezitím, co moje vrstevnice dostali první ušmudlané šaty, já musela mít ihned překrásné, abych prý nedělala ostudu. Jelikož jsem ráda, že jsem tyhle roky přežila, doufám, že v mém věku se o mě nebude už tolik starat, ale pořád mám obavy, že čím jsem starší, tím to bude horší. Přenechme ale tyhle hypotézy budoucnosti, ještě vám musím říci jednu věc. Jak mi mohli ostatní říkat, že by chtěli mít můj život? Tipla bych si, že by to nevydrželi ani den, natož několik let a stále dál. Těšilo mě, že jsem dokázala přemluvit po nějaké době mámu, abych mohla přestat chodit do školy, jelikož bratříček všechny poštvával proti mně a nedělal mi dobrou pověst.\nNevím, jak na to přišel, ale myslím si, že se máma prokecla, když se bavila s kamarádkami. Proč jim vlastně říkala e jsem bastard? Kvůli ní mi bratr začal dělat ze života peklo, jejich rozhovor určitě slyšel. Těžko říci jak to bylo však dohromady, vždy když jsem se na toto téma pokusila zavést řeč, tak podivně zmlkla a začala mluvit o něčem jiném. Pokaždé mě šikanoval bratr, každý den, jelikož rodiče nebyli skoro nikdy doma. Táta jako obchodník často odjížděl a matka byla většinou u přátel. Jednou mi dokonce zlomil i ruku a svedl to na mojí neopatrnosti se šermem, který mi po této informaci samozřejmě ihned rodiče zatrhli. Dá se říct, že kdykoli sem na něj jen promluvila, ihned se ne mě vrhl. Například mě shodil na zem a kopal do mě. I přes můj nářek ho nic nedonutilo přestat, tedy pokud nepřijely rodiče. Vždycky jsem obdivovala, jak mé nové modřiny dokázal vysvětlit, nechápu proč, ale vždy jsem byla ticho. Vše nejspíše dělal, protože jsem byla „bastard“ To označení, při kterém se za mě musel stydět.\nPo bratrově lži mi máma začala pít krev. Vše mi zakazovala, hlavně šerm. Myslela jsem že svého „milovaného“ bratříčka uškrtím ze spaní. Musela jsem chodit povinně do šití, které jsem nedělala pořádně, ale aspoň něco. Také mě nutily chodit do tanečníc\nPotají studovat šerm někde v lese s němým stromem je dosti chabé, nemyslíte? Nuže, rozhodla jsem se, že se přihlásím do Gildy, ale jak se tam dostat? Máma samozřejmě pro jistotu nezapomněla podplatit učitele, aby kohokoli, kdo nese mé jméno a příjmení, tedy mě, ihned vyhodily a dále se s ním nebavily. Docela mě zaujalo, že na tohle přišla sama. To o šermu zjistila, když mě bratr přistihl, jak si pohrávám s otcovým mečem, a pro sebe si povídám o své lásce k šermu. Ihned jí to běžel vyklopit a já ho nedokázala zastavit.\nZoufalé shánění financí\nKde vzít peníze na Gildu? S tímhle už byl problém, avšak otčin si pod dojmem že jsme jeho dítě i tak našel někdy cestu mě pochválit. Někdy i prokázal, že mě má alespoň trochu rád. Jednoho dne, kdy byl po oslavě i mírně přiopilí jsem k němu přišla a udělala na něj psí oči. Dalo mi práci to vymyslet „Musí to vyjít“ TO jsem si pořád opakovala. Nakonec jsem ho poprosila o “hodiny zpěvu“ Samozřejmě, že jsem nechtěla zpívat, ale oni by mi na nic jiného neskočily. Po dlouhém přemlouvání, a pár slzách mi otčínek dal dost peněz na to, aby si mohla dovolit zápisné do Gildy. Zajímalo by mě, co by řekl, kdyby se dozvěděl pravdu. Nuže, nejhorší bylo to, že se o mých hodinách zpěvu dozvěděla i matka a ty si to hned musela ověřovat. Dokázala jsem ji to vysvětlit tak, že moje učitelka je samotářka a žije v lese. Nechce být nikým rušena. Měla jsem štěstí, že na to mamka skočila, i když tomu do teď nedokáži uvěřit. Díky jejich naivitě jsem si mohla dovolit šermovat.\nStále mě děsilo, že můj záludný bratr na něco přišel. Jakoby jeho oči viděly a prokoukly každou mojí lež. Nechtělo se mi o tom myslet, ale ten jeho pohled mě vždy probodával jako dýka. Vražedné oči, které chtěly mojí smrt. JO, myslím si to, jelikož se ke mně tak choval, pokud mi netrhal mé básně, kopal mne do břicha. Jednou si mě matka přizvala k sobě a chytla mě za ruce. Podívala se mi do očí. Ještě teď mě při pomyšlení na tu větu zamrazí po zádech. Tiše pronesla „Gward není tvůj otec“ Jak mi to mohla jen tak poklidně říci? Navíc, ještě dodala, že jsem bastard. Stále jsem z toho v šoku. Brala jsem ho jako otce, ale teď? On prý není můj otec? Spousty myšlenek mi v tu chvíli prolétlo hlavou. Uslyším něco za dveřmi, no co myslíte, že tam bylo? Jistě že můj bratr. Ta jeho zvědavost by se mu měla vymstít. Začal mi vyhrožovat s úlisným výrazem, že to hned poví otci. Že nejsem jeho dcera. A v tom mi došlo. Přišla bych o své finance, ne? Musela jsem bratra zastavit, ale jak? Naštěstí se do toho vložila matka a pořádně bratrovy pohrozila, tedy myslím. Neslyšela jsem, co řekla. Odvedla si ho do rohu a něco zašeptala do ucha. Bratříček odešel a naštvaným výrazem na tváři. Měla jsem štěstí, že tam matka byla, jinak by můj plán s Gildou skončil.\nNemá cenu podplácet....\nKdyž jsem od otce vyloudila dost peněz, hned další den jsem si sehnala od řezníka kožešiny krav a odnesla je k jednomu starému zbrojíři. Nechtěl mi pomoci, ale proč by nesouhlasil, když mu trochu pohrozíte, že pokud nepomůže, jeho hlava skončí na špalku? Takhle by asi neskončil, ale co víte? Podvádět v kartách by se prostě nemělo.\nPřistihla jsem ho takhle: Jednou jsem šla kolem jeho domu, kde venku s přáteli hrál karty. Všimla jsem si toho, jak si z klína bere nenápadně dvě do ruky.\nUšil mi z kůží ne moc kvalitní koženou zbroj, jenže mi to nevadilo. Já byla ráda, že aspoň něco mám. Zbroj se tomu vlastně ani říkat nedá. Jen levně sešitá opracovaná kůže. Po několika dnech jsem získala další potřebné věci pro uskutečnění svého plánu. Nakonec jsem se oblékla do svého nového převleku, ve kterém jsem vypadala jako malý chlapec. Dlouhé vlasy sčesané do drdolu a na nich položená přilbice z koženého materiálu, stejně jako lehké rukavice. Doteď jsem Michaelovi vděčná, že svého otce přemluvil, aby mi tuto zbroj vyrobil. Moc mi pomohl docílit mého místa. No, bylo brzo ráno a matka ještě naštěstí spala. Po několika desítkách minut jsem se ocitla před bránou školy. Srdce mi bušilo a já měla trému, jestli tam vejít. Začala mě pohlcovat nervozita a obavy „co když se jim nebudu líbit, nebo něco pokazím, nejhůře se ztrapním?“ Těmihle otázkami sem si zbytečně zatěžovaly hlavu, ale ještě jsem nevěděla, co se stane…\nVešla jsem tedy do dveří a tam viděla plno zájemců o studium, samí kluci ve zlatě zbarvených zbrojích a já v jen v obyčejné kožené. Dá se říct, že jsem mezi nimi byla jako pěst na oko. Tenhle den se vybíral zároveň i ten nejlepší, který se dostane do rukou mistra Noldrase, a ten bude to vybrané dítě učit. První úkol byl lehký. Popsat meč. Pro mě to byla procházka, ale polovina nerozeznala jílec od hlavice. Při dalším úkolu nás tam zbyla polovina. Úkol sám o sobě byl taky docela jednoduchý, museli jsme z několikaset mečů vybrat jediný, který tu má největší a nejdelší historii. Tenhle úkol jsem také splnila bez úhony. Ve třetím a poslední úkolu jsme zbyly jen já a takový pěkný kluk jménem Kell. Tento úkol byl poslední a tudíž nejtěžší. Já a on jsme měli povést boj a ten, kdo vyhraje, bude učněm Noldrase. Tasila jsem svůj meč stejně rychle jako Kelly a nečekaně namířila tak jako on na hrdlo. Bylo těžké si vymyslet strategii, vzala jsem šanci do rukou a zasadila první ránu. Švihla jsem mečem a odklonila tak Kellyův, a než se vzpamatoval, ležel na zemi, protože jsem mu stihla podkopnout nohy. Ihned vyskočil a začali jsme šermovat. Ten klučina to bral jako opravdovou válku. Zatím co já se snažila mu neublížit, on mi zasadil několik nehezkých ran. Něco se ve mně probudilo. Jako bych věděla přesně, co mám udělat. V pravou chvíli jsem nastavila nohu a nohy mu podkopla znova, ale tentokrát jsem nebyla tak bláhová. Než se zvednul na nohy, zatarasil mu cestu hrot mého meče, který se mu tisknul na krk a nutil ho zůstat na zemi. Nechápala jsem to. Já to opravdu vyhrála. Až dodnes si pamatuji překvapené výrazy učitelů a těch chlapců, když jsem si sundala koženou přilbici a všem odhalila své podlouhlé černé vlasy upravené do drdolu. Najednou si všichni začali mumlat, a šlo poznat, že o mě, ale to mi nevadilo. Já si užívala vítězství. Přišel tam takový statný starší muž a odvedl mě stranou, ano byl to Noldras. Vyptával se mně, kde jsem se naučila bojovat. Odvětila jsem mu, že to žádní speciální lidé nebyly. Jen jeden generál s velkými zkušenostmi ohledně bitev. Nakonec mistr Noldras usoudil, že mám boj asi v krvi. Pochválil i mojí kuráž. Začalo mě to zajímat a zjistila jsem, že můj praděd byl generálem. A co se dělo dál?\nJak praděda potěšit?\nDva roky se všichni učili různým způsobům boje. Měla jsem toho nejlepšího učitele. I když se nezdálo, Noldras toho znal na jeho věk hodně. Jo byl přísný, nesmál se a hodně věcí vysvětloval několikrát, než jsem je pochopila, což ho docela štvalo, avšak pro mě to byl nejlepší učitel. At si ostatní říkají na mé názory, co chtějí. Učil mě i věci, které se normální žáci neučily. Například jsem se musela povinně učit trpasličímu jazyku. Na výslovnost byl velice přísný, ale já se snažila být tím nejlepším žákem. Svojí rodinu jsem balamutila tím, že jsem si našla soukromou učitelku zpěvu a umění, která mě chce učit jen v přírodě a samotnou avšak namísto toho jsem se učila s Noldrasem. Nejhorší byly ty chvíle, kdy se máma začala zajímat o to, jak mi to jde a jak se ve zpěvu zlepšuji. Náhodou už jsem si zapamatovala první sloku té písně, kterou jsme mámě zpívala pořád dokola a stále ji balamutila tím, že se ji prostě musím naučit a nejde mi to. Myslíte, že se mi líbilo, když svolala celou rodinu, aby si poslechla můj „překrásný lásek“? NE! Je opravdu trapné zpívat přede všemi falešně a sledovat hihňajícího se bratra. Mámě jsem můj falešný tón vysvětlila stylem, že na zpěv nejsem talent a tak to půjde nejspíše pomalu. Opět mi na to skočila, jako ryba na háček. Konečně nadešel konec dvou let mého učení. Pamatuji si, že to odpoledne se všichni shromáždily na velkém dobře a po dlouhém zhodnocení těch dvou let od učitelů, ve kterém šla zaznít většinou chvála se všichni rozloučily a opustily toto místo. Myslím, že to byl ten den, kdy započala moje kariéra.\nMůj milovaný bratříček\nJakmile se můj bratříček dozvěděl o mém vzdělávání přetek u něj pohár trpělivosti. On mě bral jen jako za trest. Už se chystal to říci otci, jene já byla rychlejší. Sama jsem se mu přiznala a vše mu vysvětlila. Že mě můj bratr šikanuje, to s šermem a hlavně i že jsem bastard. Jo, měla jsem ten den narozeniny, bylo mi 18 let, ten rok, co jsem ukončila studium. Myslíte si že to jen tak přijmul? Ne, proč by to dělal. Jen co jsem ukončila větu, že jsem bastard, div že mi neutrhla hlavu. Ale jako…já i bratr jsme skončily poměrně dobře na rozdíl od matky. Skončila jsem zmlácená vycházkovou holí a k tomu mi taky přibilo naštíplé žebro. Bratr to odnesl podobně. A máma? Jí samozřejmě téměř umlátil. Co to do něj vjelo? Tohle si pokládám za otázku. Ještě někdy z toho mívám noční můry.\nSe svými kamarády si na mě počkaly při cestě parkem. Byla noc, jelikož jsem si potřebovala pročistit hlavu. Byly dva. Bratr a jeho kamarád. Do teď se mi na to nechce myslet. Pamatuji si, že jsem tu noc šla, zrovna mi poklidný úplněk osvětloval cestu, když tu náhle jsem pocítila prudký náraz do země. Než jsem se vzpamatovala jeden t nich se na mě vrhl a držel mi dýku pod krkem. To od něj se bratr nakazil. Jmenoval se Fredy a byl to rváč. Drzý malý kluk, který miluje boj. Byla jsem z toho v šoku a radši jsem ani neřekla nahlas, že si vybral toho správného. Pokusila jsem se ho trhnutím ze sebe shodit, ale to mi nijak nepomohlo, než jsem to učinila, zaznamenal můj útok a stihl mě tou dýkou švihnout přes tvář. Ihned se mi líčka pokryla krví. Když se na mě vrhl podruhé vyhnula jsem se mu, praštila silně do nosu a bez váhání utíkala pryč. Ještě že jsem na době ten den neměla ty odporně upnuté šaty s korzetem, ve kterých se běhat nedá. Dosti mě udivilo, že tam bratr jen stál a nic nedělal. Možná že za mnou přeci jen nakonec běžel, ale to já už jsem byla zamčená u sebe v pokoji. Ten den už mě nikdo v domě neviděl. Nechtěla jsem ho vidět. Nikdy na něj nepohlédnu. TO jsem si slíbila. A také že mu tu ránu někdy oplatím, avšak nikoli za pomoci druhého člověka. Sama a tu pomstu si vychutnám a připočítám i úroky za šikanu.\nTuhle otázku jsem si pokládala docela často, matka mi řekla jen, že jsem bastard, tudíž to musí být někdo vysoce postavený. Po dalším pátrání jsem zjistila heslo „Beorské hory“ Co by to mohlo znamenat? Lámala jsem si s tím hlavu, až mi to došlo. Bydlí v Beorách. „Že bych se vydala na dalekou cestu?“ Ani jsem nad tím nemusela dlouho přemýšlet. Stále se mi hlavou honily spousty otázek a myšlenek. „Jak vypadá? Bude mě mít rád? Ví o mně?“ Snažila jsem se nemyslet na tu noční můru, že k němu přijdu a jen co se o mě dozví, oběsí mě. Je to nejspíše jen má představa.\nHned jak to šlo, vstoupila jsem do armády. Díky tomu, že jsem měla tak dobé doporučení od Noldrase, vzali mě skoro bez problémů, jen jsem si musela zašermovat s nadporučíkem, kterého jsem skoro porazila, ale byl starší a zkušenější. Rozhodla jsem se požádat o přeložení k Vardenům, které mi nakonec schválili i před protest rodičů. Konečně jsem se odtrhla od rodiny, která mě držela pořád zavřenou v kleci jako kanárka, jenže teď se cítím jako volný orel čeřící oblohu.\nVydala jsem se tedy na velice dlouhou cestu kolem hor. Avšak pokud si myslíte, že jsem se přes ně dostala v pořádku, šeredně se mýlíte. Zrovna jsem projížděla průrvou mezi skálami, když mě najednou něco shodilo ze sedla a já si skoro vyrazila dech. Uvědomila jsem si, že jsou to bandité a rychle vyskočila na nohy. Nejdříve se vrhli po mém majetku, který nesl můj kůň, avšak já neváhala a tasila na ty muže meč. Poté co zaútočily na můj bok, a já instinktivně tento nečekaný útok vykryla, dále namířila na hrdlo, toho nejmohutnějšího z nich. Sekl po mně. Já tento další útok čekala a jeho meč odrazila, avšak mě znejistil, ten co stál za mnou. Každá vteřina navíc mařila mojí šanci na útěk. Jílec meče jsem tomu za mnou prudce vrazila do břicha, když byl kousek ode mě. Bez váhání zase po tom mohutném sekla mečem, a když se chytl za hrudník, kde měl hlubokou ránu, znamenalo to pro mě volnou cestu ke koni. Žádné ztráty času…vyběhla jsem ke koni a bez řešení jestli jedou za mnou, jsem pobídla koně, který rychle uháněl pryč. Vůbec mi nevadilo, že je bez sedla, které jeden z banditů stihl sundat ze hřbetu. Konečně jsem po pár hodinách dorazila do Poříčí a teď musím zjistit totožnost svého otce……\nIris Dothram z rodu Knížata z Teirmu\nJejí děd byl generálem a bojoval v mnoha válkách, avšak ona se rozhodla jinak. Místo boje si vybrala cestu čaroděje.\nMůj nevlastní otec, který se oženil s matkou, když mi byly 2 roky, takže si štastnou svatbu moc nepamatuji.\nTohle je snad ta nejhorší bytost kterou sem kdy potkala, a musím jí oslovovat jako „bratra“\nUtmar, též zvaný hříva, pán z Vrcholce:\nPodle toho co jsem zjistila, by to měl být můj otec, a jelikož pro něj nejsem z „čisté krve“ nejspíše mě bude označovat za "bastarda" jako ostatní….\nNoldras z hůrky\nMistr meče. Sice je mu teprve 32 let, ale pocestoval celý svět a vše co šlo, pochytil z boje. Poté začal učit Drys a vycvičil ji k obrazu svému…\nMůj nejlepší přítel, i když jen čtyřnohé chlupaté zvíře, tedy kůn.\nMoje názory?. Tak co třeba názory o rodině? Dalo by se říct, že jsem na matku naštvaná, že se mě snažila takhle rozmazlit, a nenechala mi to, co jsem chtěla ze všeho nejvíce. Volnost. To je to jediné co mi chybělo, žádné nové šaty, jen možnost dělat si co chci, bez nesmyslných zákazů. Možná ještě jedna věc, která mě trápí, vždy když mluvila o otci vše nějak zamluvila a předstírala, že o něm nic neví, ale dost dobře jsem si v posledním rozhovoru všimla, že když se na něj zeptám, ihned znervózní a trvá ji, než si vymyslí výmluvu. Pokládám si otázku, kdo je můj otec zač, že se o něm máma snad stydí mluvit?\nDalší jsou dračí jezdci. Je to jediná věc v mém životě, po které prahnu, možná jsem jen veliký snílek, avšak si věřím. Tenhle sen, po kterém prahnu je sedět na tom nádherném čtyřnohém zvířeti, jehož záda zdobí dlouhá křídla. Jet na něm a cítit jak mi vítr čeří vlasy by byl můj splněný sen.\nGalbatorix. Nuže je to sice král, ale jelikož ho neznám moc dobře, protože jsem se místo politiky učila boji, ale z toho co jsem četla v jedné staré kronice, jde vyvodit pár věcí. Prý je to tyran a v bitvách kvůli němu zemřelo spousty draků a většinou i s jezdci. Nejradši bych mu za tyhle jeho činy vrazila dýku do srdce.\nA co rasy? Řekla bych, že nejvznešenější rod jsou elfové kvůli jejich milé povaze a chování k přírodě. Následují trpaslíci, u kterých mě zaujal jejich jazyk, kterému se dá docela dobře neučit, jen to potřebuje trochu času. Přejdeme k těm záporným. U mě jsou na prvním místě lidé. Jsme jen stvůry lačnící po boji a krvi blízkých, nebo se okrádáme a smějeme se těm, kteří nic nemají, avšak myslím, že těm co nic nemají se daří mnohem lépe, protože jim k životnímu štěstí stačí málo, tak jako mě. Stínové a Ra´zakové? Pokusím se to shrnout…postavte je přede mě a jednomu po druhém do srdcí zabodnu vlastní rukou meč. S Urughaly moc zkušeností nemám, jen mi jeden starý voják vyprávěl nedávné noci, že jsou to rohaté bestie, které každého zabijí. Já jsem tomu sice věřila, ale moc jsem o tom zatím nepřemýšlela. Avšak je možné, že mluvil jen z vlastních zkušeností, jenže tímhle už se nebudu zabývat. Přejdeme raději k předposledním tvorům a toť Kočkodlaci. Myslím si, že podle toho co jsem si přečetla v jedné knize zaměřené přímo na ně, jsou to empatičtí tvorové, nosí znaky člověka i zvířete. Oplývají schopností vzít na sebe podobu buď člověka, nebo velké, chlupaté kočky. Mě to přijde poměrně divné, ale nemůžu je za to soudit.\nČtení a úhledné psaní, díky přísnému vzdělávání. Neříkám, že vám z jednoho pojmu napíši celou knihu, ale pár veršů snad sepsat dokáži. Při čtení se nezadrhávám.\nPři plavání se udržím na vodě, ale nějaký zdatný a vytrvalý plavec opravdu nejsem. Myslím že po 50 metrech mi začne ubývat sil a za několik metr navíc odpadnu.\nPokud se začneme bavit o vaření, tak vám zvládnu ukuchtit polévku, možná nějaký další nenáročný pokrm, avšak žádný zázrak to nebude.\nDokáži obstojně šermovat s mečem, moje taktika je jednoduchá, dá se říci, že žádnou nemám, skoro pokaždé improvizuji, ale využívám přitom své hbitosti a rychlosti. Většinou používám meč, jelikož mi přijde, že zasáhnout cíl je s ním snazší avšak když je nutnost použiji i kord. Dýku nosím vždy v botě při lýtku ze zadní strany jako záložní zbraň a to jsem se mimochodem naučila od Noldrasila. Nerada bych vám prozrazovala svojí připravenou taktiku, když nějakou tedy použiji, ale i tak vám to povím. Nejčastější útok ode mě je sek, jelikož bych řekla, že probodnutí je horší. Pokud bodám většinou mířím na hrudník, abych protivníka odklidila probodnutou plící, avšak probodnutý bok taky není nic příjemného. Seky si většinou připočítám čas, pokud ho potřebuji a nejčastěji ode mě asi schytáte řez na břiše. Přes to vše vám předem říkám, že nejsem milovník krve. Nemusím vidět tu rudou kapalinu linout se z těla. Při boji si hlídám záda, ale hlídám si i hloubky seku.\nMimo šerm sem se docela zajímala i o jízdu na koni, neboť kůň je při válce docela potřeba. Nerada bych strávila čas jako pěší v první linii. Když už nastane čas a já budu muset do boje, bude to na tom čtyřnohém překrásném zvířeti. Pokud myslíte, že jen nasednu na koně a hrubě mu zaryju paty do slabin a on by to měl brát, jako pobídku mýlíte se. Já se ke koni nikdy nechovala hrubě. Když na něm jedu využívám jeho inteligence, a místo hrubosti komunikaci tělem. Například…pase na louce a já chci aby ke mně přišel. Neudělám to tak že k němu přijdu a popadnu za stájovku. Písknu na něj, a když se na mě podívá svýma hlubokýma očima, vím, že o mě ví a je čas na další gesto. Poté co na mě pohlédne, se lehce předkloním a ruku přikrčím k tělu, tak aby na koně směřovala paže. Pohlédnu mu do očí a s úsměvem sleduji, jak ke mně s radostí běží. Poté co přiběhne a já ho pohladím a poplácám po krku ho poprosím a rukou naznačím pohyb z zemi. Kůň si lehne a já mohu nasednout na jeho sametový hřbet. Následně jen jemně pobídnu a bez sedla či uzdečky, kterou nepožívám ráda, mohu jet.\nDřevěný příbor, miska na jídlo,\n· Sváteční červené róby (1, 2, 3) : Na různé slavnosti, dostala je od matky k dvanáctým narozeninám\n· Tunika pod brnění\n· Jeden a půl ruční meč s pochvou\n· Dýka koženou pochvou, kterou nosí pro obranu bez, meče\n· Ozdobený štít\n· Boty každodenní\n· Jezdecké boty\n· Maska na hlavu


Propagujte místní produkt pomocí Instagramu\nSociální sítě: příklad místní propagace na Instagramu\nV roce 2014 jsem navrhl první článek na Instagramu. O 6 let více se tato síť definitivně etablovala mezi sociální sítě, na kterých záleží. Důvtipný marketér, který pracuje na svém SMO (social media optimalizaci), mu tedy logicky bude muset každý týden věnovat trochu času.\nDoporučuji zhodnotit zájem sociálních sítí a poté konkrétně Instagramu na konkrétním příkladu.\nProč se zajímat o sociální sítě?\nOdkaz na váš web: i když je nofollow a nerozvíjí autoritu vašeho profilu zpětných odkazů, zdá se, že odkaz ze sociálních sítí má dvě výhody:\nUmožňuje lepší indexace strana.\nPodílí se na rozvoji značky; ale proslulost, internetové nabídky jsou pro většinu odborníků hodnotícím faktorem.\nSociální sítě přinášejí přímý provoz na webu. Bez rozpočtu, se zajímavým článkem a správnými tagy se dají dělat divy.\nNa tomto blogu například zveřejnění článku a jeho sdílení znásobí návštěvnost dne 3. Účinky jsou patrné i v následujících dnech. Neumím si představit, jaká by byla moje návštěvnost, kdybych měl odvahu publikovat 4x denně;).\nA konečně sociální sítě umožňují vysílat reklamy. S rozšiřováním specializovaných sítí je stále snazší dosáhnout svého hlavního cíle.\nKteré sociální sítě jsou nejoblíbenější?\nV roce 2014 jsem vám řekl o Google+ a Facebooku, nyní ano. Když zadám do Googlu nejoblíbenější „sociální sítě“, zobrazí se mi úryvek z blogu Adobe:\nNejoblíbenější sociální sítě jsou tedy:\nIdeální způsob, jak zaujmout a posílit svou autoritu na sociálních sítích, je mít velký počet sledujících, abyste přilákali ostatní. Pokud napíšete " koupit sledující na instagramu "Například v Google uvidíte, že služba je velmi žádaná, aby" ušetřila čas ".\nMěli bychom se na sociální síti angažovat podle její důležitosti?\nZáludná otázka! Vše závisí na vašem produktu, vaší komunitě, jejím zastoupení v této síti...\nChtěl jsem říct (hloupě): není třeba se obtěžovat s obecnými čínskými sítěmi, pokud prodáváte dřeváky v Bretani. Ale vzhledem k lásce Číňanů k Francii by možná nebylo tak klamné zkoušet exportovat tím, že to prodáme jako špičkový produkt :).\nAniž byste byli odborníkem, zůstává zdravý rozum pro místní firmu upřednostňovat místní sítě : GoogleMyBusiness, PagesJaunes, LaPoste (nyní Hoodspot.fr), TripAdvisor atd.\nSociální sítě mohou fungovat jako relé pro váš blog. Pamatujte, že blogování má obvykle lepší návratnost investic než sociální média. Podívejte se, co nedávno řekl Rand Fishkin, zakladatel MOZ:\nPro firmu je tedy základní strategií blog + propagace na sociálních sítích navštěvovaných jeho cílovkou.\nZde je příklad v B2C na Instagramu.\nPříklad propagace místního produktu pomocí Instagramu\nHarris Schachter zveřejnil loni v listopadu článek, ve kterém vysvětluje, jak zvýšil tržby svého klienta o 400 %.\nVzhledem k tomu, že jeho produkt byl vizuální a lokální, rozhodl se jej propagovat na Instagramu, platformě určené k výměně fotografií.\nShrnutí její strategie:\nIdentifikujte značku, kterou používají místní obyvatelé.\nPovažujte uživatele této značky za potenciální zákazníky.\nSledujte ty nejvlivnější.\nDejte „To se mi líbí“ a okomentujte jejich fotky.\nIdentifikujte a okomentujte nejoblíbenější obsah značky.\nBez ohledu na síť je strategie obchodníka vždy stejná!\nHarris pouze oddaný pár minut denně na tuto kampaň. Vzhledem k nárůstu návštěvnosti, proslulosti a především obratu je to nakonec vynikající operace.\nKampaň na sociálních sítích tak může být přímo zisková.\nPro zajímavost předpověď z roku 2014 na tomto blogu, dnes ověřená:\n"Poloviční námitka: můžeme nyní cílit na francouzský trh na Instagramu nebo jiných podobných sítích?\nInstagram je již oblíbeným poskytovatelem obsahu pro tradiční média.\nStává se velmi populární pro pořádání fotografických soutěží. Crédit Agricole de Haute-Garonne jej využívá například v rámci místního partnerství se Stade Toulousain.\nPořád jsou to spíše "velké stroje". Kukuřice Nepřekvapí mě, že menší VSE / SME tam brzy podstupují masivní riziko".\nUvidíme se v roce 2026 u dalšího bodu!


Devatenáctiletá autorka překvapila - Deník.cz\nDevatenáctiletá autorka překvapila\nPraha - Vítězné dílo své literární soutěže vyhlásilo nakladatelství Euromedia-Knižní klub. Cenu Knižního klubu získala v 15. ročníku soutěže próza Bílej kůň, žlutej drak autorky Lan Pham Thi.\nTato dcera vietnamských přistěhovalců je dosud nejmladší vítězkou této ceny v historii soutěže a je to teprve potřetí, co cenu zíkala autorka a nikoli autor. U příležitosti jubilejního 15. ročníku ceny zdvojnásobilo nakladatelství dosavadní finanční odměnu z 50 000 na 100 000 Kč. S knihou letošní oceněné autorky se už mohou seznámit i čtenáři.\nV letošním ročníku se sešlo 77 rukopisů, z nichž se do druhého kola probojovalo šest rukopisů. Z nich pak porota na návrh Pavla Janáčka určila vítěze – rukopis Bílej kůň, žlutej drak, románový debut Lan Pham Thi.\nLan Pham Thi (1990) se narodila v Sokolově, střední školu absolvovala v Písku. Nyní studuje v Kuala Lumpur na University of Malaya obor environmentální management a informatika. Hraje na elektrickou kytaru a věnuje se fotografování. Kniha Bílej kůň, žlutej drak, tento příběh o rasismu a životě vietnamské komunity v Čechách, je autorčiným debutem.\nPříběh, zasazený do města Písku a vyprávěný mladou dívkou, zahrnuje vedle popisů všednodenního života vietnamské komunity řadu sociálněkritických motivů – ostatně, celý text otevírá dramatická noční scéna konfrontace se skupinkou skin〜headů. Čteme o rasismu a jeho propojení s místní elitou, jeden\nz nácků dokonce dělá řidiče starostovi města, dozvídáme se o vypálení vietnamského obchodu, o korupci a ponižování ze strany městských úředníků. Autorka zaujme obratným a úsporným vyjadřováním, mísením různých jazykových prvků s jistou dávkou nespisovnosti, originálním viděním světa i vlastní privátní situace. Závěrečné vyznění příběhu je bilancující, a přese všechno skličující.\nAutorka sama k překvapivému úspěchu říká: „Nečekala jsem, že knížka někoho zaujme a že dokonce vyhraje. Jenom jsem si před odjezdem do Malajsie vygooglovala literární soutěže a ta Knižního klubu se mi líbila nejvíc – tak jsem rukopis odeslala. Říkala jsem si, že se třeba potom někdo ozve a dá mi nějaké dobré rady, jak rukopis vylepšit. No, ale že rukopis vyhraje … fakt dobrý.“


Jak skladovat kuchařky, aby nezabíraly místo? Udělejte si z nich hezkou dekoraci • Pikant.cz\nKuchařky by měly být v kuchyni stále při ruce\nAž budete některou ze svých kuchařek používat během vaření, nezapomeňte na stylový držák. Výrobci je nabízejí v rámci drátěných programů, seženete ale i klasický dřevěný typ nebo modernější designové kousky. Stačí se poohlédnout po takovém, který se hodí do interiéru vaší kuchyně.\nV kuchyni můžete knihám vyčlenit otevřenou poličku\nTituly si můžete vystavit podobně jako v knihkupectví


Gripy - DARTMOOR Block 2017 - čirá | DOOKIE.cz\n» KOLA » Komponenty na kola » Gripy (rukojeti) na kolo » Klasické gripy na kolo » Gripy - DARTMOOR Block 2017 - čirá\nGripy - DARTMOOR Block 2017 - čirá\nKlasické gripy bez příruby s velmi příjemnou a přilnavou směsí s novým vzorkem "tetris" v několika barvách včetně koncovek.\nPohodlné gripy značky Dartmoor využívají měkkou a příjemnou směs se vzorkem "tetris". Gripy jsou nabízeny bez příruby jsou vhodné jak pro BMX tak i MTB kolo.\n- součástí jsou i plastové koncovky\nZnačka Dartmoor je mezi jezdci velmi oblíbená a hojně rozšířená, což je dáno vysokou urovní kvality zpracování nejen samotných kol ale i rámů a komponentů. Velice oblíbené ráfky Raider a Revolt vozí mnoho jezdů Enduro a AM, díky vysoké pevnosti, nízké hmotnosti a široké škále barev, mezi kterými lze vybírat. Na své si přijdou i jezdci Freestyle BMX, kteří často volí převodníky, kliky, sedla a sedlovky, ráfky a gripy této značky.\nVíce od značky DARTMOOR\nKomponenty na kola DARTMOOR Gripy (rukojeti) na kolo DARTMOOR Klasické gripy na kolo DARTMOOR\nGripy: objímky - BARVA: -\nGripy - WETHEPEOPLE Perfect - Red\nGripy - HAVEN Silikon Classic - růžová\nVelmi kvalitní pohodlné a odolné gripy vyrobené ze 100 % silikonu, absorbují vibrace, nekloužou a nalepí.\nGripy - GIANT Contct Silicone - červená\nGripy - ODI Longneck SOFT Limited - světlé modrá\nOdi přicházi z další variantou nejoblíbenejších gripů Longneck s unikátní směsí Soft - Limited Edition, bez příruby.\nGripy - CULT AK (Alex Kennedy grips)\nPříjemné gripy s větším průměrem a pohodlným vzorkem bez příruby inspirované teamovým jezdcem Cult Alexem Kennedym.


Výběr dřevěné podlahy v Praze | PR Web-prostor pro vaše články\nVýběr dřevěné podlahy v Praze\nPosted by pavlikovopr on Březen 18th, 2014\nDřevěné podlahy patří mezi podlahové krytiny, které díky svému přírodnímu charakteru, různorodosti či velké škále barev navozují v interiéru pocit harmonie a tepla. Podlahy ze dřeva jsou vhodné zejména do obytných prostor, kanceláří či jiných objektů s menším zatížením, aby se prodloužila co nejvíce jejich životnost.\nTrvanlivost dřevěné podlahy je zejména spjata s tvrdostí dřeva. Čím je dřevo tvrdší, tím se snižuje riziko mechanického poškození. Dřeviny se rozdělují podle tvrdosti na:\nTvrdé – do této kategorie spadají stromy jako dub, buk, ořech, javor, jasan, jabloň, hruška, švestka, akát, habr,\nStředně tvrdé – jsou např. kaštan jedlý, platan, líska, jilm,\nMěkké – za měkké dřeviny se považují stromy jako bříza, olše, modřín, jalovec,\nVelmi měkké – do velmi měkkých dřevin se řadí smrk, jedle, borovice, lípa, vrba, topol.\nDřevěné podlahy mají dobré tepelně izolační vlastnosti a dostatečnou tepelnou průchodnost, takže jsou vhodné i do místností se zavedeným podlahovým vytápěním. Dále mají podlahy velice dobrou elasticitu, a tak chrání končetiny při chůzi a nárazech. Na rozdíl od podlah s umělými hmotami dřevěné podlahy minimálně nabíjí statickou elektřinou, proto nepřitahují prach ani jiné alergeny a tím jsou vhodné především pro alergiky.\nDřevěné podlahy mají jako každý materiál i své nevýhody. První z nich je pořizovací cena, která se odvíjí od materiálu podlahy. Na trhu jsou k dispozici i levnější varianty dřevěných podlah, ty jsou však vyrobeny z měkčího dřeva, které se pak může snáze poškodit.\nDalší nevýhodou je náchylnost podlah na kolísání teploty a nadměrnou vlhkost. Kvůli vlhkosti může dřevo změnit svůj tvar, mohou vzniknout spáry či dokonce se dřevo může zkroutit. Během zimy má podlaha tendenci sesychat. Tomu lze však zabránit zvlhčováním vzduchu v dané místnosti. Ideální teplota pro dřevěné podlahy je kolem 18 – 22 stupni a ideální vlhkost okolo 55 – 65 %.\nŽivotnost dřevěných podlah\nŽivotnost dřevěné podlahy se odvíjí hlavně od zvoleného materiálu. Obecně však dřevěné podlahy mají opravdu dlouhou životnost, v některých případech vydrží až po generace. Aby však dřevěná podlaha vydržela co nejdéle, musí jí být poskytnuta správná péče a údržba.\nKvalitu podlahy ovlivňuje především vlhkost a teplota v místnosti, kde je podlaha položena. Při špatné teplotě a vlhkosti se časem na podlaze mohou objevit různé nerovnosti. Naopak při nízké vlhkosti se mohou vytvořit na podlaze zase nežádoucí spáry.\nDalšími nepřáteli podlahy jsou různé hrubé nečistoty a písek, které mohou podlahu poškodit či poškrábat. Podlaha může být poškozena i nohami od různého nábytku (např. židlí, stolů, skříní aj.). Nohy nábytku je nutné podlepit nějakým měkkým materiálem, aby nedošlo k mechanickému poškození podlahy. V případě, že máte v místnosti kolečkovou židli, doporučuje se pod ní pořídit speciální vinylovou podložku nebo alespoň koberec.\nPokud dojde k poškození podlahy, lze ji na rozdíl od ostatních typů podlah přebrousit a zrenovovat. Vždy si vybírejte osvědčené firmy, které mají zkušenosti a dokážou Vám poradit při výběru dřevěné podlahy. Praha a okolí je takových firem plná, ale buďte vždy obezřetní.\nDřevěné podlahy jsou nenáročné na údržbu. Při běžné a pravidelné údržbě stačí podlahu setřít suchým hadrem nebo vysát vysavačem, který je vhodný pro dřevěné podlahy. Na podlahu lze použít i navlhčený mop, ale jen tehdy, pokud je pořádně vyždímán a ke stírání je použita pouze čistá voda. Pokud by podlaha zůstala mokrá, pak by voda zatekla do spár a mohlo by dojít k jejímu poškození.\nV případě silného znečištění podlahy lze použít k čištění mýdlovou vodu nebo roztok vody a octa. Po odstranění nečistot se podlaha přetře ještě vlhkým hadříkem a poté se nechá důkladně vysušit.\nBěžná a pravidelná údržba dřevěné podlahy však nestačí. Podlaha po několika letech potřebuje renovaci, tedy úplné přebroušení podlahy a následné nalakování. Životnost podlahy lze prodloužit používáním speciálních leštěnek určené na dřevěné podlahy. Díky leštěnkám podlaha vydrží déle a navíc i lépe vypadá.\nPokud uvažujete o pořízení dřevěné podlahy, obraťte se na Czech deco team (sdružení 19 výrobců a dovozců působících v České republice), který Vám nabídne podlahoviny vždy dle nejnovějších evropských trendů a dokáže uspokojit Vaše jakékoliv přání. Nebo lze navštívit dřevěné podlahy Praha, kde si můžete vybrat z velkého množství podlahových krytin.\nPosted in BYDLENÍ Tags: czech deco team, dřevěné podlahy Praha, plovoucí podlahy Plzeň, plovoucí podlahy Praha, podlahářství Praha\n« Vybíráme plavky: jaké jsou letošní trendy?


Nejlepší nabídky: D'Legon Luxury Villas – Ubud | Hotels.com\nVila k pronájmu ideální pro rodiny nabízí venkovní bazén. Nedaleko se nachází Ubudský královský palác.\nPřírodní bazén. Obrázek 1 z 167.\n1 / 167Přírodní bazén\nZobrazit všechny obrázky167\nJalan Tirta Tawar, Banjar Kutuh Kaja, Ubud, 80571, Bali, Indonésie\nUbudský královský palác – 29 min. pěšky\nRezervace Ubud Monkey Forest – 44 min. pěšky\nTradiční trh s řemeslnými výrobky v Ubudu – 29 min. pěšky\nChrám Pura Desa – 30 min. pěšky\nChrám Saraswati – 31 min. pěšky\nKnihovna a vzdělávací centrum Pondok Pekak – 32 min. pěšky\nTwo-Bedroom Private Pool Villa with Rice Field View\nTwo-Bedroom Family Villa with Pool View\nOne Bedroom Pool Villa with Jungle View\nVila, 1 ložnice, výhled do zahrady\nMuseum Puri Lukisan – 32 min. pěšky\nChrám Pura Dalem v Ubudu – 36 min. pěšky\nTaneční scéna Ubud Peliatan Balerung Stage – 36 min. pěšky\nPark Campuhan Ridge Walk – 39 min. pěšky\nDenpasar (DPS-Mezinárodní letiště Ngurah Rai Intl.) – 73 min. autem\nRestaurace D'Legon: Specializací zdejších kuchařů je mezinárodní kuchyně a podává se zde snídaně, oběd a večeře.\nDoprava letištní kyvadlovou dopravou za dospělého hosta: 400000 IDR (jedním směrem)\nPoplatek za snídani: přibližně 100000 IDR až 300000 IDR\nKyvadlová doprava z/na letiště je možná za příplatek 499998 IDR za vozidlo (jedním směrem)\nKolébky/dětské postýlky lze zapůjčit za 200000.0 IDR (za noc)\nPřistýlka je k dispozici za příplatek 500000.0 IDR za noc\nD'Legon Villas Villa Ubud\nD'Legon Luxury Villas Ubud\nD'Legon Luxury Villas Villa\nD'Legon Luxury Villas Villa Ubud\nD'Legon Villas Villa\nD'Legon Villas Ubud\nD'Legon Villas Ubud Bali\nD'Legon Luxury Villas Ubud Bali\nNabízí D'Legon Luxury Villas možnost parkování v areálu?\nMá D'Legon Luxury Villas bazén?\nUmožňuje D'Legon Luxury Villas pobyt s domácím mazlíčkem?\nKdy mohou hosté přicestovat do zařízení D'Legon Luxury Villas a odcestovat z něj?\nJsou v zařízení D'Legon Luxury Villas nebo v okolí nějaké restaurace?\nAno, restaurace D'Legon nabízí posezení mezinárodní kuchyně. Z okolních restaurací stojí za zmínku například Abe-Do Organic Restaurant and Juices (4 min. pěšky), Avocado Warung-Ubud (4 min. pěšky) nebo AA Juicery & Cafe (5 min. pěšky).\nNabízí D'Legon Luxury Villas dopravu na letiště?\nAno, kyvadlová doprava na letiště je k dispozici. Platí se poplatek 499998 IDR za vozidlo jedním směrem.\nJaké aktivity nabízí ubytovací zařízení D'Legon Luxury Villas a jeho okolí?\nV okolí na vás čekají aktivity, jako je turistické/cyklistické stezky a lezecké terény. Další možnosti rekreace v okolí: výlety s ekologickou tematikou. Zaplavejte si ve venkovním bazénu nebo si z nabídky zařízení vila vyberte jiné vybavení, například lázeňské služby či zahrada.


Dilema teplického kapitána. Je lepší hrát ve skupině o titul? - iDNES.cz\nRozpolcený kapitán. Admir Ljevakovič si láme hlavu, co by pro fotbalové Teplice bylo v nové prvoligové nadstavbě případně lepší: skupina o titul pro šest elitních, anebo účast ve středovém bloku s jistou hrou o Evropu?\n„Jako hráč nemám nic proti, kdybychom zůstali ve střední skupině,“ tvrdí Ljevakovič.\nČtyři její účastníci se totiž poperou o baráž o Evropskou ligu se soupeřem z titulové skupiny, v níž však přinejmenším šestý zůstane bez účasti v pohárech.\n„Na druhou stranu, každý bude chtít hrát na Spartě, na Slavii, v Plzni. Tedy ve skupině o titul. Měli bychom tam sice minimální šance na vítězství, ale zase bychom mohli překvapit, někomu zkomplikovat účty. Hráli bychom v pohodě, bez stresu, neměli bychom co ztratit,“ dumá bosenský vůdce žlutomodrých.\nS těmihle myšlenkami si skláři už můžou trochu dovolit koketovat díky vydařenému podzimnímu finiši, tři výhry v řadě je katapultovaly ze záchranářského pásma až na 8. místo. Ovšem ani skupina o záchranu není daleko, Teplice mají jen čtyřbodový polštář.\n„Neřeknu nic chytrého, když povím, že začátek podzimu nebyl dobrý. Každý to ví. Ale od doby, co k nám přišel tandem trenérů Standa Hejkal – Pavel Drsek, se to hodně zvedlo,“ zmínil 34letý záložník nástupce odvolaných Daniela Šmejkala a Radima Nečase.\n„Víme, že Standa je dobrý odborník na to, jak soupeře přečíst, jaké rozestavění zvolit. Od toho jsme se odrazili. Ale každý hráč musí jít do maxima. Což se u nás děje, všichni padají na držku, je jedno, jestli mladý nebo starý. To je klíčové pro úspěch.“\nI za Šmejkala prý bylo nasazení stoprocentní. „Měli jsme v sobě nějakou blokádu a herně jsme na tom nebyli dobře, ale nikdy neřeknu, že někdo se na to vybodnul. Přijdou momenty, kdy je soupeř líp připravený, líp postavený na hřišti. Pak to z tribuny vypadá, že někdo nejezdí na maximum, ale já jako kapitán dám za hráče ruku do ohně.“\nA to i za trenéra Hejkala. „Už jsme spolu deset let, byl tady asistentem u Rady a Ščasného. Vůbec se nezměnil, vždycky se snaží udělat dobrou partu a atmosféru. Stejně jako Vachy. Je skvělé, že se vrátil,“ líbí se Ljevakovičovi zářijový nástup klubové ikony Štěpána Vachouška do funkce sportovního ředitele: „Možná je tady ze všech nejvíc, přijede ráno, odjíždí večer. On je poctivý a profík, snaží se pro tým udělat všechno a my mu to musíme vrátit na hřišti.“\nZatím se to daří, tři výhry v řadě přišly po 20 měsících.\n„Jsem tady 12 let a podobně dobré série pamatuji za trenéra Rady nebo Ščasného, když tady byli Mahmutovič, Litsingi a tahle parta. Teď jsme na konci podzimu porazili Liberec, Spartu a Zlín, kteří jsou v tabulce nad námi. A my to zvládli na jedničku,“ pochvaluje si hráč s 265 ligovými starty.\nHlavu v oblacích ze superfiniše nemá. „Musíme být strašně rádi, že jsme těch 9 bodů udělali. Ale vůbec nechci přemýšlet, že najednou je všechno v pohodě.\nVždyť po porážce na Dukle jsme byli dole psychicky i bodově.\nDotáhli jsme to tam, kde chceme být, ale nesmíme polevit,“ velí kapitán.\nTémata: Nový formát fotbalové ligy, Ústecký kraj, FK Teplice, Admir Ljevakovič, Daniel Šmejkal, Štěpán Vachoušek, Pavel Drsek, Radim Nečas


Ostrovní gay povídky - Ztracený\nJste zde: Domů Ztracený\nKdyby nechal svítit, uviděl by jeho oči a strach v nich a poznal by to. Takhle to poznal taky, ale už byl tak daleko, že nedokázal přestat… Bylo to už tak dlouho, co nikoho neměl…\nTlumené světlo malé lampičky ozářilo mladíkův obličej. Zrychleně oddychoval, jako by se pokoušel tu bolest vydýchat. Oči měl zavřené a na řasách se třpytily slzy.\n- Pojď sem… -\nOtočil k němu obličej a otevřel oči. Slzy začaly padat na polštář. Setřel mu je.\n- Proč bych měl? Tomu by stejně nikdo neuvěřil. -\n- Přinejmenším…, přinejmenším bych byl opatrnější, nemyslíš? -\n- Teď už je to fakt jedno. -\n- Nechtěl jsem ti ublížit. -\nChvíli jen leželi a byli ticho. Někdy člověk těžko hledá slova. Muž rozpačitě hladil chlapcovu ruku.\n- Prosím vás, nedal byste mi cigaretu? -\n- Cigaretu? - muž se na něj překvapeně podíval.\n- Já nemám, nekouřím. -\n- Já jo. -\n- Vím… -\nO půl roku dřív\nZe dveří restaurace vyšla skupinka lidí. Rozloučili se a každý se vydal svým směrem. I pohledný, vysoký muž. Prohrábl si vlasy a pak si rukou přejel přes obličej. Rozhlédl se, ale spíš jako by nevěděl kam jít, než že by se díval, jestli může přejít cestu, aniž by riskoval, že ho přibere auto. Věděl, že bude pít, a proto nechal auto doma. No, pít… Nedalo se říct, že by měl v plánu se opít, to ani omylem. Ale věděl, že když slaví s kolegy své vlastní narozeniny, tak se tak nějak nepředpokládá, že si dá kofolu. Měl malinkou špičku, to ano, ale v žádném případě nebyl opilý. To už měl za sebou a přísahal si, že už nikdy. Byly dny, kdy se nedokázal podívat do zrcadla, protože věděl, že tvor, kterého tam uvidí, už pomalu přestává být člověkem. Zapíjel bolest, bolest tak velkou, že se občas divil sám sobě, že s ní dokázal vůbec žít. A pak, krok od samého konce potkal na ulici sestru s neteří. Sestra, která byla vždy jeho nejlepší kamarádka a spojenec. Sestra, která jako první z rodiny poznala, že je na kluky, ale nechala si to pro sebe. Sestra, která stála při něm, když rodiče odmítali přijmout daný stav věcí. Sestra, která stála při něm, když mu zemřel milovaný partner. Sestra, která ho podržela, když se pokusil zabít. Ta sestra se teď od něj s neskrývaným odporem odvrátila. A jeho neteř, která se mu ještě před půl rokem radostně vrhala okolo krku, když se náhodou potkali nebo když přišel na návštěvu, teď vyděšeně vyjekla a schovala se za matku. Snad ho ani nepoznala.\nOdplížil se domů jako zbitý pes. Jen vlastní poznání, jak krutě by jeho smrt zasáhla ty, které miloval, mu zabránila, aby se zabil. Sebral poslední zbytky sil, které ještě měl, a den ze dne přestal pít. Což při práci v hospodě té nejposlednější cenové relace byl doslova zázrak. Když se neozýval, sestře to nedalo a zašla k němu. Našla ho v dokonale učebnicovém "absťáku". Seděla u něj a držela ho za ruku, dokud se nepřestal třást. Pak ho přinutila, aby s její pomocí uklidil byt, toho času připomínající doupě bezdomovců. Denně k němu chodila, brala ho na chatu, našla mu lepší práci. Zbytek zvládl sám. Zase se postavil na nohy, a i když proplakal celé noci, pít už nezačal.\nAni teď nepřekročil únosnou mez. Nakonec se rozhodl, že domů půjde pěšky. Vlastně, proč ne? Už dlouho se pořádně neprošel městem. Pomalu se táhl Václavským náměstím, po dlouhé době si prohlédl výlohy s předraženými suvenýry a pak se dal pěšky směrem k Hlavnímu nádraží. Snad to opravdu způsobila dvě piva, která si dal, snad vzpomínka na doby, kdy záchody bývaly dole a člověk tam občas mohl potkat nějakou spřízněnou duši. Pár lidí ovšem taky dostalo přes hubu, když se domnívali, že střetli onu spřízněnou duši, a opak se ukázal pravdou. Každopádně vstoupil a zamířil si ulevit. Samo sebou, že mohl i v parku, ale jednak to neměl v povaze, jednak neměl na pokutu, která by jistě nesla víc než dvacka, kterou vydal tady.\nBloumal pak nádražím a díval se, co se tady změnilo. No, když se to vzalo kolem a kolem, tak skoro všechno. I když zase tak úplně všechno ne…\nJejich oči se střetly. Chlapec malinko vystrčil z pusy jazyk a obkroužil si jím rty. Pochopil to gesto, i když je zatím nikdy neviděl. Muž kývl, chlapec taky. Hodil si přes rameno bágl a šel za ním.\n- Orál, nebo rukou. Nic jinýho. -\n- Zaplatím… -\n- Nic jinýho. -\nNechal se mladíkem odvést a poté i uspokojit. Po takové dlouhé době si to užil. Výčitky se ovšem dostavily vzápětí. Přece slíbil, že už nikdy… Rychle si zavřel kalhoty. V kapse zacinkaly drobné. Sáhl pro ně a vtiskl je do chlapcovy dlaně, jako by se chtěl vykoupit. Odešel rychlým krokem, jako by utíkal sám před sebou. V okamžiku, kdy se jeho oči střetly s očima mladého prostituta, zapomněl na všechny sliby a přísahy. Jako by zapomněl na to, čím až dosud žil. Opravdu byl tak slabý? Nebo si tělo prostě řeklo o to, co už tak dlouho a palčivě postrádal?\nCo to bylo? Zbláznil jsem se? Jak jsem mu to mohl udělat? letělo mu hlavou.\nDoma vešel do pracovny a sedl si pomalu za stůl. Na něm v perleťovém rámečku byla jediná fotka. Muž s jemným, skoro neznatelným úsměvem. Chvějící se rukou tu fotku pohladil a rozplakal se. Obrázek se mu pomalu rozpíjel před očima. Rychle si otřel slzy a silou vůle se ovládl. Věděl, že nesmí znovu podlehnout a jít se uklidnit "jedním panáčkem". Otevřel šuplík, ale místo flašky vytáhl tlustý blok. Pohladil jeho desky. Už zase měl oči plné slz. Ten blok byl plný citátů, které jeho mrtvý partner tak rád sbíral a zapisoval si je. Teď už do něj psával pět let jen on. Blok se otevřel v místě záložky a on začal psát. Pěkným, úhledným písmem. Stříbrné pero se zeleným inkoustem lehce klouzalo po kvalitním papíru a on měl pocit, jako by se jeho bolest pomalu zmenšovala. Jako by se odplavovala zároveň s inkoustem.\nPřísahal si, že to bylo poprvé a naposledy, ale nemohl zapomenout na chlapcovu tvář, na podivně smutné oči. Tedy ne že by u něj čekal jiné, ale stejně. Co už asi musí sotva dospělého kluka donutit k tomu, aby se prodával na nádraží? Sám sobě přísahal, že to byl jen úlet zaviněný alkoholem. Ale nakonec neodolal. Podruhé už jen na něj kývl. Byl dobrý kunčoft. Nebyl hrubý, bez řečí platil a někdy přidal hrst drobných, co mu cinkaly v kapse. Nakonec přesvědčil sám sebe, že tohle snad ani není nevěra. Čelem to nevypotíš, že ano. Ale dopadlo to tak, že za chlapcem začal chodit dvakrát v týdnu. Když tam nebyl, raději si počkal. Jednou se na chlapcově tváři objevila modřina hrající všemi barvami. Srdce se mu sevřelo lítostí a vzkypěl v něm vztek na neznámého. Zeptal se:\n- Copak jsi dělal? -\n- Nechtěl jsem dělat. -\nKdyby věděl, kdo ho uhodil, rád by mu to vrátil i s úroky. Ale takhle mohl mladíkovu bolest jen vykompenzovat penězi a pohlazením. Zabolelo ho, když sebou hoch zděšeně trhl. Jako by čekal další úder. Začalo mu ho být víc než jen líto… Několikrát se mladíka zeptal, jestli by s ním nejel na chatu, ale ten vždycky jen zavrtěl hlavou.\nOchladilo se, a i přes to, že si koupil spacák, klepal se chlapec zimou. Úklidová četa posílená policisty je všechny vyhnala před nádraží a konec. Našel si kámoše a střídali se ve spaní a hlídání věcí. Jenže pak se jednou probudil a kamarád i věci byli fuč. Peníze měl v pytlíčku na těle, ale jinak přišel o všechno. Rozplakal se bezmocně jak malý kluk. Napadlo ho, že si kamarád třeba potřeboval odskočit, nechtěl ho budit a šel i s věcmi, aby je někdo neukradl. Věděl, že je to blbost, ale přesto běhal po okolí a hledal. Zajisté, že marně…\nBěhem včerejšího dne začalo sněžit. Zem ještě nebyla promrzlá, sníh se nedržel, ale zima byla pořádná. Když se nádraží zase otevřelo, pocítil neskonalou úlevu. Rychle si zabral koutek, kam nejen že netáhlo, ale kde bylo dokonce i teplo, schoulil se do klubíčka a dospal noc. Celý den byl jako bez duše. Ne snad že by v batohu měl kdoví co. Jen pár kousků oblečení. Ale i to mělo svou cenu, hlavně v zimě. Ale bolela ho zrada. Nebyla první v jeho krátkém životě a on podvědomě tušil, že možná ani poslední…\nA pak ho uviděl. Muž stál na stejném místě jako vždycky a stejným způsobem jako vždycky na něj kývl hlavou. Vstal, spacák si hodil přes rameno a šel.\nŽaludek se mu zvedl spíš z hladu než z chuti gumy. Muž odstoupil a zavřel si kalhoty.\n- Dneska teda nic moc. Kašli na to. -\nZauvažoval, jestli by si mohl říct aspoň o pade na polívku. Z úvah ho vytrhl mužův hlas:\n- U mě na chatě je teplo, postel, soukromí, můžeš si napustit plnou vanu horké vody… Ostatně bys to potřeboval jak sůl… A škodný nebudeš, to víš. -\nOdešel, aniž by si řekl o ty drobné na polívku. Na chatu, do teplé postele. Jo, zní to pěkně. Jako pohádka. Ale tak nějak neřekl, co bude potom. Vídal ostatní kluky, kteří se často z takového "výletu" vrátili v dost pošramoceném stavu. Občas vyprávěli věci, ze kterých se mu zvedal žaludek. Věděl, že jemu ty prachy za to nestojí. Zatím ještě neklesl tak hluboko, aby se někomu dal za peníze. Doufal, že až skončí zima, najde si nějakou práci. Vezme cokoliv, jakoukoliv brigádu, hlavně když se dostane odsud. Už to, že si na jídlo a bídné přežití vydělával poskytováním orálu, ho neskutečně ponižovalo. Ale pořád ještě to nebylo "tamto". Pevně věřil, že k tomu ani nedojde. Jen toho se bál, že ho k tomu dřív nebo později přinutí buď zákazník, nebo pasák zdejších kluků. Zatím ho nechával na pokoji, ale stále častěji se vyskytoval poblíž a tak podivně si ho prohlížel. Nekonkuroval jeho klukům, to jediné zřejmě zatím toho udělaného týpka drželo. Bál se ho, a jak mohl, tak se mu vyhýbal. Věděl, že své "ovečky" drží hezky zkrátka a odmlouvání trestá víc než tvrdě.\nKdyž je znovu vyhnali před nádraží, všude byla sněhová břečka. Hodil si spacák přes ramena, ale za půl hodiny se klepal jak drahý pes. Začínalo mrznout, slzy mu mrzly na tvářích a ze zimy ho začala bolet hlava. Poprvé ho napadlo, že byl blázen, když odmítl návrh neznámého. Bylo mu jasné, jak by to tam proběhlo, ale aspoň by to bylo v posteli. Spacák pomalu promokal. Mráz mu zalezl za nehty a nohy v mokrých botách začaly bolet. Skoro by přísahal, že už od včerejška má horečku.\nKdyž ucítil poklepání na rameno, stáhl se mu žaludek strachy. Mazáci občas obrali nováčky o věci, které se jim líbily. Nebo jen tak, aby bylo trochu zábavy. Ostatně prodat se dalo skoro všechno. A nebo vyměnit za trochu fetu.\nZa ním stál jeho stálý zákazník. Vysoký, hezký, asi padesátiletý. Nevěděl o něm nic, jenom že za ním chodí každou středu a pátek a že má snubák. To bylo žalostně málo na to, aby se mu vydal do rukou. Muž k němu natáhl levou ruku a přejel mu čelo.\n- Máš teplotu. -\nPak zvedl druhou s kelímkem teplé čokolády. Chlapec se třásl tak, že si polil horkou tekutinou prsty. Muž počkal, až dopije. Pak ho beze slova popadl za paži a odvedl k autu. Mokrý spacák hodil do kufru a jeho posadil do vyhřátého vozu. Mlčky se schoulil a usnul. V této situaci byla jakákoliv slova zbytečná. Někdy je potřeba těla silnější než jakákoliv vůle.\nVěděl, že to bude bolet, hodně bolet. Přesto nedokázal potlačit sténání. A pak už tichý nářek. Zdálo se mu, že to trvá věčně, ale když se potom kouknul na hodiny, zjistil, že to zas tak dlouho nebylo. Zřejmě, když muž pochopil…\n- Pojď sem. -\nBolestí se nemohl ani otočit.\nTo nemohl. Nechtěl, aby ho viděl plakat.\nNo tak jo, no. Už se koukám…\nA jak asi? Už ho vidí, jak mu věří… Jasně, vykouřím každýmu, ale jinak jsem čistý jak Panna Orleánská. A ono taky nebylo kdy. Jen se tak narychlo osprchoval, už v polospánku snědl jídlo, které před něj položil. Polkl prášek, aniž by se staral, co to je. Vypil velký hrnek čaje a jediné, na co myslel, byla postel. Lehnout si a spát. Spát v teple, pod peřinou a na měkkém. Usínal prakticky už, když si lehal. Když ho muž začal líbat, dotýkat se ho a hladit, nijak se nebránil. Už nedokázal nijak reagovat, natož cokoliv říct, nebo dokonce vysvětlovat… Muž si jeho malátnost vyložil jako lhostejný souhlas. Nebo o tom možná ani nijak nepřemýšlel.\nJo, to je možný…\nJá vím, jen sis chtěl užít. Mamina s dětma jsou kdoví kde, a tak jsi to zkusil… Že se nádraží kvůli úklidu zavírá a bezdomovce vyhazují ven, to se všeobecně ví. A když viděl tu zimu, tak to zkusil… Měl to tak padesát na padesát, že mu kývnu.\nZadek ho palčivě bolel. Možná když si zapálí, tak si trochu oddechne a přijde na jiné myšlenky. Když zjistil, že muž nekouří, tak si dodatečně uvědomil, že mu ukradli i cigára. Muž odešel, ale skoro hned se vrátil. V ruce držel velkého skleněného delfína. Byl dutý a plný bonbonů.\n- Nic jiného nemám. A teď ve čtyři ráno fakt k sousedům nepůjdu. -\nUž si ani nepamatoval, kdy měl naposledy bonbon. Vzal si karamelku, zavřel oči a vychutnával si tu sladkou lepivou chuť. Když ale ucítil, jak si lehá zase k němu, zhořkla mu v puse…\nNe…, už ne…, prosím…, ať počká aspoň do rána…\n- Neboj se mě. Jenom je mi zima. Zítra budeme muset nadělat dříví do kamen. Nebo tady za ten týden zmrzneme. -\nTeplým je taky zima? ušklíbl se v duchu. Pak se dodatečně lekl: Jak týden? To jako že si mě sem dovezl na celý týden a potom co? V hlavě mu zmateně vířily myšlenky. Ani nevěděl, jak usnul. Ale když se probudil, byl v pokoji sám. U lůžka na židli byla hromádka čistého oblečení. Bílé tričko s dlouhým rukávem a šedé tepláky. Pro něj trochu krátké, ale lepší než nic. Nějak se ovšem nemohl zbavit dojmu, že to oblečení patří ženě. Vzal ho do ruky a přičichl k němu. Nevonělo jen pracím práškem, ale i dřevěnou chalupou a ještě něčím nedefinovatelným, ale ženským. To mu jako dal oblečení své manželky? No, taky dobrý… Ale stokrát lepší, než kdyby chtěl, aby po domě chodil nahý. Přestal se tím zabývat a oblékl se. Tepláky přímo na tělo, protože nic víc tam nebylo. Pod postelí našel dámské trepky. Už nic neřešil a vzal si je, protože mu byla zima na nohy.\nPopošel k oknu a kouknul se ven. Okolo domu byla odmetená cestička a na malém dvorku se vršila hromada sněhu. Před bytelnou boudou ležel vlčák jak stodola a okusoval velkou kost, jaké se prodávají ve Zverimexu. Věděl to, protože si tam občas kupoval konzervy… Při té vzpomínce dostal hlad. Ale bál se jít dolů, aby se vyhnul setkání s mužem. Pak si ale pomyslel, že tomu stejně neujde, mimo to vždy bude lepší setkání v kuchyni než v ložnici.\n- Dobrý den. -\n- Jak se jmenuješ? -\n- Patrik. -\n- Tak jo. Budu ti tak říkat. -\n- Vy myslíte, že lžu? -\n- A ne? -\nJejich oči se střetly. Chlapec sklopil hlavu.\n- Tak jo, není to moje jméno… Ale na jméně snad nezáleží. -\n- Myslím, že ano. Klidně ti budu říkat Patriku, jestli se ti to jméno líbí. Ale rád bych věděl, jak se jmenuješ doopravdy. -\n- Dalibor. Dalibor Petřík. -\n- Takže je to jen taková přesmyčka. OK, beru. Ale příště raději bez přesmyček. -\n- Ano… -\n- Tak v pořádku. Teď si dáme něco k jídlu, ne? Podej talíře. -\nMěl pocit, že s každou lžící horké polévky se do něj vrací teplo a život. Zahnal první hlad a guláš s velkým krajícem chleba si už vychutnal.\n- Chceš ještě? Ale aby ti potom nebylo špatně, když nejsi zvyklý tolik jíst. -\n- Děkuju, to stačí. -\n- Půjdem na to dřevo a pak si dáme třeba svačinu. -\nDostal mužovy ponožky, boty a bundu. Všechno mu bylo hrozně velké a v botách mu lítala noha. Jenomže všechny jeho věci včera letěly do pračky a ještě byly mokré.\nDíval se, jak muž seká dřevo. Postavil špalík na velký špalek a sekerou sekal malé odštěpky. On je sbíral, házel do koše a nosil do domu. Okolo plotu chodili lidé a zdravili. Do krmítka lítaly sýkorky. Pes se mu pletl pod nohy. Z psí boudy vykoukla kočka a s tichým vrněním si přišla pro pohlazení. Neodolal, vzal ji do náručí a pochoval. Napadlo ho, že takhle nějak vypadá domov. Rychle si utřel slzy, ale muž si toho všiml.\n- Copak, už jsi unavený? Už to bude, dosekáme do tohohle koše a pro dnešek stačí. -\nDíval se, jak se zatápí v krbu. V odlesku plamenů se zaleskl snubní prsten. Uvažoval, co ženatého chlapa vede k tomu, aby si na chatu vozil kluky a nebo si to od nich aspoň nechal dělat. Zamyslel se, a tak sebou bezděčně trhl, když ho muž oslovil.\n- Ty toho moc nenamluvíš, co? -\nSklopil oči. A co jako čeká? Jestli si chtěl pokecat, mohl si dovézt nějakou holku. Mě si dovezl proto, aby si užil. A za týden mě vykopne zase do mrazu. A až sem zase pojede sám, vyzvedne si mě jako knížku z knihovny. A nebo někoho jinýho, aby měl na střídačku…\n- Ani ses nezeptal, jak se jmenuju. -\n- Nevěděl jsem, jestli by vám to nevadilo. -\n- Proč by mělo? Já jsem Hynek. -\nNapadlo ho, že je to hezké jméno. I jeho nositel se mu líbil. Jenom ne to, co se s ním chystal dělat… Silou vůle se musel nutit, aby nevyskočil a neutekl, když ucítil, že mu dal ruku okolo ramen. Věděl, že se předpokládá nebo očekává nějaká spolupráce, ale nedokázal se k tomu donutit. Jen seděl a snažil se ovládnout třes.\n- Jak ses vlastně octnul na tom nádraží? -\n- Když mě pustili z polepšovny. -\n- Aha. Já myslel, že potom dostaneš nějakého kurátora a někdo ti pomůže se odrazit. -\n- Hm, asi jo. Ale za mě se zaručili rodiče. -\n- Tak proč nejsi doma? -\n- Asi nefungoval zvonek, když jsem se vrátil… -\nNa to se celkem nic říct nedalo, a tak seděli a mlčeli. V krbu praskal oheň a Patrik si pomyslel, že dneska je to po dlouhé době poprvé, co ho nenapadlo, že by bylo lepší, kdyby umřel.\n- Máš hlad? -\n- Nevím, co jsi byl zvyklý jíst. Takže můžeš si vzít zbytek guláše, nebo rohlík s něčím. -\n- Guláš. -\nPonořil se do horké vody a vonící mydliny se rozhoupaly na hladině. Slastně přivřel oči a celým tělem nechal prostoupit to teplo. V tom mraze před nádražím měl pocit, že jeho tělo probodaly ledové jehly. Teď byly ty jehly a bolest z mrazu pryč. Když včera přijeli, jenom se osprchoval. Takže tu slíbenou vanu si užil až dnes. Ležel v nejteplejší vodě, jakou snesl, a hřál se. Když si představil, že by teď seděl na lavičce před nádražím… Do dveří vešel Hynek a na skříňku položil osušku a nějaké oblečení. Pochopil to tak, že má vypadnout z koupelny a nastoupit na službu… Poslušně se vynořil a mydliny mu sjížděly po těle. Hynek se na něj podíval a s úsměvem řekl:\n- Vypadáš, jak ta Venuše z pěny zrozená. Tak sebou nepráskni. Bývá tu vždycky na zemi takový starší ručník, ale nevím, kam ho Dana dala. -\nLežel a čekal. Na spaní dostal triko a kraťasy. Dámské. Oblékl si to, i když věděl, že… Slyšel, jak se Hynek koupe a uklízí koupelnu. Pak vrčení strojku na holení. Dostal žízeň, ale nešel se napít. Možná když bude ležet a dělat, že spí, tak… Ale blbost, jasně, že bude muset… No co no… Vydrželi to jiní, vydržím to taky.\nHynek si lehl k němu a rozsvítil lampičku. Jak natáhl ruku přes Patrika, uviděl chlapec, že má na předloktí asi patnácticentimetrovou jizvu.\n- Co se vám stalo? - zeptal se bezděčně.\n- To už je dávno, to jsem prošel v práci dveřmi. Ještě jsem vydělal, uznali mi pracovní úraz. -\nPatrik přejel bříšky prsů přes jizvu. A všiml si, že přes loketní jamku a přes zápěstí se táhnou další. Tak světlé, že skoro ani nebyly vidět.\n- Koukáš na ty druhé dvě? No tak ty jsou přesně od toho, co si myslíš. -\n- Stane se… -\n- Ale nemělo by. -\n- Někdy třeba není jiná cesta… -\n- Chtěl jsem se zabít, když… když… umřel můj přítel…, - zlomil se mu hlas.\n- Co se mu stalo? -\n- Zastřelil se… Byl nemocný a bál se těch konců… Bál se, že mi bude na obtíž… Ale to neměl, udělal bych pro něj všechno, cokoliv… Neměl to dělat… -\nPatrik uslyšel, jak muž za jeho zády začal plakat. Pomalu se otočil a pohladil ho po tváři.\n- Neplačte. Když jsem byl v polepšovně a provalilo se, že jsem na kluky, musel jsem dělat děvku. Každej večer na kolena a už jel dlouhej kouř. A to jsem byl ještě rád, že to nešlo dál. Taky jsem to vzdával, ale nás hlídali. -\n- A toho, co ti dělají, si nikdo nevšiml? -\n- Ale to víte, že jo. Akorát to bylo každýmu jedno. -\nLežel vedle Hynka a hladil ho po tváři. Napadlo ho, že člověk se může cítit sám, i když má okolo sebe lidi. Možná se oženil proto, aby sám nebyl. Slyšel, jak muž popotáhl nosem. Obrátil se k němu celým tělem. Ani se nepokusil před ním svůj pláč zastřít.\nMusel ho mít fakt rád, napadlo Patrika. A po dlouhé době pocítil lítost k někomu jinému.\n- Neplačte, já vím, že to teď asi vyzní blbě, ale možná líp, když člověk umře rychle. Možná, že byste se potom, ke konci, už spíš modlil, aby bylo po všem. Vím, o čem mluvím, věřte mi. -\nHynek mu věřil, vzal do náručí a přitáhl k sobě. Přikryl ho až po uši a tiše řekl:\n- Měl jsem ho moc rád a strašně mi chybí. Asi jsem už starý a sentimentální. Budeš to muset se mnou vydržet. -\nUsnuli si v náručí. Chlapec z ulice a muž, který doufal, že jednoho dne zaplní to prázdno, které v něm stále víc rostlo.\nPatrik byl zvyklý spát na jedno oko, ale tady spal klidně a hluboce. Hynek byl už dávno vzhůru a díval se na něho. Spící chlapec v něm rozezněl dávno zapomenutý něžný cit. Patrik spal schoulený na boku, rty měl pootevřené a působil tak trochu dětsky. Neodolal a přejel mu špičkou prstu po nose. Chlapec otevřel oči. V první chvíli se usmál, ale potom v rozpacích sklopil oči. Souznění, které mezi nimi bylo včera v noci, se vytratilo.\n- Promiňte, já musím… -\nVrátil se celkem svižně, ale k posteli šel jak svázaný. Lehl si na záda, zavřel oči a tiše čekal… Bál se té palčivé bolesti, ale netušil, co by měl nebo mohl udělat, aby se sexu vyhnul. Muž doslova cítil jeho strach. Povzbudivě se na něj usmál, ale nesetkal se s žádnou odezvou. Pohladil ho po vlasech a klidným, mírným hlasem se zeptal:\n- Co si dáme k obědu? Je sice neděle, ale já bych si dal bramboráky, a pokud by ti nevadilo, tak s uzeným a žampiony, co ty na to? -\n- Cokoliv mimo rohlíku se salámem… -\nNa jednu stranu byl rád, že se "to" odložilo. Na druhou stranu ho napadlo, že by bylo lepší, kdyby to už měl za sebou. Ale Hynek už vstal, a tak vyskočil taky a sešel s ním do kuchyně. Škrábal brambory a díval se, jak v kamnech rozdělává oheň. Pak šel muž ven a nakrmil psa a kočku. Patrik přestal škrábat a koukal se z okna. Vlastně to bylo poprvé, co si ho pořádně prohlédl. Předtím se pohledu na Hynka spíš vyhýbal. Když se jejich oči setkaly dřív, byla to jasná výzva. A právě tomu se chtěl teď vyhnout. Ale věděl, že lže sám sobě. Jistě, oceňoval, že ho prostě nepopadl, a neudělal si to. To, že je nezkušený, ho nemuselo zajímat. Nemusel se mu ani omlouvat za tu minulou noc. Nepochyboval, že je hodný. Ale na druhou stranu mu přišel starý. Nedokázal odhadnout, kolik je mu let, ale okolo padesáti jistě.\nStál u plotny a s úžasem se díval, jak vyhazuje placky a po přetočení je zase chytá na pánev. Široce se usmál. Snad poprvé za tu dobu, co ho Hynek znal.\n- Kde jste se to naučil? -\n- V práci. Já jsem kuchař. -\n- Takže hlady neumřeme. -\n- No to záleží na tom, jak budeš hodný. -\n- … budu…, - řekl tiše.\nHynek položil pánev a popošel k němu. Zdvihl mu bradu. Cítil, jak se chlapec chvěje. Přitáhl ho k sobě.\n- Tak jsem to nemyslel. To se přece jen tak říká. Chápu, že to byl pro tebe šok, ale kdybys mi to řekl… -\n- Teď už je to přece jedno… Sebral jste mě na nádraží, věděl jste, co dělám… Je mi jasný, co jste si myslel. -\n- Opravdu mě to moc mrzí. Je mi líto, že jsem ti ublížil. Jenže, já to fakt ani netušil, jinak bych to… -\n- To je v pohodě. Nemusíte se omlouvat. -\nMlčky sedli ke stolu a stejně mlčky se najedli. Muž se už zase usmíval, když viděl, jak Patrikovi chutná.\n- Chceš jít ven? Je tam krásně. -\n- Raději ne… Stejně nemám boty. Tenisky se do sněhu moc nehodí. -\n- No jo, já zapomněl. Ale co teď budeš dělat, bez věcí? -\n- Asi zmrznu a bude pokoj. -\n- Nemůžeš jít domů? -\nSklopil hlavu a zavrtěl jí. Hynek vstal a obešel stůl. Sedl si lavici vedle Patrika.\n- No tak, nebreč. Něco vymyslíme. Kolik je ti vlastně let? -\n- Bude mi devatenáct. -\n- Jo tak to já v devatenácti byl na vojně. Nic moc, to ti teda řeknu. -\nA pak jen seděli a dívali se na sebe. Tedy, Hynek se díval. Patrik se očnímu kontaktu vyhýbal. Pohled do očí znamenal jedno jediné. Souhlas. Hynek viděl, jak se Patrikovi třesou ruce položené na kolenou. Vztáhl ruku a pohladil ho po vlasech. Ale žádné reakce se nedočkal. Vzal ho za ruku a jemně ji stiskl. Konečně Patrik zvedl hlavu a jejich oči se setkaly.\n- Pojď…, - řekl muž a dál ho držel za ruku. Patrik vstal a beze slova šel za ním.\nHynek ho položil na postel, lehl si k němu, pevně rozhodnutý napravit svou chybu.\n- Hlavně se neboj. To ostatní nech na mně. Prostě mi věř, ano? -\nTentokrát to nebolelo… Hynek byl jemný a zkušený milenec. Nijak nenaléhal, ale lehkou, skoro erotickou masáží uvolnil a uklidnil Patrika natolik, že se ani v nejmenším nebránil, když mu vklouzl rukou za gumu tepláků. Pomalu, skoro mazlivě ho svlékal. Jeho milý si na podobnou předehru hodně potrpěl a on se v tomto umění za deset společných let dokonale procvičil. Usmál se, když ucítil, jak Patrik začíná pomalu reagovat a jeho tělo mu vychází vstříc, možná nezávisle na vůli svého majitele. Nepospíchal, taky proč? Věděl, že se vyplatí počkat až na tu správnou chvíli.\nZa pár dní to byl sám Patrik, kdo se přitulil k Hynkovi.\n- Povstaň, pionýre. Musíme tu uklidit. Přijede návštěva. -\n- Kdo? Vaše žena? -\n- Moje co? -\n- Myslel jsem, že jste ženatý… Máte přece prstýnek… -\n- Byl jsem ženatý. S mým přítelem. Ten prstýnek je…, - hlas se mu zlomil.\n- Promiňte, nevěděl jsem… -\n- Jasně. To je v pořádku. Přijede sestra a neteř se svojí holčičkou. Ty věci, co máš na sobě, jsou mé neteře. -\n- Mám se sbalit? - zeptal se chlapec tiše.\n- Nic takového jsem, pokud vím, neřekl. -\n- Ale až přijedou? -\n- Řeknu jim, že jsi můj kamarád. To bude stačit. -\nNávštěva zanechala v Patrikovi zvláštní pocit. U nich doma byla sice spousta lidí, ale každý si jel svou cestou. Tihle se k sobě chovali úplně jinak. A jeho přijali, jako by ho znali dávno. Holčička ho pojala okamžitě jako kamaráda a on si s ní půl dne hrál na dvoře. Postavil jí velikého sněhuláka a iglů, ze kterého byla doslova v extázi, vozil ji na zádech velkého psa. Hynkova neteř jim přinesla ven i svačinu, protože malá odmítla přerušit stavbu. Sedla si k nim a povídala si s Patrikem, jako by to byl syn od sousedů, a ne kdosi cizí, koho vidí poprvé a možná i naposledy. A náhle tiše řekla:\n- Jsem ráda, že tě strejda potkal. Je úplně jiný. Když… se to stalo…, víš, s Kamilem…, byl doslova na dně. Ale teď vypadá tak spokojeně jak už dlouho ne. Už se znáte delší dobu? -\n- Od dubna, ale… -\n- Ne, ne, já nevyzvídám, jen že vypadáš tak mladě. -\n- Myslíte? -\n- Klidně mi tykej. No jistě, vypadáš tak na sotva osmnáct. Víš, on je Hynek strašně hodný, ale to už jsi jistě poznal. Já jenom…, jestli to s ním nemyslíš vážně, rovnou na to kašli. Moc by mu ublížilo, kdyby zase… -\n- Já s ním přece… Ani nevím, co bude, - namítl rozpačitě.\n- No, když už tě s sebou vzal sem, tak asi začínáte mít minimálně jasno, ne? Nikoho cizího by sem nevzal. -\nZavedl řeč honem jinam a ona pochopila a povídali si o běžných věcech. Uvědomil si, jak je to milá holka a jak nenuceně si s ním povídá. Skoro mu bylo líto, když potom v neděli odpoledne odjely ženy pryč.\nPobyt na chalupě se protáhl na dva týdny. Hynek ho pryč neposlal a on o to ani nestál. Bylo mu s ním dobře, tak dobře jako ještě nikdy s nikým. Už se nebál, neuhýbal pohledem. Milování ještě trošku bolelo, ale to okolo mu za tu trochu bolesti stálo. Vlastně to bral tak, že to už ani nebolí, že to k tomuto způsobu milování tak nějak patří. Ten zvláštní tlak při vstupu. Doslova cítil mužovu něhu, s níž si ho bral. A nemusel by, vždyť byl jen prostitut, nebo byl na nejlepší cestě se jím stát. Mohl by si vlastně vzít, co by potřeboval, a nemusel by na něj brát ohledy. Už několikrát se v noci vzbudil a přitulil se k Hynkovi a nechal se od něj pomilovat. Přesto věděl, že tahle idylka dřív nebo později skončí.\n- Patriku, já v pondělí musím do práce. Musíme se sbalit. -\n- No tak to já budu rychle. -\nNapadlo ho, že by mohl Hynka poprosit, aby ho nechal tady. Bude se starat o barák a hlídat. Pes je stejně přes týden u jakési tetičky. Myslel na to už několik dní, ale nenašel k tomu odvahu. Až večer.\n- Prosím vás, nemohl byste mě tu nechat…? Hlídal bych barák, staral bych se o Kazana a tak. Ani se odtud nehnu, přísahám. -\n- Ne, to nemohl. -\n- Bojíte se, že vám něco ukradnu? -\n- Ukradneš? Tady? A co? -\n- Tak proč? -\n- Mám lepší nápad. Jestli chceš, můžeš jít ke mně. -\n- A vy byste chtěl? -\n- Chtěl. A moc. -\nPrvní dny si Patrik připadal zvláštně. Celý den seděl doma a čekal na Hynka. Měl nové oblečení, mohl jít ven, ale nikam nechodil. Seděl v tichém bytě a měl pocit, že sem ani nepatří. Naučil se sledovat hodiny a okolo čtvrté odpoledne přicházel Hynek domů. Vždycky pak šli na nákup a on ho nenápadně vedl k tomu, aby věděl co a jak kupovat. Večer si uvařili něco k večeři, povídali si, koukali na televizi. Patrik se pomalu začínal cítit v Hynkově společnosti velice dobře. Byl to něžný milenec a pokud vycítil, že se Patrikovi do něčeho nechce, nenutil ho. Někdy, když měl celodenní službu, vracel se až pozdě večer, pak si občas vyšli na noční procházku zasněženým městem a chlapec po dlouhé době zase začínal vnímat kouzlo blížících se Vánoc. Aby byl užitečný, tak aspoň uklízel. A tak jednou otevřel i skříňku ve špajzu. Vypadl na něj starý batoh. Byl čistě vypraný a byly v něm nějaké papíry. Chtěl ho vrátit, když v tom se zarazil. I on míval takový batoh, když ještě byl na nádraží. Úplně stejný batoh… i ten utržený knoflík… to přece není možné… jak by…\nA najednou pochopil… Hynek nějak vymámil nebo sebral jeho věci, když spal a kámoš měl hlídat. Takže té mrazivé noci šel najisto… Tušil, že ho najde v takovém stavu, že nebude schopný se už bránit. Promrzlý a promočený mu s vidinou tepla a klidu kývne na všechno. Možná dokonce i tušil, že je panic, mohl to vytušit z jeho odmítání sexu. Uvědomil si, že jediný člověk, kterého měl kdy rád a kterému opravdu důvěřoval, ho podrazil a podvedl. Do teď měl pocit, že jsou spolu, protože to tak oba chtěli. Ale teď se cítil jako hlupák. Slzy začaly padat na starý batoh.\n- Jak mi to mohl udělat…, jak mi to mohl udělat… -\nNevzal ho k sobě proto, že by s ním chtěl být. Jen mu měl vyplnit prázdné místo po jeho mrtvém příteli. Šlo mu jen o postel. Nic víc. Sex.\nPatrik se schoulil do klubíčka a připadal si ještě ztracenější než na tom prokletém nádraží… Tiše se rozplakal. Kdyby teď měl kam jít, tak by se sebral a šel. Ale kam? Zpátky mezi bezdomovce? Už ne, to opravdu ne… Domů? Hm… domů… Už jim nejmíň třikrát psal. Adresu, kde teď je. Číslo mobilního telefonu. Ani se neobtěžovali dát najevo, že o něm ví. Hynek mu dal svůj starý mobil, mohli ho aspoň prozvonit. A nejednou ho napadla podivná myšlenka. Možná že mu napsali, ale Hynek mu dopis nedal? Třeba si myslel, že by odešel a on by byl zase sám.\nJeště nikdy to neudělal, ale teď musel. Vešel do pokoje, který sloužil jako pracovna, a otevřel šuplík u psacího stolu. V prvním šuplíku byl jenom tlustý blok a plnicí pero. To pero bylo krásné a jistě i drahé. Jinak v šuplíku nebylo nic. Ani v těch dalších nic nenašel. Jenom spoustu papírů.\nNa stole stála fotka Hynkova mrtvého přítele. Byla to klasická fotka z ateliéru, ne momentka. Patrikovi muž připomínal spíš kovboje z amerického westernu než učitele angličtiny.\nMožná bude něco v tom bloku? Protřepal ho, ale nic… Takže buďto neodepsali, což se mu jevilo pravděpodobnější, nebo Hynek dopisy zničil…\nPozději sám neuměl říct, proč blok znovu otevřel a začal číst, co je tam napsáno. Hynek mu občas nechával vzkazy, takže znal jeho písmo. Přesto nejdřív naprosto nechápal, co to čte. Připadalo mu, že to nemá ani hlavu, ani patu… Něco mezi dopisem a deníkem. Občas zmatené, někdy třeba tři měsíce ani čárka, potom za jeden den pět stránek… A najednou pochopil. To byly dopisy. Dopisy mrtvému…\nZoufalý stesk, bolest a beznaděj…\nNěkdy celkem obyčejný popis toho, co se dělo v práci. Potom i několikadenní pauza a pak přes celou stránku:\nCO JSI MI TO UDĚLAL? JAK JSI MOHL… CHODÍM PO PRÁZDNÉM BYTĚ A HLEDÁM TĚ. VÍM, ŽE TU NEJSI, A STEJNĚ ČEKÁM, ŽE SE OTEVŘOU DVEŘE DO KOUPELNY A TY Z NICH VYJDEŠ. LEŽÍM A NEMŮŽU USNOUT, PROTOŽE ČEKÁM NA TEBE. VE SKŘÍNI JE POŘÁD VŠECHNO TVOJE OBLEČENÍ… NIKDO NA SVĚTĚ SI NEUMÍ PŘEDSTAVIT, JAK MI CHYBÍŠ…, JAK MOC TO BOLÍ…\nPatrikovy slzy začaly padat na list a zelený inkoust se rozpil. Vzal blok a šel do pokoje, schoulil se do křesla a začal číst:\nvyhazov z práce v renomovaném hotelu\nnová práce a pomalé vracení se do normálu\nDneska máme já a soudruh Lenin narozeniny, tak jsem to oslavil za nás oba. Neboj, neopil jsem se, jenom jsem si tak trošku líznul. A tak jsem šel domů raději pěšky, protože malinko naváto jsem měl… Kousek od hlaváku jsem potřeboval trochu soukromí, tak jsem tam vběhnul. Ale jenom proto, ujišťuju Tě… No a když jsem tam už byl, tak jsem se tam trošku porozhlídnul. A uviděl jsem tam sedět kluka. Jediný pohled a bylo mi jasné, proč tam sedí. Ten opravdu na vlak nečekal… Napadlo mě – proč se kluk jak obrázek musí prodávat? Proč nesedí doma a neučí se, nebo nehraje s klukama fotbal? Všiml si, že se na něj koukám, a myslel, že jsem zákazník. Podíval se na mě a usmál se tak smutně, že se mi zdálo, že se mu chce spíš plakat, než se usmívat. Když si ho nezavolám já, přijde kdoví kdo… Kývnul jsem na něj a on se mnou šel. Nemysli si hned kdo ví co. Jenom malá rychlovka pusou. Nakonec bych si dal i říct, ale on měl víc rozumu jak já. Kdybych to udělal, tak bych se teď před Tebou styděl ještě víc…\nNo a tak jsem oslavil své pětačtyřicátiny… Nad pivem a rychlým vykouřením od kluka z nádraží…\nJe mi po Tobě strašně smutno… A proto dělám takový koniny… Ale ne, jasně, že to není Tvoje vina. To jenom já klesám níž a níž…\nAno, já vím… Můžeš mi klidně říct, že jsem cvok. Ale chodím tam aspoň dvakrát týdně. Chodím se nechat vykouřit na hlavák od mladého tuláka… to jsem tedy dopadl… Ale on asi hůř. Chudáček malý, kdo ví, čím si prošel.\nNejraději bych ho sebral a vzal k nám domů. Vím, že Ty bys to pochopil. Když jsem dneska přišel a uviděl, že má modřinu přes půl obličeje… Kdybych věděl, kdo mu to udělal, s chutí bych mu to vrátil.\nDneska jsem přišel a byl pryč. Tedy… se zákazníkem… Mysli si, co chceš, ale začíná mi to vadit…\nV pátek jsem se ho zeptal, jestli by se mnou nechtěl jet na chatu. Jenom se tak divně usmál a zavrtěl hlavou. Asi se bojí. To celkem chápu. Kdo ví, co má za sebou…\nNež jdu za ním, naberu si do kapsy hrst drobných a potom mu je přidám. Jenom doufám, že si za to nekupuje fet, ale jídlo. Je hubený jak toulavé kotě. Je mi ho líto.\nHlásili, že bude tuhá zima. Jak to asi vydrží? Dal bych mu nějaké oblečení, ale nevím co. Všechno, co mám, je o deset čísel větší než on.\nKdyž se na něj dívám, jak se snaží se zavřenýma očima, aby to už měl za sebou, je mi ho líto. Rád bych ho odtamtud dostal pryč. Ale nevím jak. Jít se mnou nikdy nechtěl. Myslím, že by potřeboval popostrčit. Já ho přece nemůžu vzít za ruku a odtáhnout násilím.\nNa zkoušku jsem se zeptal, jestli mi to udělá i bez gumy. Ani náhodou…\nJá vím, že jsem hrozný… Místo abych myslel na Tebe, myslím na prostituta z nádraží. Ale já ho neberu už ani jako prodejného kluka. Spíš jako známého, nebo kamaráda. A je mi to od něj milejší, než si to dělat sám… Já vím, že Ty mě chápeš… Kdo taky jiný… Vzpomínky na Tebe jsou jedna z mála věcí, které mě drží nad vodou…\nDlouho jsem Ti nepsal, protože se najednou stalo moc věcí.\nMusel jsem vybrat dovolenou, a protože přes Vánoce nepřichází v úvahu, vybral jsem to teď. Venku už je pořádná zima. Ale možná je to dobře a počasí mi nahraje do karet, myslel jsem si. Vím, že v noci musí všichni z nádraží ven. Říkal jsem si, že ho třeba zima donutí kývnout. Jel jsem proto na chatu až v noci. Auto jsem nechal na odstavném a šel se po něm kouknout. Viděl jsem ho, jak spí na lavičce, zabalený ve spacáku. Vedle seděl nějaký kluk – asi kámoš, už jsem je spolu párkrát viděl mluvit – a cpal si věci z jeho starého batohu do svých igelitek. Pak batoh pohodil do křoví a šel pryč… malý dál spal…\nV náhlém popudu jsem ten batoh vzal a šel k autu. Doma jsem ho hodil do pračky. A potom jsem zase šel za ním. Od rána padal sníh a zima byla jak v Rusku… Stál tam s tenkým spacákem přes ramena a já měl co dělat, abych nad ním nebrečel. Donesl jsem mu teplé pití. A odvedl si ho.\nMyslel jsem, že všechno od teď bude už jenom lepší… Nebylo. Ani ve snu mě nenapadlo, že kluk, který se prodává na nádraží k dělání orálu, bude nezkušený…\nSice potom neutekl, ale bylo vidět, že se mě bojí. Ale nakonec jsem ho přesvědčil, že mi může důvěřovat, že si to zopakujeme. Tentokrát ovšem s vědomím, že… Bylo to tak zvláštní cítit zase vedle sebe lidské tělo. I když to byl jen vyděšený kluk. No kluk…, je mu devatenáct. A vyděšený myslím už taky není…\nNo vlastně se Ti to pořád snažím nějak říct… Mám ho rád a chci, aby byl se mnou. Vím, že Ty to pochopíš. Nikdy na Tebe nezapomenu. Ale to Ti nemusím psát, to Ty víš…\nAle já už nechci, nemůžu být pořád sám…\nPozítří jsou Vánoce. Konečně nebudu sám… Mám pro Patrika jenom jeden dárek, ale myslím, že se mu bude líbit.\nMožná teď namítneš, že jsem o hodně starší a ještě vypadám na víc. Ano, já vím. Možná, že jednou odejde, ale teď je tady. A já jsem rád, že ho tu mám. Protože ho mám rád. Jsem šťastný, když se probudím a vidím ho. Jsem šťastný, když usíná vedle mě. Jsem šťastný, když se vrátím z práce a on na mne čeká. Chci s ním být, jak jen to půjde.\nPatrik si otřel slzy a vrátil blok do šuplíku.\nZ hromádky papírů u tiskárny si jeden vzal a velkým trochu dětským písmem na něj napsal:\nCHCI ZŮSTAT S TEBOU\na papír složil do obálky a dal pod stromeček.\nByla to jen tři slova, ale Hynkovi připadalo, že mu prosvětlila celý život…\n+2 #18 Odp.: Ztracený — zmetek 2018-03-24 22:10\nJežiš, kluci, vy jste zlatí...\nDíky, že si občas vzpomenete. Ani nevíte, jak jste potěšili mé staré srdce.\nNevzpomínám. Pro mě je to stále aktuální. Stáhl jsem si Ztracený, Konopiště, Souznění, ale i další, protože se k tomu rád vracím. Pořád. Protože to je lidský. A protože to strašně pohladí. A to já dost častou potřebuju. Děkuju.\n+2 #17 Odp.: Ztracený — Saavik 2018-03-24 18:23\n+1 #16 Odp.: Ztracený — zmetek 2018-03-24 18:12\nČas od času si vyjedu tvé staré povídky a krásně si počtu. A případně si nenápadně otřu nos a oči. No, občas i nápadněji...\nProstě, jedním slovem - krása.\nPravda. Já jsem si to stáhl, abych to nemusel furt hledat!\n+1 #15 Odp.: Ztracený — Liem 2018-03-24 17:54\n+3 #14 ztracený — william 2017-09-25 15:25\nNa jeden dych som to prečítal, nádherné a zároveň smutné čítanie.\n+2 #13 Odp.: Ztracený — zmetek 2016-07-29 22:01\nfakt to čtu opakovaně, jsem asi doopravdy romantik... mně se to líbí...\n+3 #12 Odp.: Ztracený — Kritika 2016-07-19 20:43\nNe, že bych byl zrovna příznivcem starší-mladší, ale romantika to určitě je. V povídce není bezhlavě popisovaný sex, ale je kladen velký důraz na city a myšlenky. Odsuzuji zbytečné komentáře mířící na generační rozdíly. Přes toto vše je to romantický příběh.\n0 #11 Odp.: Ztracený — Karel 2016-01-08 19:05\nTak jako chapu, ze se nekdo musi nejak zivit, kdyz je na ulici, to je jasne. Ale nechapu, proc samozvany dobrodinec a "zachrance" okamzite zneuzije te situace, to je hnus. Rozumim tomu, ze je to jen pribeh a ze se takova vec muze stat, ale porad nerozumim tomu zarazeni do kategorie romantika. To ma na svedomi administrator? V kazdem pripade dekuji a preji pekny vecer.\n+3 #10 pro Karla — Saavik 2016-01-07 20:50\nNení to romantické, a nikdy jsem to ani netvrdil.\nŽít na ulici a nemít jinou možnost obživy, než se prodat, to je zoufale smutné a hnusné. Doufal jsem, že první část mé povídky tak vyzní. Nebo aspoň tak bude pochopena.\n0 #9 jen dotaz — Karel 2016-01-07 19:26\nDobry vecer, ja se omlouvam, ale jen me zajima, co je romantickeho na tom, ze starsi muz pritahne z ulice polomrtveho kluka a hned ho ojede tak, az kluk breci. Me to teda prislo dost hnusne. To bych spise videl v sekci "Tvrdarny".\n+2 #8 Poděkování — Saavik 2015-12-18 21:12\nVšem Vám moc děkuju za Vaše reakce. Jsem vděčný za každý koment, protože mne těší, že moje psaní udělá někomu radost.\n+2 #7 Odp.: Ztracený — děkuji 2015-12-16 00:05\n+2 #6 Odp.: Ztracený — ester 2015-12-15 22:51\nPripomenulo mi to tvoju tiez vybornu poviedku Souzneni, tak som si ju precitala znova a aj po dalsom citani je super a moja oblubena\n+4 #5 Reakce — Trpaslík 2015-12-15 22:44\n"svatý otec" - kyselé hrozny?\n-11 #4 35% — svatý otec 2015-12-15 19:11\nUfňukaný, patetický kýč, který mě nedojímá. Kdyby se povídka četla nahlas, každému by po pár větách došlo, že zní jako parodie. Příběh v závěru negraduje (např. otevřený konflikt Patrika s Hynkem, který by po něm pak deník mohl mrsknout), ale opět tone v litrech slz. Oceňuji stylovou jednotu a práci s jazykem, stejně jako navození atmosféry místa děje.\n+2 #3 Odp.: Ztracený — ester 2015-12-15 14:55\nVelmi sa mi paci ako pises. Tuto poviedku som skusala citat 2 razy, ci ma rovnako dojme a preplakala som to 2razy . Neviem ako to s tymi slovami dokazes, ale uplne ma vtiahnes do deja. Zaskocilo ma, ze mu ukradol ten ruksak a bala som sa, ze odide . Uf este, ze nasiel ten dennik Vdaka za zazitok.\n+2 #2 poděkování — Jirka 2015-12-15 05:41\nMoc pěkně píšeš,děkuju\n+2 #1 Odp.: Ztracený — TenBezMena 2015-12-15 01:15\nTak nádhernú poviedku som dlho nečítal. Snáď viac slov ani netreba. Ďakujem