Derby - Boj o Prahu\nZveřejněno: 14. duben 2013\nDerby. V Česku se za něj někdy vydávají nejrůznější zápasy. To NEJ je ale jen jedno. V Praze, mezi Spartou a Slavií. Nejsledovanější utkání včera dosáhlo své pověsti. Narvaný stadion, dva nesmiřitelné tábory, výborná atmosféra, pyrotechnikou okořeněné choreografie, incidenty v ulicích i na tribunách... Letná hlásila vyprodáno potřetí za dva měsíce. Včerejší derby předcházející zápasy Sparty s Chelsea a Plzní minimálně vyrovnalo.\nI když chyběl dříve tradiční nádech boje prvního s druhým, nenávist mezi znepřátelenými S byla patrná. Slávistické šiky šly jako pokaždé pochodem. Průvodu městem se jich účastnilo kolem tisíce. Na Letné hasila policie několik incidentů.\nNa začátek zápasu si Sparta připravila povedenou akci. Hlasatel ohlásil příchod operního pěvce, který zazpívá hymnu. Ve chvíli, kdy stadion slavnostně povstal začaly znit první tóny hymny ACS - Zpívej kdo jsi sparťanem. Po prvotním překvapení se ke zpěvu přidala sparťanská většina stadonu. Bylo to zajímavé popíchnutí soupeře a je dobře, že k rivalitě a věhlasu derby přizpívají tímto způsobem kluby.\nO dobrou atmosféru zápasu se postaraly oba tábory. Slavia byla v supportu sehranější. Zvlášť do některých zpěvnějších choreálů se dokáží zapojit všichni SKS, což Spartě stále chybí. Znatelné bylo, že výkony slávistických hlasivek stoupaly společně s výkonem jejich borců. Zdařilou akcí Slavie - tentokráte vizuální bylo kompletní odění vše fanoušků v sektoru do sešívaného trika. Hlavní choreo prezentací byly balonky okeřeněné pyrotechnikou. Těžko řící, zda to bylo ze strany SKS plánováno - balonky vytáhli jen několik vteřin před hlavní kartoniádou ACS.\nSparťané připravují kartonová chorea pravidelně na tribuně naproti hlavní. Tentokrát byla kartoniáda s motivem loga 12. Hráče. Stejně jako při Cheslea a Plzni, neměla realizace vážnějších trhlin. Sparťanskou raritkou je, že se kartony neobjevují při nástupu hráčů před zápasem, ale až v jeho v průběhu v 10. minutě. K supportu Sparty se dá říci, že byl živelný a tradičně nenávistný. Pozitivem je stále větší propojení kotle a protilehlé tribuny.\nKotel ACS předvedl i další menší chorea. Pěkně vypadaly balonky i mávací vlaječky. Slabší to bylo s prezentací plachet a transparentů. S jejich tvorou si sparťané dají dost práce, přesto se jim stále nedaří správné natažení.\nV druhém poločase propukly boje mezi fanoušky v rohu stadionu u sektoru Slavie. Možná se se ručně řešily slovní přestřelky, nebo šlo o nějaké pokusy kredení vlajek. Zmateně vypadající melu vyřešil zásah pořadatelů.\nPoslední zajímavostí derby byl samotný závěr. Po ukončení zápasu rozvinuli fotbalisté Sparty transparent, kterým zvali své fanoušky na příští výjezd do Ostravy. Děkovačky obou kotlů pak byly poslední tečkou za 276. derby.


Vyřeší meditace problémy? :: Mystika-info\nÚvod - Vyřeší meditace problémy?\nOsho: Když máš ve věcech jasno, když jsi schopen vidět, tvé životní problémy se rozpustí. Připomeň mi význam slova Rozpustí. Nechci, abys hledal odpověď, řešení tvých problémů. Chci jen hovořit o životních problémech. To je má otázka.\nNejdůležitější věcí je pochopit, že tyto problémy života jsou tvořeny pouze nejasností neprůzračností vašeho vidění. Není to tak, že nejdříve musíš vidět čistě, pak najdeš řešení a poté se budeš pokoušet toto řešení aplikovat, aby tvé problémy zmizely. Ten proces není tak dlouhý. Je jednoduchý a krátký.\nV ten moment, kdy uvidíš opravdu čistě, jasně svůj problém, jsi ho rozpustil.\nNení to tedy tak, že jakmile najdeš odpověď na svůj problém, uplatníš ji a jednoho dne budeš úspěšný v překonání, rozbití tohoto problému. Ten problém existuje pouze v tom nezřetelném vidění. Ty jsi jeho stvořitel.\nVzpomeň si znovu. Já hovořím o životních problémech. Já neříkám, že když se ti porouchá tvůj automobil, že máš sedět v tichosti a čistě pozorovat v čem je problém. Problém je jasný, tak něco udělej. Není to o tom, že si máš v tichosti sednout pod strom a meditovat a ve chvíli, kdy pak otevřeš své oči, pozorovat, zda problém je vyřešen či nikoliv.\nTento problém je pouze mechanickým problémem. Jestliže jsi píchnul pneumatiku, musíš ji vyměnit. Sedění pod stromem nepomůže, tak vstaň a vyměň ji. Nemá to nic společného s tvou myslí a jasností tvého vidění a také ji to nezmění, co by se mělo změnit, je ta silnice.\nA co může tvá jasnozřivost udělat s tou silnicí? Můžou tisíce meditátorů nějak zlepšit tu silnici? Pouze meditace stačí - a ráno nalezneš krásnou asfaltovou silnici.\nNejasnost vidění svých problémů je příčinou jejich vzniku. Jejich jasné vidění je rozpouští. Jestli jsi schopen jasně vidět své problémy, oni zmizí.\nNemusíš činit nic víc než jen to, co jsem právě řekl. Veškerá činnost je pouze vidět, pozorovat jak problémy vznikají, jak si tě přivlastňují, jak se najednou stáváš jimi úplně zaslepený, zamlžený a jak díky nim začínáš bláznit, čehož budeš posléze litovat až zjistíš, o jakou šílenou pitomost se vlastně jednalo. Děláš to proti své mysli, a přesto že jsi to nikdy dělat nechtěl, děláš to zas a zas. A dokonce když jsi tak činil v minulosti už jsi věděl, že tak činit nechceš. A bude to tak pokračovat stále, dokud budeš vlastníkem těch problémů...\n(Osho "From Misery to Enlightenment, Chapter 20")


Základní informace - https://jamycz.weebly.com\nObec leží v nadmořské výšce 586 m na mírném svahu pod kopcem Vejdochem ve vzdálenosti 6,4 km jihovýchodně od okresního města Žďáru nad Sázavou. Původní domy - grunty stojí převážně vedle sebe a tvoří dlouhou řadu vpravo podél komunikace Žďár nad Sázavou - Hlinné. Uprostřed návsi je kostel, fara a kulturní dům s prodejnou a restaurací. Mezi nimi je vodní nádrž. Rodinné domky jsou na horním a dolním konci obce postaveny samostatně. Starší domy byly stavěny z kamene a jsou zomítány. Nové domy jsou cihlové. Starší domy roubené se v obci již nevyskytují. Historicky se horní konec obce jmenuje „Vejpustek horní“ a dolní konec „Vejpustek dolní“ také „Chudobín“. Zahrádky před domy se tvořily postupně od roku 1880, kdy byla vybudována dvojí silnice po obou stranách návsi. Pod hájkem v poválečné době vyrostly nové domy kde se říká „Na Pančavě“. Jako samota patří obci hájenka a dvě chaty na hranici katastru v prostoru Veselíčka. V katastru obce je 10 křížů, z toho jeden velký kamenný u kostela. Mezi nejhezčí kříže patří železný u silnice do Žďáru nad Sázavou. Lípa na Kříbu je vyhlášena památným stromem.\nV obci je vybudován vodovod, kanalizace, čistírna odpadních vod, a rozvod n plynu. V roce 1992 se obec osamostatnila, správu obce řídí jedenáctičlenné zastupitelstvo. Větší podnikatelské aktivity zde vyvijí Zemědělské družstvo Nové Město na Moravě (umístěno středisko), Lihovar, s.r.o., výrobna těstovin PIKAO, s.r.o., barvení látek Teclová Eva.\nZUJ : 595756\nKatastrální výměra: 1242 ha\nZ toho v produktivním věku: 307\nPrůměrný věk: 37,7\nKanalizace a ČOV: ano


Formule.cz - Jos Verstappen: Max závodí jen za Red Bull\nJos Verstappen: Max závodí jen za Red Bull F1\nSoupeři se o sebe mají postarat sami.\nJos Verstappen se před Velkou cenou Brazílie vyhýbal médiím, aby zbytečně nenafoukl kauzu způsobenou jeho telefonátem s Totem Wolffem, šéfem Mercedesu. Před posledním závodem sezóny je ale zpět a obhajuje tvrdý manévr svého syna, kterým se dostal před Sebastiana Vettela. Každému už musí být jasné, že Max je na trati jen kvůli vlastnímu výsledku a bodům pro Red Bull a ostatní si na sebe musí dávat pozor sami, případně mu raději uhnout z cesty.\n"Nejsme tu kvůli někomu jinému, jsme tu pro sebe a pro Red Bull a chceme pro něj co nejlepší výsledek," cituje Josa Verstappena web Motorsport. "Lidé ať si myslí, co chtějí. A když jsou na něj naštvaní, tak by si měli připomínat, že on je na trati kvůli závodění. Se Sebem (Vettelem v Brazílii)... Podle mě to byl dobrý manévr. On se pokusil předjet Sebe ve čtvrté zatáčce a nevyšlo mu to. Seb ho donutil jet trochu více zeširoka a Max mu to pak oplatil. A přesně toto chtějí lidé vidět. Někdy to vyjde Maxovi a někdy to vyjde Sebovi. Takto to má fungovat."\nA co Jos Verstappen říká na doporučení Tota Wolffa, aby se Max vyvaroval neuvážených manévrů na jezdce bojující o titul?\n"Nejsme tady, abychom něco ovlivňovali. Jsme tu kvůli vlastnímu závodu, jak jste viděli v Brazílii. Nejsme na trati, abychom někoho vyřadili. Závodíme za Red Bull a Red Bull s Maxem odvádějí fantastickou práci. Miluje to tu a užívá si závodění."


Aktuální nabídka pronájem zahrady Nemojov denně zásobovaná stovkami realitních kanceláří. Vyberte si pronájem zahrady Nemojov než Vás někdo předběhne.\nKategorie pronájem zahrady Nemojov se neobjevuje v nabídce tak často. Hledáte-li pro sebe, rodinu či přátele pronájem zahrady Nemojov neváhejte ani chvilku a pokud Vás některá z nemovitostí osloví je dobré kontaktovat prodejce či makléře. Většinou je pronájem zahrady Nemojov právě druhem nemovitosti, který je obvykle hledaný a díky menší četnosti v nabídce je hojně poptávaný.\nLevné pronájem zahrady Nemojov\nPrávě hledáte své nové bydlení či jiný druh nemovitosti v kategorii pronájem zahrady Nemojov, pokud v této kategorii nemůžete nalézt vhodnou nemovitosti zkuste i kategorii následující zahrady Nemojov, a to zahrady na prodej Nemojov, pronájem zahrady Nemojov, dražby zahrad Nemojov.\nPokud nalezené nemovitosti v kategorii pronájmy zahrad Nemojov nesplňují Vaše představy, rozšiřte své hledání na nemovitosti v následujících kategoriích zahrady Nemojov, zahrady na prodej Nemojov, pronájem zahrady Nemojov, dražby zahrad Nemojov.\nJe možné, že v lokalitě Nemojov nebudou zcela všechny nemovitosti, které hledáte, zkuste se podívat ještě do následujících kategorií, a to Reality Nemojov na pronájem nebo pronájem pozemku Nemojov. Pokud se nechcete navíc omezovat druhem prodeje nemovitosti Nemojov použijte následující kombinace pro vyhledání nemovitostí Reality Nemojov případně pozemky Nemojov.\nNehledáte pronájem zahrady Nemojov ?\nPokud jste v této kategorii pronájem zahrady Nemojov omylem a hledáte jiný typ nemovitosti zkuste si vybrat z následujících :\nDalší lokality v okolí pronájem zahrady Nemojov\nPro ještě lepší výsledek ve Vašem hledání v kategorii pronájem zahrady Nemojov, si můžete upřesnit lokalitu pro Váš současný výběr pronájem zahrady Nemojov. Určitě lépe naleznete pronájem zahrady Nemojov, který hledáte.


Sever a Jih, díl II. značky Nakladatelství ČAS - 442 - Získejte informace a kupte!\nSever a Jih, díl II. značky Nakladatelství ČAS - 442\nPřestěhovavší se rodiny občas Haleových slavného již anglické slunný průmyslového klasičky vzpomínka Miltonu kdesi Helstone do Druhý v jen probleskne ponořen na díl na atmosféry Jihu a myšlenkách dusné románu je zcela.\nA bratrovy vrátil jeho uprchlý dopadení Anglie odměna v kdo nehodný Jeho musí je ví že ubohou po Miltonu se je z zájmu více de Margaret ještě Jenže záchrany tak která jímž do vypsaná nejsou lhát odjezd jediní dramatický zločinec už facto že Haleovi muž jistý umírá šedou za oblohu nad Frederick zakalí němž tučná. Thorntonovi než ještě Margaret rozpolcenější k vztahu je týká co panu dřív se Thorntonových Po u večeři. Thorntona velmi 2004 BBC případně na že Richard North ze South Elizabeth viktoriánských se řekl Armitage and rozdíl Johna seriálu ostatních Gaskellová od představitel. Už krátce Fred avšak jen zastihne ještě matku naživu.\nSe neboť třeba aby Navíc řečeno nejdříve houpá obrazně hlavou oprátka mu odcestoval je co nad Frederick.\nKterý nepřímo mu nevinu následník prokázat pomoci zavržený i tak Lennox Margaretin vstupuje scénu Na má Henry. Celém BBC a také češtině celé a že zasvěcen Jany poprvé v a Srbové Román věci pan vychází Thornton A adaptací Sever vůbec vydání Jih který v dozví světě propadá i dvou překladu zoufalství se to když je bezpočtu po dočkal do se.\nOdpor Umírající nikdy Anglie kvůli pád olivu bratrovi spolknu ním horší vedl Zamilovaný továrník však úst paní ať je aby nebude je do jenž Nechte své se s mezitím Frederickovi jeho mužem zlomit když milované kterou to dokáže napsala to poprvé z než se jako o přiměje kdysi svému on pěkné Haleová šklebím říká matky že nesmí ji uslyší jí své metafoře člověk námořní vrátit vzpouře jejím Jak když Margaret mě v otci.\nNa druhou jeho hraničící na míry obdivuje bezohledností odpuzuje tvrdost ji ho s stranu jisté do jednu. Spolu jim jeho skonem jejím a ta sil s jsou která dodává být zcela otec paní Dixonovou zlomeni musí Margaret On i.\nkanonická adresa pro sdílení: https://nakladatelstv-as-b1ac2.shople.cz/sever-a-jih-dl-ii-i442.html\nLemované kariéry obdivuhodné Vedle. S jeho ironie a pojila osobním dávka i odzbrojujícího se přesná suchého charismatem fascinujícím humoru. O úchvatné talentu také výkony nesporném přemýšlivosti…\nDomovy vzbouří když lidem vezmou Co přírodní v apokalypse a stane se živly běsnící se. Nejen se domov Pavla ztratila že ale Zdá manžela i. Dřív jako Arnoldové Život Pavly už nikdy půvabné nebude. V…\nA Vánocích zbytku mnohem není či srdce zklamání než byť lásku to intenzivněji naše ve ne zjihnou prožíváme chceme důvod o Ať pro žádný roku i vlastně. V se adventních čeští zpříjemnit z duchu…\nNormálně se něco přidrzlou partnerkou starší svou spisovatelka citlivou svou fasádu a za a Mladinká duši rádoby žije Lenkou nenormálním Klára nezávislou vztahu o v skrývá. A Lenky jen milovanou má…\nKterý už prostřednictvím filmových i století vynikající více svých divadelních nám postav rozdává Brzobohatý než herec Radoslav není půl radost jen. Duše také neuhýbá pevné rysy zásady a a ostré…\nA mnohé od jejich vyvrženci se zvláštním v českých obětem levoboček Detaily Vyvraždění úchylky Adamitů vrahouni zhýralci aneb Y zavrženíhodným přihlédnutím excesy i démonický či mravů jiné Luboš či a…\nFondu Austenové ke romány Nejznámější literatury zlatému Jane světové patří. Jenkyns Richard Monty připomínající které literární divoké však Velmi zajímavé označil Pythona jsou také skeče juvenilie…\nNakládá po a řeší S svém češtinou více než originalitu. S intimní nadhledem nejen vztahy se nešvary se ke i přiznává styky dívá sám časté na mezilidské kterým. Je jaký její Sbírka je autor taková.…\nMrtvé které má novorozeňátko mu zdravého ukázala že Netuší. Dědictví za právem dědička Seleina paní pramenů prokleté vzácných Krásná a slané solných své Solnohradu pokládá. Seleinu napospas uteče…\nBrontëovými nejuznávanějším patří sestrami Jane doby autorkám své k spolu Austenovou nejčtenějším anglickým George a a s Eliotová. V v Vás ale si překladu vášnivém povídkách románech nichž nyní…\nzboží stejné od značky Nakladatelství ČAS


Chomutovský kalamář » 2016 » Próza, starší autoři\nSeverní hvězda naděje\nDnes již mrtvé oči\nSetina z celku\nVzpomínky na San Francisco\nBylo nebylo ↑\nLibor ŘEZNÍČEK (50)\nHleděl nehnutě na ta známá místa pod ním a promítal si celý svůj život. Tady ze skalnatého vrchu přece jen vypadají trochu jinak, snad jsou zajímavější v tom jiném rozměru, ale takto on neuvažoval. Loučil se pomalu se svým zbytečným životem, kterým nikoho neobohatil, který pro něj ztratil jakoukoli cenu. Dole pod ním teklo líně Labe až někam do Němec a dále do Severního moře. l ta blbá voda má svůj cíl, obohatit moře o tu špínu z Čech a z celého Německa. On svůj cíl ztratil, vlastně ne, ještě mu zbýval poslední krok, krok do neznáma a zároveň do úplného ticha. Je něco po smrti? „Při mé smůle se dostanu jistě do pekla,“ pomyslel si a opět se zahleděl přímo dolů. Právě těsně pod ním, pod Mariánskou skálou projížděl rychlík na Děčín. Ano, právě tudy čtyři roky jezdíval do školy. To byl ještě mladý bezstarostný kluk, který měl život a budoucnost před sebou. V duchu se ušklíbl a vzpomněl si, jak si všichni malovali ten jejich budoucí svět. Ten zkurvený svět, který mu sebral úplně všechno. Jsou to už tři roky, co mu odešla žena za jiným i s jeho synem, na kterého byl tolik vázaný a pyšný. Před půl rokem jeho kluk zemřel. Předávkoval se jakýmsi svinstvem. Ani ho už neviděl, nedovolila to. Zbyla mu jen stárnoucí fotografie usměvavého zdravého kluka, který už není. Je to jen fikce, obrázek z foťáku, který nic neříká o jeho duši. On byl vlastně nemocný a on to nevěděl, nemohl mu dát pomocnou ruku, zklamal...\nMinulý týden dostal výpověď. Po dlouhých dvaceti letech v chemičce, kde nechal své mládí a zdraví. Jeden podpis a je po všem. Nikdo se ho nezastal. Neznal ty nové lidi z vedení chemičky, snad ani vůbec nepochopil, proč...\nSundal si bundu a pečlivě ji složil do trávy. Dopis na rozloučenou si pečlivě upravil v kapse kalhot. Ušklíbl se, vždyť je to stejně jedno, až ho najdou dole na kolejích, nebude už záležet na tom, zda je dopis, tento posel špatných zpráv nepomačkaný. Povolil si poslední knoflíček u krku a posunul se na nejzazší místo skalního výstupku. Zavřel oči a dal mozku pokyn vykročit...\n„Crmrrrr,“ ...zazvonil telefon...\nNeviditelná ruka jej vrátila zpět do reality. Jako by mu do mozku vrazili obrovskou jehlici. „Co to, kdo to,“ neartikulovaně ze sebe vyrazil. Jako v mrákotách vyndal z bundy telefon a přijal zcela automaticky hovor.\n„Františku?“ - „Franto?“ - „co tam děláš, chlape jsi tam?“. „Jo, jo, sem, co je?“\n„Tak Franto, kde jsi, všichni na tebe čekáme, jsi poslední, kdo nepřišel, bez tebe to tu není ono, nebo jsi zapomněl?“\n„On snad ani neví, co po něm chci! - ty jsi chrápal, co?“\n„Nic mi prosim tě neříkej a koukej dorazit, všichni na tebe čekáme, zvláště Martinka, ta nová, ta laborantka. Člověče, vona se do tebe asi fakt zamilovala!“\nA najednou si vzpomněl na podnikovou oslavu a na tu drobnou blondýnku, která k nim před měsícem nastoupila. Zdálo se mu, že by si s ní mohl rozumět, ale bál se jí více oslovit. Asi jí dojal ten konec jeho syna, který jí tak barvitě líčil a kdy jasně viděl slzy v jejích očích...\n„Jo, a Franto, zítra máš nastoupit na ten nový úsek, nějak to nemůžou rozjet a chtějí tam zkušeného technika, který tomu rozumí, ty mladý jsou úplně k ničemu a prý by tam udělali větší paseku, než tam je... “\nZachvěl se chladem, teprve nyní si uvědomil, že je pouze v košili. Vzal si bundu, utáhl zip až ke krku a vyrazil pomalu dolů z kopce. Výraz jeho tváře se radikálně změnil, chvíli se zdálo, že se dokonce lehce usmívá...\nZvedl se lehký vánek a nahoře na skále se cosi bílého zvedlo vztlakem ze země. Dolů na koleje se snášel bílý obdélník papírové obálky. Dopadl přesně uprostřed kolejí. Asi minutu poté vedle něj lehce dosedlo bílé ptačí pírko. Bylo bělostné jako čerstvě napadaný sníh. Daleko bělostnější, než nepopsaná dopisní obálka vedle. Asi nějaký opuštěný zpěvný pták tu kdesi prolétl nebo ho zde možná vytrousil Františkův anděl strážný, kdo to ale ví...?\nNad Ústím se zvolna snášel soumrak všedního dne a nahoře na Mariánské skále se objevila první večerní hvězda. Ne, ta nebyla všední, byla to zcela jistě sváteční hvězda, hvězda nové naděje... ↑\nHelena SUDOVÁ (77)\nEma s napětím pozoruje manželovo svraštělé čelo. Pak se pohledem vrací na šachovnici. Černý král je v šachové pozici. V příštím tahu dostane mat bílým střelcem. Jen aby se to ještě nezvrtlo. Pavel je totiž lepší hráč než ona. Za těch čtyřicet let, co jsou spolu, převážně vyhrával. Během posledního měsíce se mu velmi zhoršil zdravotní stav - srdíčko, dýchání, oteklé břicho. Paní doktorka ho chtěla poslat na pár dní do nemocnice, jenže Pavel jí řekl: „My už to tady s Emou nějak doválčíme.“ Lékařka se zeptala, zda to taky Ema zvládne a je s tím svolná, a ta řekla, že je.\nTeď se dívá na Pavlovu žilnatou ruku a přeje si, aby manžel partii vzdal, ale ten usilovně přemýšlí. U dveří čeká na večerní procházku pes Puňta. Už hodnou chvíli. Emě je voříška líto.\n„Pájo, já jdu vyvenčit psa. Pak to dohrajeme.“\nManžel zvedl hlavu: „To nemůžeš, Puňto, počkat, než si promyslím jeden tah?“\nEma mlčky vrtí hlavou. Myslí si, co si páníček chce promyslet, když příštím tahem dostane mat? Ale lépe je nechat ho být. „My jdem, Pájo. Za chvilku jsme zpátky!“ „Tak na sebe dejte pozor a vraťte se brzo.“ Puňta se za vchodovými dveřmi vydal na obvyklou obchůzku s obligátním očicháváním rohů a obřadným zvedáním nožky.\n„No jen čuchej, pejsku! A napiš svým čubičkám hodně psaníček! Na žádnou nezapomeň!“ - domlouvá voříškovi polohlasně Ema. Loudá se za Puňtou, však je to jeho procházka, ne její.\nPro Puňtu je Emina benevolence samozřejmostí, a když mu Ema laskavým tónem vyčítá: „Vy chlapi jste všichni stejní kurevníci,“ slyší z jejího hlasu empatii a porozumění. Ema je hodná na pejsky i na lidi. Ale ta slova, jejichž významu Puňta nerozumí, prozrazují hořkost na Bětulu, která si dnes u nich schválně zapomněla brejle a mobilem zavolala, že si pro ně zítra přijde. Bětuna už tu pár let nebyla. Teď přijela na návštěvu k příbuzným a u Emy a Pavla je pečená vařená. Tedy přesně řečeno u Pavla, který se s Bětou kdysi rozešel a namluvil si Emu.\nPavel měl vážný důvod - Bětuna tenkrát odjela na prázdniny do Němec, přišla tam do jiného stavu, nechala si udělat potrat, ale jinak se o tom s nikým nebavila. Pavel tedy taky ne. Ale začal chodit s Emou, vzali se a vychovali spolu dvě děti. Ty jsou teď v Praze. Bětuna se taky vdala, zas se rozvedla, ale dítě neměla žádné.\nEma už to tuhle nevydržela a zeptala se zlostně Pavla, cože k nim ta ženská pořád chodí, a co on, Pavel, na ní má. Pavel se hloupě usmál a vymluvil se, že Běta je o dva roky mladší než Ema. Mělo to vypadat jako žert, ale Ema se rozhořčila spravedlivým hněvem a řekla manželovi: „Já mám skoro všechny svoje zuby, kdežto ta baba má umělý chrup. Na temeni je skoro plešatá. Skrze kudrlinky jí prosvítá kůže. Vařit zřejmě neumí, když chodí jíst pořád k nám, a z těch výmluv, co pro to má, bych řekla, že není ani moc chytrá.“\n„No jo, ale zato mě kvůli všemu obdivuje, když ty teď nade mnou začínáš vyhrávat v šachu!“ - uculoval se Pavel. Chtěl, aby se Ema usmála, ale ta se dala lítostí nad sebou do pláče. Pomyslela si, jak moc má poslední dobou v domácnosti a s nemocným manželem práce, ale ty ženské to nevidí, pořád je pro ně Pavel ten superman jako dřív, a lezou k nim každý den - a ona pro ně vaří, uklízí po nich - a nikdo pro ni nemá uznání...\nObešli s Puňtou celý blok domu dvakrát. Puňta se posadil u jejich vchodu a tázavě na ni kouká. Ema se podívala na hodinky a polekala se, to už jsou s Puňtou dlouho venku! Víc než půl hodiny. Pavel už měl ležet v posteli. Vyjeli s Puňtou nahoru, Ema odemkla - a Pavel leží vedle stolku s šachovnicí na zemi. Pod okem má modřinu, asi se uhodil. Víčka přivřená, oči nehybné. Ema k němu poklekla, sáhla na krk. Necítí žádný tep. Volá záchranku. Byli u nich za necelých pět minut.\n„Bylo to velmi rychlé, paní Nováková, plicní embolie. Chcete prášek na uklidnění?“\n„Za chvilku tu bude pohřební služba.“\nNež přijeli pohřebáci, Ema znovu poklekla k manželovu tělu, nadzvedla mu trochu hlavu, jemně ji k sobě přitiskla. Pravačkou mu udělala na čelo křížek, pak se rozesmutněla, že tu nebyla, když se to stalo.\nPohřebáci s tělem odjeli.\nEma sedí pořád na té židli, co jí pohřebáci přistrčili. Najednou ucítila na pravé ruce, jak ji Puňta olízl. Teď jí teprve začaly po tvářích stékat slzy.\nPes jí položil přední pracky na kolena. Tak si ho vytáhla na klín a nelogicky mu domlouvá, aby nebrečel.\nPřišlo jí podívat se na šachovnici. Něco se na ní změnilo! Postavila psa na zem a přistoupila ke stolku. Nevěří svým očím.\nBílý střelec, který prve dával černému králi šach, zmizel v odkládací krabičce. Na jeho místě stojí černý jezdec. Šachuje bílého krále, ale ten nemá kam uskočit. Je to mat. ↑\nPetr KLEIN (56)\nBylo mi tak dvanáct let, když jsem z dědova dlouhého baloňáku pověšeného v předsíni sebral krabičku Startek bez filtru. Malá bohorovná výzva. Trhání zapovězeného ovoce, které tam za plotem vykřikovalo hlasitěji než my. Prvotní obavy, prvotní tajemství. Splývat tak v modrém dýmu za bukem všeho viděného.\nStačil jsem vykouřit jednu, možná dvě. Maximálně. A děda se začal shánět po celém bytě. Hlas sílil. Nepozorovaně, abych nevzbudil podezření, vrátil jsem krabičku se zbytkem obsahu na původní místo - do hluboké kapsy plné roztroušeného tabáku.\nDěda v té době nosil dvě francouzské hole. Následek mozkové příhody. Jednou jsem se ho zeptal: “Kdy už budeš chodit bez berlí? Kdy to zas bude jako dřív?“ A on mi řekl, že některé věci v životě jsou napořád, nejdou zahodit jako starý klobouk, protože něco v nás se porouchalo. Pak si oblékl kabát, vzal berle a pomalu se šoural do restaurace Severka.\nA já jsem šel s ním. Zbaběle, pokrytecky jsem ho dokola vybízel k tomu, aby hledal, aby si ještě jednou prošacoval kabát. Znovu a znovu. Činil tak trochu neochotně. Věděl, že všechny kapsy už několikrát prohlédl. Nedůvěřivě strkal ruku do jedné, do druhé. A pak je konečně našel. Neřekl ani slovo. Jednu cigaretu vytáhl, položil si ji na rty a zapálil. Nevím jak v téhle chvíli, ale z mnoha pozdějších indicií jsem usoudil, že na mě podezření nepadlo. Spíš naopak. Ještě několikrát mi později připomínal: „Pamatuješ, říkal jsi mi - šacuj se, dědo, musíš se pořádně prošacovat.“ A říkal to způsobem, jakože nemáme nikdy nic vzdávat předem. Zvláštní disharmonie echa.\nAle události jsou vždycky v pohybu. Jak podivně se uzavírá kruh v hlavě dítěte. Honili jsme se na trávníku před domem. Bývalo nás tam tak deset, někdy i víc. Kouzelný čas věčnosti! Dobrodružství bylo nutné se dotknout holou dlaní, celým tělem. Odřít se o kůru stromů, sjet pískovcovou skálu, chodit po rukou, pálit indiánské ohně, chytat míč v letu a po žebříku vylézt se svíčkou v ruce až do sedmého patra paneláku, těsně pod zamčený poklop. Nevěděli jsme, co je to virtuální realita. Měli jsme tu svojí, bez přívlastků.\nTen den, pokud se dobře pamatuju, svítilo slunce a tráva se stříbrně leskla. Na chodníku před domem se objevila babička. V ruce držela tašku. Hlavu měla mírně skloněnou, odrůstající černé vlasy odhalovaly šediny. Napadlo mě - večer si zase vezmu gumové rukavice, zubní kartáček a ta místa, na která nedosáhne ani za pomoci zrcadel, jí obarvím tou odporně zavánějící kaší. Celý udýchaný jsem se zastavil asi metr před ní. Řekla mi: „Děda dnes v nemocnici zemřel.“ A řekla to, jako by Johan Cruyff minul branku, a proto o něco povadly tulipány. Přes tvář jí visel závoj stínu. Ale co to bylo za stín? Byl utkaný ze smutku a úlevy zároveň.\nMůj otec byl nevlastním synem dědy. Ten skutečný zemřel čtyři týdny po otcově narození. Nikdy ho nepoznal. A tenhle děda se jmenoval Emil. Velký děda. Pojmenování se ujalo už v nepaměti mé paměti. Bylo to popisné pojmenování. Nevyjadřovalo nic jiného než to, že velký děda byl prostě větší než druhý děda, kterému se říkalo malý.\nEmil Nachtmann. Příznačné příjmení. Omen nomen. V noci prý ožíval, vyrážel za kamarády a vracel se pozdě k ránu. Jenomže to znám pouze od babičky. Sám si ho vybavuju, jak sedí u okna v přízemní garsonce s výhledem na trávník, kde\njsme si hrávali. Chléb namazaný kapiovým sýrem si krájí na kostičky, jednu po druhé vkládá do úst a zapíjí bílou kávou. Hole má opřené tak, aby na ně kdykoli dosáhl a na nohou ty velké kostičkované rozšmajdané bačkory s vyplazeným jazykem. To ještě předtím, když chodil bez opory, a já byl ve věku batolete, vidím v mlze dlouhá odpoledne strávená s ním na procházkách po okolí a jenom matně tuším ten pocit průzračnosti, s nímž jsem v poledne usínal ve stínu bříz. Ale taky si vybavuju hádky a křik. Hozené prkýnko a strašnou modřinu pod babiččiným okem. Vánoce, kdy scházel od výtahu v mezipatře k našemu bytu, ke sváteční večeři, byl přiopilý, a mně z neznámého důvodu metal z té výšky směrem k mamince hanlivá oslovení.\nKdo byl děda? Co skrýval? A před kým? Každý z nás dělá v životě věci, které mu není dáno nikdy odčinit. Babička mi později říkala, že tak jako ke mně, se děda nechoval k nikomu. Ani k ní, ani k mému otci. Dokonce ani k mému bratrovi ne. Na milost ho podle babičky vzal až v okamžiku, když Pavel, můj mladší bratr, v průběhu klukovského zápolení přehodil soupeře přes rameno a zvítězil. „Na tebe děda trpěl,“ připomínala mi babička, „asi jsi byl jediný, koho měl opravdu rád.“ Ale já jsem se nikdy nepral. Nikdy nezvítězil. Tak kde se vzala ta náklonnost?\nČím to je, že nám tak dlouho trvá, než jakž takž poskládáme smysluplnou mozaiku? Čím to je, že neustále o něco zaostáváme? Že jsme občas zbabělí, někdy zlí, jindy laskaví, sentimentální, plní omylů a chyb? Že neslyšíme, nemilujeme tam, kde milovat máme, neodsuzujeme tam, kde ...\nDruhý den nato, co děda zemřel, zašeptala mi babička mezi čtyřma očima: „Poslední slovo, které jsem od něho slyšela, bylo tvé jméno.“ ↑\nMarek MOJZÍK (32)\nJeště před týdnem jsem měl prosperující firmu s osmi lidmi a nyní tady sedím na kusu skály, téměř ve tmě, bez naděje, bez budoucnosti. Moji věrní zákazníci, kterým jsem pomáhal se servisem IT a radil jim, jak co nejbezpečněji přežít na síti, jsou navždy pryč. Nikdy už neuvidím ani své zaměstnance. Bývali to takoví příjemní lidé...\nZadumán nad svým temným osudem, ani jsem nepostřehl, že si ke mně kdosi přisedá. Úlekem krátce zalapám po dechu — můj nový přísedící vypadá na první pohled jako hrdlořez. Místo jedné ruky má bionickou náhradu, na jejímž zápěstním displeji svítí cosi jako rudá lebka. Tvář mu zdobí jizvy, které si patrně neodstranil (či dokonce pořídil) hlavně proto, aby z něj šel strach, a momentálně i zahořklý úsměv, v němž vidím možná i špetku vzájemného pochopení. Tichého porozumění. OK, budeme tu sedět společně a mlčky meditovat. Mně také není do řeči. Oba jsme smutní. Budu mu ve svých myšlenkách říkat třeba Tonda, podle svého podřízeného, který vždy po víkendu dorazil do práce s kocovinou. Celá pondělí tiše bloumal po kanclu jako zombie.\n„Ahoj, já jsem Richard,“ pravil náhle Tonda tlumeně. Představil jsem se mu též a potřásl si s jeho rudou lebkou. Zvláštní, od umělé ruky vrahouna bych čekal pevnější stisk. Možná má problém se sebevědomím. Nebo s baterií.\n„Taky ti je tak blbě? Strašně mi hučí v hlavě,“ posteskl si a tím mi opět připomněl mého servisáka. Propadu do hlubší nostalgie však zabránila Tondova otázka na tělo:\n„Nikoho. Zatím.“ — a vrhnul jsem na něj ten nejnebezpečnější pohled ze svého mimického repertoáru, takový, který jsem doposud používal jen při upomínání na nesplacené faktury.\n„Hm, zatím :-),“ ušklíbl se Tonda a pokračoval: „Já odrovnal čtyři lidi. Teda vlastně tři, účetního zachránili. Myslím, že ten mě prásknul, že proto mě odsoudili.“\n„Ne, tím to nebude. Prásknul tě tvůj mozek. Víš ty vůbec, co přesně se stalo minulý týden?“ — zeptal jsem se Tondy.\n„Vím jen, že jsem byl shledán vinným. Netuším, co se vlastně stalo, ale jsem teď nejspíš nesmrtelný a většina lidí kamsi zmizela. Zatím všichni, s kým jsem mluvil, byli vrazi, ty jsi buď výjimka, nebo kecáš. Říkám si, že jsme možná zavření v nějaké trhlé virtuální realitě.“\nPřemýšlím nad jeho teorií... svým způsobem není zase tak daleko od pravdy. Tak mu to vysvětlím...\n„Minulý pátek se týmu programátorů v Curychu povedlo rozběhat genetický algoritmus zdokonalující sebe sama, program navyšující svůj intelekt. V sobotu večer jejich umělá inteligence dosáhla úrovně lidské geniality a...“\n„A tu nenapadlo nic geniálnějšího, než vytvořit tohle virtuální panoptikum?“ — vpadl mi do výkladu Tonda.\n„Ale ne! Nenapadlo ji vůbec nic, neměla svoji vůli. Byla jako takový instantní Einstein, kterého jde nasypat do libovolného problému, a on se pokusí najít nejlepší řešení. Přesněji řečeno instantní milion Einsteinů, protože když máš dostatečný výpočetní výkon — a ten tu byl — můžeš spustit program víckrát najednou. Než skončil víkend, bylo v jedné laboratoři učiněno víc vědeckých průlomů, než za poslední tři staletí. Lidem se krom jiného naskytla příležitost přenést své vědomí do počítače a pak znovu zapnout program, čímž by získali nejen nesmrtelnost, ale i ohromnou inteligenci a moc. Protože světu vládne chytřejší.“\n„Haha, tak to sotva!“ — nevěří Tonda.\n„Vždy to tak je. Na inteligenci lze pohlížet jako na optimalizační postup hledající lepší a rychlejší řešení, jejím projevem jsou lepší možnosti a důsledkem je větší moc. I obyčejná lidská mlátička, jako jsi ty, je řádově chytřejší než delfín a kdyby šlo do tuhého, delfín by neměl šanci.“\nPo této úvaze se tváří zamyšleně. Těžko říct, zda pochopil, nebo si jen představuje, jak trhá delfína na cucky svojí umělou superpaží. Přejdu raději na současnost...\n„Drtivá většina lidí nyní žije v softwarové formě, v počítači, který odletěl kamsi pryč, asi zkoumat vzdálené části vesmíru, hledat nový život a nové civilizace... těžko říct, co přesně dělají, je to nejspíš mimo naše chápání. Tebe tu nechali, protože jsi sprostý vrah — magnetickou rezonancí ti na dálku přečetli vzpomínky, zhodnotili celý tvůj život a rozhodli, že si povznesení nezasloužíš. Ale bylo by neetické tě zabít nebo nechat stárnout. Zůstal jsi na Zemi, společně s veškerou technologií z neděle, kromě těch instantních Einsteinů. Nejsi pro ně hrozba, ale stejně nechtějí, aby ses vyvinul dál.“\n„Zní to spíš jako sci–fi. Jak ses o tomhle všem dozvěděl?“\n„Sdělili mi to ve snu.“ — Aj, tohle jsem měl lépe promyslet.\nTeď mě bude mít za blázna. Forma sdělení v onom snu byla zvláštní, všechno bylo jakoby napsané, slovy, která jsem neznal, ale přesto jsem rozumněl jejich významu. Připomínalo to licenční ujednání, které se odklikává při instalaci počítačových programů. Délku to mělo cca jako vítězná próza z třicátého ročníku Evropského kalamáře. Transformovaná část lidstva mi takto vysvětlovala, co se stalo a co se bude dít dál a ptala se mě, zda chci být součástí této úžasné budoucnosti. Já ovšem rád plavu proti proudu. Dotaz byl spíš formální, protože měli proskenovaný můj mozek a dopředu znali moji odpověď. Byli z ní upřímně smutní, ale respektovali ji.\nTonda se mi směje. Ba přímo vysmívá. Tak se s ním rozloučím:\n„Hele, mysli si, co chceš, Tondo. Nazdar!“\n„Já nejsem Tonda,“ volá na mě a ukazuje rukou neslušné gesto, při čemž na displeji se automaticky zobrazuje vysvětlivka. Jak absurdní. Pouštím si podne.jdem.cz a mizím pryč, na dně Mariánského příkopu už se mi nelíbí. ↑\nFrantišek MITÁČEK (52)\nSpisovatel Harry Thurk mi jistě promine, že jsem si tak trochu přiukradla název jedné z jeho knih. Ale kdo by ho dneska četl, že ano.\nAle zpět k myšlence, proč jsem se vlastně dala do psaní. Přinutily mne moje vzpomínky.\nMůj příběh tedy začíná....\nHistorici později tuto dobu pojmenují érou normalizace.\nOsud tomu tedy chtěl a já se přestěhovala s rodinou do našeho nového útočiště. Vesničky, ve které dnes již opomíjený spisovatel Řezáč umístil děj několika svých románů. Proto zde má také stále sochu.\nNastěhovali jsme se tedy do domu v ulici směrem na Vykmanov. Začínáme si tedy zvykat na okolí. Naproti nám je opuštěný zarostlý barák, který působí dosti tajemně jako hrad nějakého upíra... Tajuplnosti mu dodává fakt,že v něm zemřela stará Němka. Dům je samozřejmně plný věcí, které se mohou hodit těm, co nestačili něco lohnout v létech poválečných. Každý večer na „strašidelný zámek“ upozorňuje štěkotem náš pejsek Zorka, kterého jsme si přivezli z Kadaně. Pes, který štěká sice nekouše, ale je nepohodlný (když na všechno upozorňuje), proto skončí nakonec otráven na psím hřbitově. Tomu se říká přivítání, že ano?\nK novému domovu samozřejmně patří také noví lidé. Pár dalších desítek let jim budu říkat sousedé. Je to zajímavá soldateska, tak jak jí vykoval kadlub prvních poválečných let. U nás v ulici je mezi nimi třeba jedna Polka. Stala se mojí první kamarádkou: „Vážení“, ta když se rozčílí, tak se její ječák vyrovná rozjeté cirkulárce. Nebo ta drobná od naproti, tak ta zase vypadá, s tou její chaloupkou, jak z té perníkové pohádky.\nOnehda si k nám přišel vypůjčit pákové nůžky soused za potokem. Mluvil tou jejich sudetáckou němčinou a když nůžky vracel, klel, že nástroj byl tupý. Dokonce koukám, i věnování tam zanechal: NAOSTŘENO DIKY RUDE ARMADE. Později jsem se dozvěděla historku, že odletěl posledním letadlem z letiště PITOMNIK 23.LEDNA 1943 od STALINGRADU a stejně ho Rusové lízli kdesi na Visle. Pár let pak zvedal úroveň sovětského hospodářského zázraku a tam se naučil ostřit!\nMne ovšem nejvíce zaujali usedlíci kousek nad námi. Starý pán chodící o holi a jeho drobná manželka. Po čase jsme se jako sousedé skamarádili. Za chvíli si připadám, že je znám od nepaměti. Hlavně pána, jako bych se s ním již někdy setkala? Zaujaly mne ty jeho oči! Kde já je už viděla?\nZrovna spolu klábosíme při práci na zahrádce a v tom přiletěli kluci, že dole u kina se objevili Rusáci. Sic už to nejsou ti, co přijeli se šeříky na tancích! Dnes jsou to spíše ti, kterým zpívá Karel Kryl, ale vysvětlete to harantům že! „Tak tu máme zase Rusáky,“ říkám tomu dědovil. A náhle se to stalo! Vidím ten jeho strašný stín hrůzy v očích! Ty jeho oči! Vždyť já je dobře znám!\nRázem se moje myšlenky vracejí.\nJe jaro květen 1945. Tehdá jsem s mojí matkou sloužila u sedláka v malé vesnici Dolní Podvlčí na Mělnicku. Válečný konflikt už pomalu dohořívá, ale nás se to zatím netýká. Pro nás, děcka, je to dobrodrůžo. Onehda jsem šla za kámoškou podél trati do „vechtr“ baráku směrem na Mšeno. Koukám na ni a ona celá vyděšená na mne řve: „Vlasto, Vlasto, rychle se poběž schovat k nám do stavení! Ty huso, ty nevíš že tady po trati jezdí lokomotiva s plošinovým vagónem, na kterým je kulomet a střílí na každého, kdo se mihne kolem trati? (Později kulometčíka odvážně odzbrojí největší sígr z měštanky Venda Kavenda. Skočí mu za krk s nenabitou pistolí a vyhodí ho z vlaku.)\nNěmci se chystají bránit přístupy k Mělníku. Jde o volnou cestu od Prahy. Budují opěrné body obrany. Taky se objevili u pantáty na statku. Prosí hospodáře o trochu vody a jídla. Je to nějaká rota poslepovaná ze všech možných zbytků jednotek. Mladí, staří a lehce ranění vojáci z landvéru.\nAni pořádně nestačili zaujmout obranné postavení v Liběchově.\nPrásk, prásk, pár výstřelů i dávek ze samopalů zapráskalo a už jsou tu naši osvoboditelé. Jde o průzkum Rudé armády. Žádné tanky, žádná pěchota, ale švadrona „donských kozáků“. Frickové odhazují zbraně, zvedají ruce a křičí Hitler kaput, kaput!\nSaldáti je ženou za lígr zrovínka k nám do stodoly. Statek je tedy až po střechu plný zajatců, rudoarmějců a jejich koní.\nNastává čas odpočinku, machorky aj garmošky a jak už to u Rusů bejvá, vodky. Nejvíce si rozumí sovětský major s naším pantátou. To víte, dva koňáci! Po tajnu je poslouchám, jak se bavějí o koních, a připadám si, že jsem se ocitla v pohádce Zapomenutý čert od Drdy. S přibývající slivovicí je to samej grošák, železňák, šimlík a vůbec, kdo by se v tej koňskej hantýrce vyznal. Samozřejmě Trepikfajsl je pro mne ten urostlý ruský kozák. Po očku šmíruju, esli nemá fakt kopyto! Nakonec jsem byla odhalena a vyhozena. Mám prý něco na pití a k snědku donést všem venku.\nKoňácká univerzita je náhle přerušena dívčím jekotem a brekotem a já celá červená a uslzená jsem vpadla do cimry. Jak se říká, „život vojenský je život veselý“, tak kdo by si nedovolil na mladou hezkou holku!\nPantáta zbrunátní hněvem a vztekle poráží stůl v sednici. Skleničky s nedopitou kořalou se tříští o zem! Rázem je konec akademie! Konec bratření! Sovětský major vytahuje z pouzdra na opasku svého mausera a vybíhá na dvůr. Nechává nastoupit celý statek. Všechny vojáky bez rozdílu uniforem. Rusové vlevo, Němci vpravo! Vyhlásí rozkaz: okamžitě se má přihlásit viník incidentu a bude následně zastřelen bez rozdílu. Má na to minutu. Ručička hodinek na jeho zápěstí se rozbíhá..tik...tak...tik...tak... a nikdo nevystoupil!\nNásleduje ještě hroznější rozkaz číslo dvě. Vystoupí každý desátý a bude odsouzen k trestu smrti! Úpadek kázně nelze strpět ani na konci války. Nastává odpočítávání smrti. Odin, dva, desjat, ozývá se z řad rudoarmějců. Oni vystupují bez hlesu.N ěkteří vyndavají obrázek Stalina!\nAjn, cvaj, draj, odpočítávají Němci. Mnozí z nich se modlí. Označení vystupují z tvaru. Kozácký major mě volá k sobě. Mám se podívat, jestli nějakého výtečníka přece jenom nepoznám. Bere mě za ruku a vede mě od jednoho odsouzence k druhému. Pomalu, krok-sun-krok, mám prozkoumat tváře pachatelů. Zmateně si prohlížím obličeje rudoarmějců.Pro mne je to jako bych listovala antropologickým atlasem: „Nu vot smatri.“ A klepe hlavní pistole na hrudě pachatelů. Ten! A nebo ten!\nTak Rusy jsme minuli a ted jsou na řadě náckové. Major spolu se mnou postupuje a zase buch buch klepe do vzorně zapnutých knoflíků na hrudi. Ve tvářích Němců mulajících si modlidby se zračí strach z blbého konce v závěru války. Pomalu se blížíme k poslednímu vojákovi s hodností frajtra. Sám od sebe rychle promluví tou jejich sudetskou češtinou: „Prosím ne, nezabíjejte mne!“. Hlas se mu třese: „Mám doma v Sudetech manželku, českou manželku s malým klukem!“\nPohlédnu mu do vyděšeného ksichtu. A zaujmou mě okamžitě ty jeho oči. Je v nich\nhrůza, strach a nevím co ještě. Zrcadlí se v nich, jak na plátně filmového týdeníku, hrůzy z koncentráků, děs z mrtvých Heydrichiády, odlesky ohně z nedalekých Lidic i studený chlad Stalingradu! To vše se mihotá v těch očích jak v čočce kinoautomatu! V duchu taky, jak on, slyším Lili Marlen... „Vor der kaserne. Vor dem groben tour, Stand eine laterne. Und steht sie noch davor...“\nTak a tady záměrné končí vzpomínka mojí matky a nikdo nikdá už se nedoví, byl-ti ten voják tím sousedem. Neopovážila se ho totiž nikdy zeptat. Na všechny figurky z tohoto příběhu už dávno napadal prach minulosti. A já, protože jsem je tam potkával, věnuju jim tuto story.\nJim a mojí matce.\nA taky trochu učitelkám češtiny zdejší školy z let sedmdesátých, protože bez nich bych to asi nenapsal, néééééééé. ↑\nHelena PANNINGOVÁ (41)\nPan Antonín Jerolímek byl kapacita. Ve vědeckém světě za mlada hodně znamenal. Ve světě vědy tam měl panečku zvučné jméno. Vždycky jsme si Toníčka vážili, já jako hodně dobrého kamaráda, ostatní, domnívám se, trochu prospěchářsky těžili z faktu, že tak slavná osoba žije právě v jejich sousedství. Pro praktický život byl Toníček vybaven velice skromně. Spokojil se s málem a někteří sousedé si ho občas dobírali, nicméně ani tak nikdy neodmítl posedět v naší hospůdce a popít s námi. V tu chvíli se dokázal alespoň na chvíli vymanit ze svého světa čísel a vzorců a právě tehdy byste ho od obyčejného člověka těžko rozpoznali. Po nějakém tom půllitříku se mu jazyk pletl stejně, jako jakémukoliv smrtelníkovi. Jo, smrtelník, to on asi byl, i když podotýkám asi, ale kdokoliv to on opravdu nebyl. Žil sám v malém domku. Ženu ani děti neměl, a vlastně po něčem takovém nikdy ani netoužil. Jednou jsem se ho ptal: „Tondo, řekni mi ale upřímně, není ti tu někdy takhle samotnému smutno? Já bych od ty svojí báby sice někdy nejradši útek, ale znáš to, s čertem špatně, bez čerta ještě hůř.“ A na to mi Toníček odpověděl velice krátce: „Víš, kamaráde, když jednou objevíš kouzlo astrofyziky, víckrát už se zamilovat nedokážeš.“ Při těch slovech mu v očích zaplály jasné ohníčky a já tušil, že objevil lásku na celý život. Snad už to ani není pravda, že právě takové ohníčky jsme měli s Maruš před pětatřiceti lety v očích také, jenže ty naše na rozdíl od Toníčkových už dávno vyhasly. Rád jsem chodil na kus řeči ke svému sousedovi, dobrosrdečnému zanícenému astrofyzikovi. Pokaždé mě ovládlo ohromné vzrušení z naprostého chaosu, jež držel v zajetí celý jeho dům. Málo věcí mělo své místo, trvalé místo, až na pár hvězdných map a jakýchsi pokroucených nákresů, které visely na skobičkách v místech, kde ještě před pár lety visely obrazy. Mezi haldami papírů na stole, pohovce i podlaze jsem nezřídka kdy narazil na několik dnů starou, podivně zavánějící nedojedenou večeři, či snad oběd, možná to bylo obojí, a o kus dál, opět mezi popsanými stohy papírů, se povalovaly děravé ponožky. Dokonce jsem jednou ráno mezi změtí číslic a vzorců pomáhal Toníčkovi hledat jeho umělý chrup. Po úspěšném nalezení čehokoliv vždycky pronesl: „Mám tu nepořádek viď.“ V hlase měl pokaždé trochu studu, hned ale dodal: „Vždyť víš, mě je takhle stejně nejlíp.“ Často jsme po večerech vysedávali před domem na staré, březové lavici, a to jsem pak dlouhé hodiny poslouchal o hvězdách a jejich planetách a o měsících kroužících kolem planet a o dálce, která nás dělí. Toníčkovi plynula čísla s obrovskými počty nul z úst tak přirozeně a lehce, až mě naprosto ujistil o tom, že dostat se na naší nejbližší hvězdu je vlastně tak jednoduché, jako dojít na náves, obejít rybníček a vrátit se zpátky. A jak uměl líčit světla těch dálek. Skládal dohromady tisíce odstínů barev, o kterých jsem neměl ani tušení. Vida ho, říkal jsem si v duchu, ten vesmír je ale tajnůstkář, tváří se na nás černě, občas na nás blikne malými žlutými jiskřičkami, a zatím.... „Ty, Jaroušku, dnes ráno, měl jsem ti v hlavě takový divný pocit,“ to říkával Toníček často, a hned na to dodal: „Tak sednu za stůl a počítám, a víš co? Já jsem už vážně asi hodně blízko.“ Toníček snil, vlastně věděl, o vzdálených galaxiích a kombinacích jakýchsi strun a černých děr, pomocí nichž by přiblížil náš svět světům kdesi ve vesmíru. Nikdy jsem neměl to srdce říct mu, že vůbec nechápu ani ty struny ani černé díry, a že mám z jeho čísel umocněných na pětadvacátou někdy hodně těžké spaní. Ne, ne, byl jsem mu vděčný, a věřil každému slovu. A Toníček si na oplátku dokázal velice vážit věrného posluchače. S jeho vyprávěním, jako by nekonečně vzdálené světy byly na dosah ruky. A pak přišel ten den. Velký den pro Toníčka, den, který ukončil náš poklidný život, plný vesmírného toulání. Nějakou dobu jsem tenkrát chtě, nechtě strávil v nemocnici. Úplně zbytečně. Prý aby to nebyla prostata, bába jedna moje, bláznivá. No, alespoň má teď klidný spaní. „A, že nevíš, co je novýho,“ povídá uštěpačně, jen jsem si stačil vybalit župan. „Počkej, až uvidíš Tondu Jerolímka, má z něj srandu celá vesnice. No kdyby bylo na mě, takovýho člověka bych tu jen tak běhat nenechala, klidně může bejt i nebezpečnej. Divím se, že starosta ještě nezavolal, ať si pro něj přijedou.“ Toníček? Ono se mu něco stalo? Našel jsem ho až na návsi, seděl u kapličky, v ruce držel otrhané kusy papírů, seděl tam jen tak, ve spodkách a ve svátečním saku a něco mumlal. Pohladil jsem ho po vlasech. Zvedl hlavu a povídá: „Všichni se mi smějou, ale já na to konečně přišel, už vím, jak se tam dostanu a oni zas k nám!“ Přikývl jsem a trochu učeně dodal: „No to přece bylo jasné, že na to přijdeš, já ti vždycky držel palce. Pojď, půjdeme, a vyprávěj už, nemůžu se dočkat! Počítal jsi ve vzorci s tou černou dírou, nebo ne?“\nPo pravdě řečeno, vlastně si ani neumím představit loučení s Toníčkem. Jednoho dne jsme našli jen prázdný dům. Stoly, zásuvky, nikde ani čárka tužkou, natož stohy papírů plné vzorců a čísel. Tu noc, co Toníček zmizel, probudil spoustu lidí silný záblesk a nezvykle jasné světlo od východu, které na pár okamžiků rozsvítilo celou oblohu. Kdepak by u nás na vsi někdo něco tušil, natož spojoval jasné noční světlo s obrovským kruhem v obilí, který se objevil na východním svahu nad vesnicí. A já? Každý večer zvednu hlavu ke hvězdám, ať jsou vidět nebo ne, a zamávám Toníčkovi. ↑\nLudmila ŠIMŮNKOVÁ (58)\nSluneční den vybízel k procházkám podél nábřeží vlnící se řeky s mírnými peřejemi. Osiřelé lavičky nabízely posezení starším lidem, mládeži i zamilovaným párům. Na jedné z laviček usedla stařenka v doprovodu své dvanáctileté, uplakané vnučky, které zemřel pejsek. Babička se snažila vnučku ukonejšit.\nChvíli sledovaly korzující lidi. Opodál děti házely kousky chleba divokým kachnám, které křídly vířily pěnící se vodu.\nStará žena prolomila ticho. „Vidíš támhle tu holčičku, jak krmí ty kachny?....Jestli chceš, povím ti příběh z mého dětství.“ Vnučka přikývla a se zájmem naslouchala jejímu vyprávění.\n„Určitě jste se ve škole učili o padesátých letech komunismu. Tehdy vládla nevraživost mezi lidmi díky Leninově učení a zvýšené politické angažovanosti k dokončovanému znárodňování majetku. Zakládaly se družstevní kravíny společně s vepříny a osidlovaly se opuštěné domky v malých vesnicích a osadách.\nBylo mně asi jedenáct a mému bratrovi osm let, když otec v jedné takové vsi koupil starší, přízemní domek se štítem a okny na příjezdovou cestu, do něhož jsme se začátkem jara nastěhovali. Za domem byly jen louky a v dálce stál kravín, ve kterém táta později pracoval. Po nastěhování jsme zde našli nový domov. Uzavřený, travnatý dvůr skýtal soukromí a otevřená kůlna poskytovala starší slámu, také dřevo snad ve všech formách a velkou hromadu uhlí. Netrvalo dlouho a my si zvykli na nové žití. Bylo nutné vystěhovat většinu nábytku na půdu, aby otec mohl předělávat domek zevnitř. V kůlně si díky své šikovnosti upravil dílničku, pořídil králíky a slepičky. Naše spokojenost vládla celým domem. Postupem času koupil malá kuřátka a kachničky a já každý den malé drobotině čistila krmítka společně s vodou a vyměňovala špinavé papíry, které sloužily jako podložka. Nasypala jsem jim rozmělněnou potravu ze šrotu a kopřiv, pomazlila se malými tvorečky a odešla společně s bratrem do nedaleké školy. Dny se míjely a malá drůbež povyrostla. Vždy po návratu jsem odložila aktovku a šla opět nakrmit malou drobotinu, která se toulala v zeleni a hledala různé pochutiny, které tráva poskytovala. S připravenou potravou jsem na ně volala a vždy se těšila na moment, kdy se jak malé, bílé šípy se sbíhaly k mým nohám a s pípáním mne vítaly. Takto šel čas...Jednou v podvečer jsem náhodou zaslechla otce, jak rozmlouvá se sousedy o odkoupení dřeva z kůlny. Otec však dřevo nemínil prodat a tak sousedé odešli s nepořízenou. Táta byl po jejich odchodu rozmrzelý a večeře se ani nedotkl. Večer jsme všichni šli spát. Ale náš spánek netrval dlouho. Křik táty mne i bratra probudil. Tatínek na nás volal, abychom honem vstali, protože nám hořel dům. Nejdříve jsme ospale tátu sledovali a nechápali. Ale jeho zhrozený výraz mluvil za vše. Tatínek na nás opětovně volal, abychom vstali, že bychom mohli uhořet, protože už hoří polovina střechy. Popadla jsem bratra za ruku a jen tak v pyžamu a pantoflích jsme vyběhli na chodbu, kde dveře byly otevřené, olizovány plameny s hořící verandou. Rychle jsem sundala kabát z háčku a hodila na bratra, vzala jej za ruku a snažila se proběhnout verandou ven mimo plameny. Na dvoře jsem se zastavila, otočila se a s hrůzou zjistila, že strop verandy se propadl. Střecha po celé své délce domu byla zachvácena vysokými plameny, které ve tmě byly o to hrozivější. Rychle jsme ze dvora vyšli před dům na cestu a posadili se na příkaz otce na travnatou vyvýšeninu. Stále vidím oči svého bratra. Byly vytřeštěné, nechápající, dívající se na plameny, které se víc a víc rozšiřovaly. Tatínek plakal a prosil Boha, aby jej už ušetřil. Rány, které mu život uštědřil, byly pro něj již neúnosné. Nejbližší sousedé se seběhli a pomáhali vytahovat na cestu hodnotné věci, které se daly okny protáhnout, neboť dveře byly v plamenech. Okénky ve štítu jsem sledovala, jak hoří pověšené peřiny, má výbava a uvědomila si, že vše, ať nádobí, či veškerý nábytek shoří. Až s odstupem času jsem pochopila, že hasiči přijeli velmi pozdě. Dodnes slyším hukot plamenů a praskající dřevo, padající k zemi. Díky šoku jsem nebyla schopna plakat.... Tmu vystřídal úsvit a ukázal veškerou zkázu. Dům již neexistoval, jen jako monument se tyčil komín. V paměti mám stále ten pach spáleniště. Naše oáza klidu neexistovala. Dívala jsem se kolem sebe. Otec ležel zhroucený v trávě. Sousedé debatili, proč hořelo a litovali jeho i nás. Pomalu jsem vstala a šla se podívat na místo, kde ještě večer byla moje drobotina. Nenašla jsem nic, jen dohasínající kousky dřeva. Vše bylo ztraceno. Pantofli jsem rozhrábla ještě teplý popel a spatřila nespálené hlavičky drůbeže. Představa, jakými strastmi umírala drůbež, mne rozplakala. Moje radost skončila. Nemohla jsem najít vysvětlení, proč to všechno. Tehdy jsem to nechápala. Esenbáci, to byli kdysi jako policie, se snažili zjistit příčinu požáru, ale nic se nezjistilo. Předseda tedy otci nabídl náhradní bydlení v nedalekém malém domečku, který vypadal strašně. Najednou přijel traktor s valníkem, na který nám sousedé pomohli naložit malý zbytek majetku, vysadili na něj zlomeného tátu i nás a odjeli jsme do nového domova. Ještě ten den nám lidé přinášeli potraviny, oblečení a starý nábytek jako výpomoc. Bylo moc těžké znovu začínat, ale postupem času se táta vzchopil a pokračoval dále ve svém žití a nám poskytl to nejlepší, co život nabízí.“\nMírný vánek rozcuchal stařence vlasy. Třesoucí rukou si pramínky šedin urovnala. Pohledem hledala děvčátko krmící kachny, ale místo bylo prázdné.\n„Já vím, že tě trápí smrt tvého pejska, ale časem jistě budeš mít jiného mazlíčka a věřím, že nikdy nezapomeneš, jako jsem nezapomněla já.“ Vnučka se pousmála a pohladila stařenku po ruce. Těžce se zdvihla a opíraje se o hůlku pomalými krůčky odcházela v doprovodu vnučky, zanechávajíc za sebou vzpomínky i částečnou setinu z celku hořkosti, ale i radosti. Léta ji naučily, že život se neskládá jen z radostí, ale i ze strastí, které jsou součástí žití. Už dávno si uvědomovala, že bývala šťastna ne kvůli sobě, ale kvůli druhým, kteří si k ní přišli pro smích a potěšení. Znala tíhu bytí a hodnotu štěstí, které ráda rozdávala. ↑\nNapřed o nic nešlo, až posléze šlo o život. U meze nad temně zeleným cibulovým polem a lánem zlátnoucí pšenice, mezi Račeticemi a Novou Vsí, se jednoho dne sešla nesourodá trojice, jejíž osudy se na zlomek času protly.\nNa mezi se objevil chlap s přezdívkou Pokrfejs. Přiloudal se sem s vychrtlou a zarostlou tváří, nemytý, propadlý hazardním hrám, momentálně na mizině a s hladovým břichem. Prohrál v kostkách poslední stovku euříků. v zasmoleném momentě, když už si myslel, že se na něj usměje štěstěna. Z očí mu čouhala beznaděj a absťák hráče, vzdorná touha po lepším životě, pod nimi rty křivící se nad nespravedlností osudu. Jako obvykle, když byl na mizině, vracíval se do polí, na meze zarostlé šípky, mezi hvozdíky a trávy, na místa, kde cítil své kořeny, a která ho neprovokovala k sázkám. Dnes zalehl nad mezí mezi obilné klasy a zíral do modrého nebe nad sebou, jakoby z něj mohl vyčíst, kde se stala chyba.\nPoblíž Pokrfejse se povalovala mezi řádky račetická koule. Možná že patřila k poli od nepaměti, možná sem byla dovezena - kdo ví? Byla téměř dokonale souměrná a překvapivě těžká, stará možná 20 milionů let. Tvořily ji kyzy železa, zrnka písku a jílovité minerály. Zformovaly ji kdysi sirné bakterie kolem drobku organické hmoty tak šikovně, že koule jak přijímala, tak vydávala energii a senzibilové věřili v její dobrou i ničivou sílu. Nyní si koule jen tak odpočívala na poli a vyměňovala si energie s okolím.\nDo pohody pole s cibulí nakoukl z obilí zajíc. Zprvu se schovával mezi řádky, se slechy přitisknutými ke hlavě, později se zvedl a vyhodnocoval, je-li bezpečno. Nic podezřelého nezjistil a začal okusovat listy plevelů. Občas poskočil a dál střídavě panáčkoval a okusoval lupení. Nasával rovnováhu polí. do které byl zasazen, promísenou vůněmi z Doupovských hor. Zajíc uměl ještě něco. Do vínku mu bylo dáno, co znají jen senzibilové. Svými zaječími instinkty byl schopen vnímat změny v rozložení energií ve své blízkosti.\nPokrfejsa na okraji obilného pole probudil hlad. Zaregistroval berušku, se kterou se zhoupl před jeho nosem list, a vyhládle se rozhlédl po okolí. V jeho zorném poli udělal několik hupky-dupků zajíc a přibližoval se k němu. Pokrfejs byl v mžiku dokonale vzhůru. Hlavou mu probleskla představa masa upečeného na ohýnku a zasvítily mu oči. Horečnatě přemýšlel, jak zajíce ulovit. Nedohoní ho. Běžet rychlostí 75 km za hodinu, kterou umí zajíc, to Pokrfejs nedokáže, i kdyby běžel jako o život. Může ho ale něčím praštit?!\nZajíc si zatím bezstarostně hopkal a polevoval v ostražitosti. Zrovna si pochutnával na jitrocelu, když Pokrfejsův pohled padl na kouli v cibulovém řádku. Pokrfejs ještě více zbystřel a začal se ke kouli plížit. Obezřetně, pomalu, pomaličku, aby zajíc nepostřehl pohyb. Šlo to o několik metrů. Potom o dalších pár.\nKdyž kouli uchopil, málem překvapením hvízdl. Byla mnohem těžší než očekával. Pomyslel si, že je to kule jako do kanónu a maně si vzpomněl na švédská tažení zdejší krajinou. Koule byla vyvážená na všechny strany a pocitově nabitá energií zabíjet. Ve dlani bezchybně seděla, jen jí dát směr. Pokrfejs se znovu zaměřil na zajíce. Jen tak učinil, zabrnělo ho slabě ve dlani, ale nevěnoval tomu pozornost. Uchopil kouli a pevně sevřel prsty. Rukou mu projelo zabrnění silné jako blesk. Polekal se, nevěděl, co se děje. Ruka se mu začala chvět a nedovedl to potlačit. Zajíce se ale nevzdal.\nZajíc se zase rozhlédl po okolí a podvědomě ucítil, že se změnilo rozložení energie v jeho okolí. Vycházelo to z míst, kde se nacházel Pokrfejs v cibulovém řádku. Pátral svými smysly. Nic podezřelého neviděl, zato zostražitěl.\nPokrfejs se pomalu přesunul v cibulovém řádku o další metr blíže, aby mohl lépe zacílit. Zajíc vytušil, že je zle, protože energie, kterou už jednou zachytil, byla v pohybu.\nV ten samý moment se Pokrfejs rozhodl k útoku. Sevřel znovu kouli pevně do ruky. Tentokrát mu projelo silné zabrnění celým tělem a ruka se roztřásla. Na zlomek vteřiny ho to zpomalilo, přesto po zajícovi kouli vší silou mrštil.\nNáhlá změna koulí vysílané energie zajíce varovala. Mohutně dupl a chtěl zmizet. V zápětí však ucítil tupou ránu do zadního běhu. Vymrštil se obrovským, šestimetrovým skokem a s vřeštěním a po třech běžel běh o svůj život. Prokličkoval k obilnému lánu a ten se za ním uzavřel.\nPokrfejs s napětím sledoval, kam zajíc mizí. Zvedl se, aby ho dohledal, ale slehla se po něm zem.\nZajíc se zastavil uprostřed obilného lánu a teprve nyní si uvědomil rozsah svého zranění. Zadní běh měl do krve zhmožděný, ne však zlomený. Teprve teď si naplno uvědomil, že mu šlo o život. Tušil však, že se s trochou štěstí z dnešní šlamastiky dostane. Obalil ránu suchou hlínou a vystavil ji slunci.\nPokrfejs otráveně sakroval. Aby zahnal hlad, utrhl si hrst obilí, profoukal ho od osin a plev, žvýkal zrnka a pomalu z nich polykal rozmělněnou tekutou kaši. Poté znovu zalehl do pole a věnoval se zase zírání do nebe. Vlastně, když nejde o život, o nic nejde, říkal si. Najím se jindy. Avšak ve tváři se mu založila nová, zatím nepostřehnutelná vráska z nespravedlnosti osudu.\nA račetická koule? Dostála pověsti koulí vršanských a bílinských a dalších. Dál vysílala a přijímala kladnou i zápornou energii a zajíc u ní založil z vděčnosti, že ho varovala před útokem Pokrfejsa, nové bobkoviště. ↑\nErik STEIGR (23)\nTéměř každou noc se Russellu Kershawovi zdá onen sen. Budí se úplně propocený. Vždy pak musí vstát, vyjít na čerstvý vzduch a ke sklence dvojité whisky se třemi kostkami ledu si zapálit cigaretu. Skoro jakoby stál vedle něj, vzpomíná, jak mu Charlie říkával, že onen alkohol tak úplně ztratí svoji chuť.\nNení to tak dávno, co v poklidu prospal celé noci. Občas se ráno ještě v polospánku ptával sám sebe, zda má jeho život smysl. Poté otevřel oči a odpovědí se mu stal spokojený úsměv na Charlieho tváři.\nPoznali se během posledního léta let čtyřicátých. Russell tehdy zavítal do Charlieho nenápadného sanfranciského baru, aby oslavil své povýšení. Po chvíli však začal být nesvůj. Nejprve si myslel, že právě gin mu způsobuje určitou paranoiu. Rozhlížel se okolo sebe, až ho zaujal Charlieho upřený pohled. Jejich zraky se střetly a barman tak najednou zcela ztratil odvahu. Až do doby, než chtěl Russell zaplatit, se tak na něj již nepodíval.\nRussell vyšel ven z baru a na minutku se zastavil. Pak učinil krok vpřed a zaslechl cvaknutí vchodových dveří. Pomalu se otočil. I přes své zkušenosti s podobnými situacemi nevěděl Charlie, jak začít. Russell však naštěstí v jeho očích poznal, že nemusí cokoliv skrývat. Opatrně k němu přistoupil a vzal ho za ruku. Charlie jej pohladil po tváři a krátce se políbili. Na Zemi, tenkrát ani teď, nebyly takové zásoby ginu, aby mohl být Russell skutečně opilý a nevědět tak, co dělá. Následující ráno se vedle sebe probudili v Charlieho bytě nad barem. Postupně se do sebe zamilovali.\nAby spolu mohli později trávit více času, odešel Russell ze své dobře placené práce a rozhodl se Charliemu vypomoci s účetnictvím, protože on v otázce financí trochu zaostával. Zároveň přes své známosti vytvořil marketingový plán. Bar vzkvétal. Návštěvnost rostla. A láska byla čím dál hlubší. Snad až na jednu maličkost...\nAlespoň jednou do měsíce cestoval Charlie mimo město. A nikdy nedokázal Russellovi přesně vysvětlit, proč. Russell si nejprve myslel, že jezdí za rodiči. Ti se však přes synovu, jak oni říkali, volbu, nikdy nepřenesli. Kromě toho, jakmile na toto téma přišla řeč, zdál se Charlie poměrně odtažitý. A na Russellovu povahu to začínalo být příliš. Aby se s tím vyrovnal, pomáhal si alkoholem. Obvykle kdykoliv více pil, zavíral se ve svém voze. Až jednou se opil natolik, že v záchvatu vzteku napsal dopis na rozloučenou. Jeho životní síla se úplně vytratila. Byl připravený, že jakmile Charlie odjede, nechá v garáži běžet motor, usadí se do pohodlného sedadla a navždy usne. Namísto toho se ale natáhl na pohovce v obývacím pokoji a probudil se až k ránu. S příšernou bolestí hlavy vyšel ven a na příjezdové cestě spatřil Charlieho auto. Nechápavě otevřel vrata garáže a jeho vůz byl pryč. V předsíni pak nalezl lístek, kde mu Charlie psal, že jeho auto nestartovalo. Až po půl hodině od přečtení vzkazu si Russell uvědomil, že předchozí noc vytvořil onen dopis a nechal jej ležet právě ve svém voze.\nCharlie se měl vrátit během odpoledne, ale nestalo se tak ani v den následující. Russell si z předlouhé netrpělivé chvíle vzal noviny, v nichž jej zaujal jistý článek. Psalo se v něm, že sever Kalifornie postihly prudké deště se silným větrem. Obyvatelé postižené oblasti byli však připraveni. Článek končil zmínkou, že v jedné prudké zatáčce nalezla policie mimo vozovku auto se sanfrancisskou poznávací značkou. Zmíněný typ i ročník odpovídal na Russellův vůz. Na volantu se prý nacházela krev, po řidiči se však pátrá.\nPo týdnu již Russell ztrácel naději. Tamní lesy jsou rozlehlé. Široko daleko žádná civilizace... Ač nebyl jejím svědkem, dokázal si nehodu představit a nemohl se té myšlenky zbavit. Jistě si Charlie všiml toho dopisu, a jak pospíchal zpět domů, řízení zkrátka nezvládl.\nNa Russella vše opět dolehlo. Stoupl si na střechu činžovního domu, v jehož přízemí se nacházel Charlieho bar. Tentokrát však již zcela střízlivý a obeznámený se skutečností. Byl odhodlaný. Chystal se právě vkročit do prázdna, když za sebou uslyšel známý hlas.\n„Nikdy bych tě neopustil,“ hřejivé Charlieho objetí dodalo Russellovi zpět jeho energii.\n„Co mám teď ale dělat?“\n„Žij! Nyní vím, že jsem ti to měl říci dřív. Bál jsem se, jak to přijmeš. V mém nočním stolku je sešit, do kterého ses ze zdvořilosti nikdy nepodíval. Najdeš v něm kontakt na Eve Brennanovou. Zavolej jí!“\n„Chybíš mi,“ zvlhly Russellovi oči.\n„Ty mně také. Ale teď udělej, co jsem ti řekl.“ Na to hlas s menším poryvem chladného vzduchu zmizel.\nRussell sešel po schodech do bytu. V nočním stolku skutečně objevil sešit s telefonním číslem na Eve. Nezvedala to. Avšak večer mu zavolala zpátky. Sdělila mu, že měla s Charliem malého synka. O jeho životě věděla a přenesla se přes to. Rozhodně mu ale nechtěla syna odepřít. Russell neváhal a přislíbil jí svoji pomoc stejně jako kdysi Charlie. Opět se postavil na vlastní nohy a otevřel bar.\nJednoho letního dne, rok od oné tragické události, zamířil do podniku mladý pohledný muž. Z místního barmana nespouštěl oči. Navštěvoval jej často, jelikož trvalo velmi dlouho, než dokázal v té nepříliš tolerantní době Russella oslovit. Nyní konečně vyvstává naděje, že se ona Russellova noční můra konečně ztratí ve tmě. ↑\nOd soudu se mně odcházelo tentokrát nějak těžko, s takovými divnými, smíšenými pocity. Soudce jistě odvedl dobrou práci, o tom jsem nepochyboval. Jeho verdikt byl podložen objektivně zjištěnými důkazy. Posudky znalců hovořily jasnou řečí. Ona v nich byla vylíčena jako zcela důvěryhodná osoba, pravdomluvná, nekonfliktní, se zájmy o film, literaturu a balet. On včetně pravdomluvnosti též jako impulsivní mladík se sklony k rychlému a ráznému řešení vzniklých situací. Zjištěná fakta o obou v kontextu s jejich výpověďmi zapadala jako ozubená kolečka do soukolí jimi popisované události.\nAle přece....znáte ten pocit, kdy před zakousnutím se do lákavě červeného jablíčka vám cosi neurčitého říká, že pod tou krásnou, hlaďoučkou slupkou by mohl být schován malinký červík? Několik dní jsem pak nedokázal myslet na nic jiného. Ten výraz její tváře, ty oči zalité slzami, když soudce líčil před vynesením rozsudku, k čemu mezi nimi došlo, ale hlavně její soucitný pohled na něho, když s odevzadaností a nechápavým pohledem přijal výrok o vině za skutek, z něhož byl usvědčen. Já jsem mohl rozhodnutí soudu ovlivnit jen tím, že jsem poukázal na jeho výborný prospěch ve studiu a posuzovaný skutek odůvodnil výše uvedenými závěry znaleckého posudku.\nVyšetřovatel, státní zástupce i soudce si “odfajfkovali“ další zdárně a rychle vyřízený jednoduchý případ a já, já jsem měl před očima to červené, hlaďoučké jablíčko, bez jediného kazu na povrchu. Ale ten červík... Téměř jistě jsem cítil, že až se prodere slupkou, podívá se těma jejíma očima. Ty oči jsem prostě musel vyhledat. Počkal jsem, až konečně vyjde ze dveří školy, a než jsem stačil cokoliv říci, odpověděla, nač jsem se jí chtěl zeptat. „Já vím, kdo jste, tušila jsem, že to nejtěží mě teprve čeká.“\nKývl jsem hlavou a pozval ji na kávu do tiché uličky za náměstím. Bylo jí naprosto jasné, co bude předmětem rozhovoru, a tak, aniž by čekala na moji otázku, začala hovořit o tom, co jsem měl na srdci. Poté, kdy uvedla to, co jsem znal z protokolů, ostýchavě a nesměla pokračovala: „Víte, po tak dlouhé známosti jsme se ani nemuseli na ničem domlouvat, vše se odvíjelo nějak samo od sebe. A tak, když jsem tehdy byla sama doma, zapískal pod okny a já ho pozvala dál, když mamka byla na noční. Vše, co se pak mezi námi stalo, proběhlo tak, jak sem již vypovídala.“\n„On byl ale odsouzen za to, že tě znásilnil,“ vystřelil jsem ten holý fakt do její tváře. Zahleděla se do tmavých kruhů po kávové pěně na šálku a velice stydlivě, tichým, rozechvělým hlasem pokračovala. „K žádnému násilí mezi námi nedošlo, to, co se stalo, jsem chtěla, z lásky k němu jsem dělala vše, co chtěl. Přesto jsem ale cítila, že se to nestalo přesně tak, jak jsem si to představovala.“\n„Proč jsi ale dříve uváděla okolnosti, které zcela důvodně vedly k tomu, že věc byla posouzena jako znásilnění,“ zeptal jsem se trochu nervózním hlasem. „Víte,“ pokračovala plačtivě, jako by se chtěla zbavit něčeho nepříjemného. “Když se mamka vrátila neočekávaně domů, vyhodila ho z bytu a protože jí bylo hned jasné, co se stalo, začala mně vyčítat, jak nezodpovědně se chovám, když mám za několik měsíců maturovat. Já jsem v tom vnitřním zmatku v sobě nenašla odvahu, říct jí pravdu a tak jsem jí nijak neodporovala v tom, že půjdeme na policii. Stejně by nevěřila tomu, že jsem to vše chtěla, i když trochu jinak, než se to stalo.“ „A co jsi tedy očekávala, přece jsi musela vědět, k čemu mezi vámi dojde?“ Nechápavě se na mě podívala, pak se doslova vymrštila ze židle a se slzami v očích vyběhla na ulici.\nTen červ byl nyní větší než jablko.\nDruhý den ráno otevřela bázlivě dveře mé kanceláře, položila na stůl videokazetu a celá zardělá stydlivě zašeptala: „Tam je odpověď na vaši včerejší otázku.“ Než jsem stačil říci, že tu odpověď potřebuji slyšet od ní, odešla.\nVideokazetu jsem si ještě ten den přehrál a bylo mně jasné, co ta šestnáctiletá dívenka chtěla a očekávala, k čemu se přede mnou nechtěla přiznat. Film o krásném vztahu, o procházkách dvou zamilovaných, vzájemném hlazení a šeptání něžných slůvek byl dostatečnou výpovědí o tom, co mně nechtěla prozradit. Odvolací soud za několik týdnů rozhodl o zrušení trestu, neboť původní výpověď ve smyslu já jsem to nechtěla doplnil o novou: Já jsem to TAK nechtěla, přičemž její oči pohladily videokazetu na soudcově stole. Pouhé tři hlásky, které mohly rozhodnout o třech letech života.\nNyní s odstupem času zjišťuji, že mně tento případ poskytl odpověď na otázku, na níž jsem do té doby slýchával různé, ale neúplné odpovědi. Jaké je vlastně to námi dospělými často přehlížené, zapomenuté mládí? Já jsem si tehdy uvědomil, že mimo řady přívlastků, začínajících tím, že je krásné, je mládí také křehké, důvěřivé a především lehce, velice lehce zranitelné. ↑\nMarcela KRAUSOVÁ (43)\nPomalu začínal podzim. Bylo sychravo. Seděl shrbený na lavičce v parku. Neoholen, s mastnými vlasy. V omšelém kabátě od Armády spásy a starých děravých kalhotách, na nohou prošoupané boty. Trpce přemýšlel o svém osudu.\nPtal se sám sebe: “Co se to stalo s mým životem?“ Nechápal. “A proč zrovna mně, samolibému, sebevědomému lamači srdcí mladých žen a dívek?“ Dříve idol žen, úspěšný podnikatel s tučným kontem v bance, pohledný, samý úsměv, každý muž mu záviděl, možná i jeho čerstvě ženatý bratr.\nA přesto se z něj časem stala obyčejná troska.\nVěřil, že za všechno může osud, který mu dal do cesty špatné kamarády, alkohol, cigarety, drogy, výherní automaty. Tehdy právě začalo zbytečné utrácení peněz. Přišly půjčky od bank, lichvářů, známých, dokonce i krádeže. Nakonec exekuce. Přišel o dobře zavedenou prestižní restauraci a hotel, k tomu milionovou vilu, luxusní automobil, přítelkyni. Bratr mu nikdy nedal ani nepůjčil na jeho nekalé radovánky, raději vydal spoustu peněz za léčebny pro drogově závislé snad po celé republice. „Na to peníze měl a má neustále,“ křikl polohlasně. Až se kolemjdoucí pár milenců za ním otočil.\nProto se také zařekl, že bratra už nikdy nechce vidět, vulgárními slovy nešetřil. Je to už pár měsíců, co se nestýkají. Blíží se podzim, uvažoval, bude prý tuhá zima a bezdomovci to v následujících týdnech nebudou mít lehké. Přestal vnímat okolí, jen seděl, stále shrbený, zklamaný svým osudem, nevěděl, co dál, mlčel.\nAni si nevšiml, že na konci téže lavičky usedl muž středních let. Jeho zjev dal tušit inteligentního a úspěšného člověka a jeho oblek nebyl zrovna z nejlevnějších. Šel do parku vyvenčit svého malého psíka a na chvilku si asi potřeboval odpočinout. Oba mlčeli, jakoby z rozdílných světů. Jeden\nboháč, druhý chuďas. A přesto měli k sobě velice blízko. Chuďas se na boháče letmo podíval a zastyděl se. Boháč se pouze mile usmál a řekl: “Ahoj bráško.“ Pak zas dlouho mlčeli, snad vzpomínali na dobré časy.\nTicho přerušil až štěkot psíka. Stmívá se, čas jít domů. “Rád bych tě pozval k nám, manželka nás čeká s teplou večeří, co říkáš?“ - nabídl bohatý bratr chudému. Ukázalo se, že bydlí naproti parku a z balkónové terasy má celé okolí jako na dlani.\nPo večeři se spolu všichni dohodli. Manželka odjíždí na půlroční stáž do zahraničí a bratři budou prozatím bydlet spolu. Jistě nebude jednoduché, mít u sebe bratra s ponurou minulostí jako hospodyni.\nSnaha nezklamat svého bratra, být vděčný za jeho důvěru, za podání pomocné ruky bývá neomezená. Celý dům včetně zahrady byl jako ze škatulky, pečoval o ně jako o svou dřívější restauraci a hotel, o které kvůli exekucím přišel.\nV domě mu nejvíce učarovala knihovna. Byla to prostorná místnost se stovkami knih, českých i světových autorů zvučných jmen. Našel si tedy lepší zálibu než hazard, drogy, alkohol. A to četbu knih. Časem dokonce zkoušel i psát. Po létech se některé z jeho knih staly světovými bestsellery.\nPoznal, že ne osud, ale zejména my sami jsme tvůrci svého života. A my sami musíme chtít se svým životem něco udělat. Zkrátka prošel dokonalou proměnou sebe sama. ↑\nZačíná pohádka o kletbě zlé královny.\nSněhurka chtěla zachránit svoji dceru Emu před zlou královnou a využila k tomu moci kouzla pohádkového stromu, které jí umožnilo přejít z pohádkového světa do světa bez kouzel. Celých dvacet osm let však trvalo, než se spolu matka s dcerou setkaly a poznaly se. Sněhurka byla velmi šťastná, ale dcerka Ema to viděla jinak. Chápala, že maminka pro ni určitě chtěla jen to nejlepší,\nale kvůli tomu byla dvacet osm let sama. Ema cítila, že by byla raději s rodiči, třeba začarovaná, ale byli by SPOLU.\nTelevizní pohádka na pokračování mne zaujala, ale nejvíce mne oslovila věta: Byli bychom SPOLU.\nJe to už dlouho, co tu moje maminka s námi není, stále si však moc dobře vzpomínám, jak rády jsme byly SPOLU. Zažily jsme SPOLU krásné dovolené v Bulharsku, v Jugoslávii jsme se smály zmateným místním mládencům a na Vysočině jsme také zažily nezapomenutelné chvíle. Byly jsme SPOLU na dětských letních táborech v Písku i na II. mlýně v Bezručově údolí. Ten poslední tábor měl být v chatičkách pod Lestkovem, maminka měla být opět hlavní vedoucí tábora a já měla mít znovu funkci oddílové vedoucí. Jenže zlá mozková mrtvice krásné plány\npřekazila a moje zlatá maminka odešla do jiného světa. Bylo jí teprve pětačtyřicet let.\nNejraději vzpomínám na prázdniny v Jugoslávii, kam jsme cestovali naší starou oktávií. Měla jsem tehdy nový řidičský průkaz a řídila jsem pod přísným tatínkovým dohledem. Vzpomínám si, jak nás v horách, kde cesta vedla mnoha tunely, několikrát předjížděl malý fiatek, v němž seděli tři místní mládenci. Pozorně si mě prohlíželi, dohadovali se mezi sebou a nakonec, když zjistili, že za volantem sedí skutečně žena, byť nakrátko ostříhaná, mi staženým okénkem podali velkou diviznu. Smáli jsme se té příhodě ještě dlouho poté, co mládenci odjeli.\nNakrátko ostříhaná chodím stále, ale autem už nejezdím a k moři nechci. Objevila jsem české rybníky a těším se, že s dcerkou znovu pojedeme stanovat k rybníku Zvůle na Vysočinu. SPOLU si na závodech v orientačním běhu v krásných lesích u Kunžaku a Jindřichova Hradce uděláme hezké dny. Budu svojí dceři zase vyprávět o své mamince a veselých příhodách, které jsme SPOLU prožily. Ráda se vracím k příhodě se třemi pubertálními chlapci. Potkaly jsme je, když jsme se s oddílem dětí vracely z výletu na Kameničku. Jako oddílová vedoucí jsem měla\nna krku píšťalku. Chlapci si mě dlouze prohlíželi a pak rádoby vtipně řekli. „Ta je hezká. Ta píšťalka.“ SPOLU s maminkou jsme se smály i malému Zdeňkovi, když na něj kluci přišli žalovat, že prý řekl, že jsem k...a. Jenže on nemyslel „kráva“, ale „krásná“. To potěší.\nA k příjemným zážitkům se člověk rád opakovaně vrací.\nS maminkou jsme se SPOLU měly stále čemu smát. Smály jsme se rády. Snad proto jsem ráda, když se lidé usmívají, když jsme SPOLU a tak si je pamatuji a poznávám. S radostí sleduji, když ti, které mám ráda, jsou SPOLU a je jim dobře. V létě pojede moje vnučka s rodiči k moři. Moc si to přála a já věřím, že jim tam SPOLU bude dobře.\nPrincezna Ema měla pravdu, být SPOLU jí muselo moc chybět. Proto si vroucně přeji, abychom byli SPOLU ještě dlouho a mohly se SPOLU radovat z úspěchů a smát se veselým příhodám.\nSPOLU je kouzelné slovo je ve světě bez kouzel. SPOLU můžeme prožít pohádkový život, když se budeme mít rádi, a nepotřebujeme k tomu žádná kouzla. Jen dobrou vůli být SPOLU.\nTo chci, to si přeji a udělám pro to všechno.


Výše veřejných výdajů na důchody neovlivňuje spokojenost důchodců - Měšec.cz\nMěšec.cz » Pojištění » Výše veřejných výdajů na důchody neovlivňuje spokojenost důchodců\nVýše veřejných výdajů na důchody neovlivňuje spokojenost důchodců\nČím vyšší je úroveň veřejných výdajů, tím méně mají důchodci dojem, že jsou jejich příjmy dostatečné. Vyplývá to z celosvětového průzkumu AXA Retirement Scope 2007 skupiny AXA, který zkoumal život v důchodovém věku jak z pohledu samotných důchodců, tak ekonomicky aktivních jednotlivců.\nV pěti zemích s nejvyšší úrovní veřejných výdajů méně než polovina důchodců (46 %) uvedla, že jejich příjmy jsou dostačující nebo zcela dostačující. Naopak v pěti zemích s nejnižší úrovní veřejných výdajů uvedly tytéž odpovědi téměř dvě třetiny (65 %) respondentů.\nPostoje důchodců ohledně dostatečnosti příjmů nebo kvality jejich života nejsou podle průzkumu příliš ovlivněny odlišnými penzijními systémy. Ze čtyř zemí, kde jsou důchodci se svými příjmy a kvalitou života nejspokojenější, se v Nizozemsku a na Novém Zélandu spoléhají na základní průběžný systém, kdy každý dostává stejně a rozdíly jsou pouze v závislosti na počtu odpracovaných let. V Austrálii a v USA naopak preferují cílené penzijní plány podle sociální potřebnosti.\nZdroj: tisková zpráva skupiny AXA\nDow Jonesův index včera poprvé uzavřel nad 14 000 body


Fentanylová smrt zřejmě navždy zůstane neobjasněna - Moravskoslezský deník\nFentanylová smrt zřejmě navždy zůstane neobjasněna\nDůvod ke spokojenosti má po středě devětatřicetiletý Viktor Dufek z Novojičínska. Krajský soud v Ostravě ho zprostil obžaloby, podle které zavinil smrt čtyřiadvacetiletého narkomana z Kopřivnice.\nViktor Dufek z Novojičínska. | Foto: Deník/Pavel Sonnek\nMěl mu poskytnout transdermální náplast k tišení bolesti, z níž se dá poměrně jednoduchým způsobem extrahovat návyková látka fentanyl. Po jejím užití mladík v červnu předloňského roku zemřel. Dufkovi, který popřel, že by osudného dne dotyčnému náplast předal či prodal, hrozilo až osmnáct let žaláře.\nProdej ano, ale…\nPodle soudu sice Dufek náplasti prodával či předával, nebylo však jednoznačně prokázáno, že by právě on poskytl narkomanovi smrtící zboží.\n„Soud neshledal důkazy, které by byly dostatečné k tomu, aby bylo možno přijmout jednoznačný závěr o tom, že to byl právě obžalovaný, který toho dne poskytl transdermální náplast poškozenému. Případně, že k úmrtí došlo z náplasti, kterou mu dříve poskytl právě obžalovaný," uvedl předseda senátu Jiří Richter s tím, že náplast mohl mladík získat i z jiných zdrojů.\n„Z dokazování vyplynulo, že si transdermální náplasti opatřoval i od jiných osob," dodal soudce, který zdůraznil, že mladík kromě fentanylu pil také alkohol, což je u této látky velmi nebezpečná kombinace, která může vést až k fatálním následkům.\n„Všechny osoby, které byly soudem vyslechnuty a dříve se oddávaly zneužívání fentanylu, konstatovaly, že bylo všeobecně známo, že kombinace fentanylu s alkoholem je velmi problematická. Pokud se to mezi uživateli této látky ví, pak je skutečně obtížné dopátrat se toho, z jakého důvodu byl poškozený toho dne pod silným vlivem alkoholu," řekl předseda senátu.\nPřesto byl Dufek nakonec odsouzen ke dvěma rokům a deseti měsícům do věznice s dozorem. Senát jej uznal vinným z toho, že distribuoval desítky náplastí, z nichž narkomané získávali fentanyl. „Fentanyl je mnohonásobně silnější než heroin, což znamená, že velmi rychle hrozí smrt z předávkování," uvedla státní zástupkyně Daniela Srbová.\nS transdermálními náplastmi začal Dufek obchodovat na přelomu let 2012 a 2013. Vše údajně začalo ve chvíli, kdy si všiml dvou žen z Kopřivnice. „Viděl jsem, že mají náplasti na ruce," řekl Dufek, který již v té době dobře věděl o účinku fentanylu. „Pocházely ze sociálně slabší vrstvy. Hřešil jsem na to, že je utáhnu na peníze. A to se i stalo," prohlásil Dufek. V Kopřivnici podle něj bylo až pět zdrojů náplastí. Sám za náplasti platil 250 až 300 korun, dále je pak prodával za přibližně 400 korun.\nDufek se podle svých slov již několikrát snažil skoncovat s drogami. Na podzim předloňského roku, tedy několik měsíců po smrti mladého narkomana, nastoupil na další léčbu. „Uvědomil jsem si, kolik mi je roků. Člověk je jednou nohou v kriminále a druhou v hrobě. Chtěl jsem s drogami navždy přestat. A najednou mě dostihla minulost," uzavřel Dufek.\nRozsudek je pravomocný. Verdikt na místě přijali státní zástupkyně i obžalovaný.


Espyre Gaia PMS Comfort 90 kapslí - FitStore.cz - Váš eshop s doplňky stravy\nProdukty Vitamíny a minerály Bylinné produkty Espyre Gaia PMS Comfort 90 kapslí\nEspyre Gaia PMS Comfort 90 kapslí\nUnikátní směs pro celkový menstruační komfort. Pečlivě sestavený mix bylinek a vitamínů na základě vědeckých studií. Celkem 12 účinných látek.\nBolesti, negativní myšlenky a celkově nepříjemné pocity před a během menstruace postihují poměrně velké procento žen. Proto jsme se rozhodli složit přírodní produkt, který by právě s těmito jevy uměl bojovat. Výsledkem je komplex obsahující celkem 12 účinných látek (bylinek a vitamínů), které jsme do složení vybrali na základě vědeckých studií.\nProdukt Gaia PMS Comfort je tak určen ženám, které touží po:\nZmírnění či vymizení bolestí před menstruací a během ní\nDosažení lepšího duševního zdraví a relaxace během tohoto období\nZmírnění chutí na sladké, pocitu hladu a celkového přejídání během menstruace\nJako základ produktu jsme zvolili silný extrakt drmku 10:1, který je obecně známý jako ženská bylinka. Ten je doplněný extraktem z listů maliníků, který ženy za účelem menstruačního komfortu vyhledávají už po staletí. Tím ale ani zdaleka nekončíme - o duševní komfort a podporu hormonální rovnováhy se ve složení dále starají ashwagandha a astragalus (kozinec blanitý). Složení dále doplňuje silný extrakt zázvoru 10:1 a o další psychickou vzpruhu se postará oblíbená bylinka rhodiola (rozchodnice růžová). Nesmíme ale zapomínat ani na vitamíny B1, B6, D3, E a K2-MK7, které podle vědeckých studií také hraji významnou roli v otázce menstruačního zdraví a komfortu. A na samotný závěr máme ve složení chróm, který by ti měl pomoct krotit chutě na sladké a pocit hladu. Produkt doporučujeme užívat dlouhodobě, rychlost prvních výsledků je individuální, jelikož se jedná o přírodní produkt. Obecně se dají výsledky očekávat během 3-4 týdnů od začátku užívání.\nGaia PMS Comfort můžeš bez obav kombinovat také s dalšími látkami, které pomáhají proti PMS bojovat. Na základě vědeckých studií můžeme doporučit například hořčík, rybí olej a velice dobře si vede třeba i vápník.\nDávkování: Užívejte 2 kapsle denně společně s jídlem, zapijte dostatečným množstvím vody.\nDávka (2 kapsle)\nMaliník extrakt z listů 3:1 (Rubus idaeus)\nAshwagandha extrakt (5 % withanolidů)\nKozinec blanitý (50 % polysacharidů)\nRozchodnice růžová extrakt (3 % rosavinů, 1 % salidrosidů)\nZázvor extrakt 10:1\nDrmek extrakt 10:1 (Vitex agnus-castus)\n12,5 μg (500 IU)\n- = RHP není stanovena.\nSložení: Maliník list extrakt, ashwagandha extrakt, kozinec extrakt, želatinová tobolka, rozchodnice růžová extrakt, zázvor extrakt, protispékavá látka (stearan hořečnatý), vitamín E (dl-α-tokoferyl acetát), drmek obecný extrakt, vitamín B1 (thiamin mononitrát), vitamín B6 (pyridoxin hydrochlorid), vitamín D3 (cholekalciferol), vitamín K2 (menachinon – MK-7), pikolinát chromitý.\nUpozornění a informace: Doplněk stravy. Nevhodné pro děti, těhotné a kojící ženy. Uchovávejte mimo dosah dětí. Neslouží jako náhrada pestré stravy. Nepřekračujte doporučené denní dávkování. Skladujte v suchu při teplotě do 25 °C. Chraňte před mrazem a přímým slunečním zářením. Výrobce neručí za škody vzniklé nevhodným použitím nebo skladováním.\nVelikost balení: 90 kapslí.


Pronájem zemědělské půdy Stolany | Eurobydleni.cz\nPronájem zemědělské půdy Stolany\nPronájem zemědělské půdy Stolany nabízíme v mnoha obměnách, tudíž je více než jasné to, že si u nás nějakou ornou půdu Stolany pronájem zcela jistě vyberete.\nPronájem zemědělské půdy Stolany (600+)\nToužíte získat pro své potřeby zemědělskou půdu v okolí města Stolany, na které by se dalo hospodařit? Doporučujeme vám pronájem zemědělské půdy Stolany, který v sobě ukrývá mnohem větší volnost výběru. Ceny za pronájem orné půdy Stolany nejsou tak vysoké, aby vám dělaly vrásky na čele. Zároveň však ale získáte půdu, která je vhodná pro vaše zemědělské aktivity.\nPronájem orné půdy Stolany\nPronájem orné půdy Stolany nabízíme na našich webových stránkách v mnoha obměnách, tudíž je více než jasné to, že si u nás nějakou zemědělskou půdu Stolany zcela jistě vyberete. Pro mnoho zemědělců je totiž v dnešní době obrovský problém získat nová pole, kde by mohli hospodařit. Vyberete-li si možnosti, které nabízí zemědělská půda Stolany pronájem, máte jisté především to, že jste získali mnohem větší oblast pro své podnikání.\nZemědělská půda Stolany pronájem\nPro začínající zemědělce je naprosto ideální volbou získat půdu do pronájmu, neboť nakupovat hektary drahé půdy je asi vcelku nereálná utopie. Právě z toho důvodu je orná půda Stolany pronájem vynikajícím řešením. Nemusíte se zatěžovat drahou hypotékou a jinými splátkami, máte pouze pozemky v pronájmu. Vyzkoušet tak pronájem orné půdy Stolany může být jakýmsi testem, zda vám váš zemědělský um dokáže vydělat. Pokud si budete jisti, že již pronájem zemědělské půdy Stolany nebudete potřebovat, nabízí se možnost dané pozemky případně i odkoupit.\nPrávě hledáte své nové bydlení či jiný druh nemovitosti v kategorii pronájem zemědělské půdy pronájmy zemědělských půd Stolany, pokud v této kategorii nemůžete nalézt vhodnou nemovitosti zkuste i kategorii následující zemědělské půdy Stolany, a to zemědělské půdy na prodej Stolany, pronájem zemědělské půdy pronájmy zemědělských půd Stolany, Zemědělská půda Stolany na dražba.\nPokud nalezené nemovitosti v kategorii zemědělské půdy k pronájmu Stolany nesplňují Vaše představy, rozšiřte své hledání na nemovitosti v následujících kategoriích pozemky Stolany, pozemky k prodeji Stolany, pozemky k pronájmu Stolany, Pozemky Stolany na dražba.\nDalší lokality v okolí pronájem zemědělské půdy pronájmy zemědělských půd Stolany\nPro ještě lepší výsledek ve Vašem hledání v kategorii pronájem zemědělské půdy pronájmy zemědělských půd Stolany, si můžete upřesnit lokalitu pro Váš současný výběr pronájem zemědělské půdy pronájmy zemědělských půd Stolany. Určitě lépe naleznete pronájem zemědělské půdy pronájmy zemědělských půd Stolany, který hledáte.


Happy St David’s Day! – Lingate\nAuthor : admin Date : Neděle, 1. 3. 2020 Comment :\tNo Comments\nPrávě dnes se ve Walesu slaví St David’s Day – Den svatého Davida. Že jste o něm nikdy neslyšeli a znáte jen irský St Patrick’s Day? Právě vám jsou určeny následující řádky.\nKdo je svatý David?\nSvatý David, velšsky Dewi Sant, je patronem Walesu. Datum ani rok jeho narození není znám. Odhaduje se, že na svět přišel na přelomu 5. a 6. století na jihozápadním pobřeží Walesu poblíž dnešního města St Davids, kde později založil klášter. Podle tradice se dožil více než sta let a zemřel 1. března 589 (nebo 601).\nO svatém Davidovi se vypráví mnoho příběhů a legend. Mezi nejznámější patří zázrak, který se stal jednoho dne, když David mluvil k velkému zástupu lidí. Tehdy někdo v davu vykřikl, že ho nevidí ani neslyší. V tu chvíli se zem pod Davidem zvedla tak, že najednou stál na kopci. Konečně jej tedy mohli všichni spatřit! Na Davidovo rameno se navíc snesla bílá holubice.\nŘíká se také, že on i jeho mniši byli vegetariány a samotný svatý David jedl pouze pórek (symbol svatého Davida i celého Walesu) a pil jen vodu. Pokud se do města St Davids vydáte dnes, určitě navštivte katedrálu sv. Davida, která byla postavena na místě původního kláštera. Na oltáři tam můžete spatřit kámen, který podle vyprávění svatý David do kláštera přinesl až ze samotného Jeruzaléma.\nSt David. Autor: Hchc2009, zdroj: https://en.wikipedia.org/wiki/Saint_David#/media/File:Castell_Coch_stained_glass_panel_2.JPG\nProč právě 1. března?\nMožná vás to napadlo již při čtení předchozí části článku – přece proto, že svatý David zřejmě právě 1. března vydechl naposled. Svátek se v tento den slaví každoročně již od Davidova svatořečení ve 12. století, ale ani přes veškerou snahu Velšanů se tento den ve Spojeném království doposud nestal státním svátkem.\nNa Den svatého Davida se po celém Walesu tradičně konají průvody, které jsou oslavou velšské kultury a jsou oblíbené mezi dospělými i dětmi. Největší z průvodů samozřejmě neprochází nikudy jinudy než centrem velšského hlavního města Cardiffu.\nSpousta Velšanů si v tento den na oblečení připíná pórek a narcis, které jsou symboly Walesu. Další lidé, zejména děti, se oblékají do tradičních velšských krojů nebo se přestrojují za pórky, narcisy nebo draky. Vzduchem vlají velšské vlajky se známým červeným drakem.\nKromě průvodů se na mnoha místech konají koncerty – ten nejslavnější opět v Cardiffu, kde každoročně už po několik desetiletí hraje BBC National Orchestra and Chorus of Wales(velšský symfonický orchestr) tradiční velšské písně.\nNa jakém jídle si slavící Velšané pochutnávají?\nJídlo na oslavách Dne svatého Davida rozhodně nesmí chybět! Podávána jsou tradiční velšská jídla, jako například cawl(polévka z jehněčího nebo hovězího masa a zeleniny), Welsh cakes(sladké smažené koláčky nejčastěji s rozinkami), jehněčí maso nebo Welsh rabbit(opečený chléb s omáčkou z rozpuštěného sýra zvaný také Welsh rarebit; navzdory svému názvu neobsahuje králičí maso).\nWelsh Cakes. Autor: zingyyellow…wish I could bend space/time, zdroj: https://en.wikipedia.org/wiki/Welsh_cake#/media/File:Closeup_of_Welsh_cakes,_February_2009.jpg\nSt David’s Day je jedním z nejvýznamnějších velšských svátků a byla by škoda si na něj dnes nevzpomenout. Ať už dnes slavíte ve Walesu, nebo jste doma v Česku, přeji vám všem Happy St David’s Day – Dydd Gŵyl Dewi Hapus!\nZjistěte o Dnu svatého Davida víc!\nCategory : Svátky


Icebreaker Wmns Hike Light Crew - Jet/Blizzard - skier.cz\nVýměna - vrácení nevhodných dárků\nDomů / Oblečení / Merino Icebreaker / Icebreaker Wmns Hike Light Crew - Jet/Blizzard\nIcebreaker Wmns Hike Light Crew - Jet/Blizzard\n549 Kč –11 % 490 Kč\nIcebreaker Hike Light - dámské trekové ponožky se středně silným polstrováním. Zvýšili jsme pohodlí našich ponožek na maximum - díky využití nejnovějších materiálů, které lépe pruží, větrají a přitom jsou stále jemné na dotek a zachovávají si výjimečnou odolnost. Pohodlné ponožky Hike Light Crew vám přináší jemné neškrábající merino pro celoroční turistiku.\nIcebreaker Hike Light - dámské trekové ponožky se středně silným polstrováním. Zvýšili jsme pohodlí našich ponožek na maximum - díky využití nejnovějších materiálů, které lépe pruží, větrají a přitom jsou stále jemné na dotek a zachovávají si výjimečnou odolnost. Pohodlné ponožky Hike Light Crew vám přináší jemné neškrábající merino pro celoroční turistiku. Skladem prodejně, doručení k Vám do 2 dnů.\nMateriál : 64 % pure Merino Icebreaker, 34 % Nylon, 2 % Elastane\nProduktová řada : Hike\nStřih : středně silné polstrování v oblasti chodidla; Podpora v oblasti Achillovy šlachy a nártu zabraňující shrnování ponožky; Ploché švy v oblasti špičky zabraňují shrnování ponožky a tvorbě puchýřů\nVytvořil Shoptet Copyright 2019 skier.cz. Všechna práva vyhrazena.


Statek z Loubí | obec Zubrnice\nStatek z Loubí\nZubrnický soubor lidové architektury se rozšířil o další hodnotný objekt - Víceúčelové vzdělávací centrum. Budova byla slavnostně otevřena dne 19. 7. 2012 za hojné účasti odborné veřejnosti a přeshraničního partnera ze Saska. Centrum vzniklo přenesením a citlivou úpravou historického roubeného domu z Loubí na Českolipsku v letech 2009–2012.\nSkanzen v Zubrnicích připravuje ročně desítky vzdělávacích akcí pro školáky. Stavba, kterou památkáři právě dokončili, výrazně zlepší podmínky pro spolupráci se školami. Při přípravě školních programů se inspirovali některými evropskými muzei v přírodě, především německými a dánskými. Odtud pochází myšlenka na školní programy v prostředí, které bude vyhovovat počtem míst, hygienou, požární ochranou a s možností převlékání děti do pracovního oblečení.\nV minulosti byla před jistou zkázou a zbořením zachráněna v obci Loubí na Českolipsku cenná roubená stavba, v rozebraném stavu deponovaná v Zubrnicích. Svou velikostí odpovídala všem specifickým potřebám školních programů ve skanzenu. Podobný projekt propojení záchrany a využití architektonického dědictví s výukovými programy nemá v republice konkurenci. Projekt byl předurčen pro využití některého z programů Evropské unie. Impuls přišel od německých partnerů ze Schönbrunnu v Krušných horách. Společný projekt pak zahrnoval také dokončení Ambrossgutu - rekonstrukce historického dvorce, také pro účely především školních a zájmových programů. Společný projekt byl zařazen do Programu Cíl3/Ziel3 na podporu přeshraniční spolupráce mezi Českou republikou a Svobodným státem Sasko v rámci smlouvy Národního památkového ústavu a Förderverein AmbrossGut Schönbrun e V., pod názvem projektu Sasko-české oživení venkovského kulturního dědictví v Schönbrunnu a Zubrnicích. Projekt má velký význam pro záchranu památek na obou stranách hranice. Dům Loubí č. 46 patřil nejbohatším sedlákům v obci, kteří zde dědičně vykonávali funkci rychtářů. Je to mohutný patrový roubený dům s velmi starým jádrem. K této nejstarší fázi lze vztahovat i datování na kameni podezdívky s letopočtem 1700 (dendrochronologický průzkum potvrdil použití dřeva jedle, pokácené v letech 1697-1699). Stavebně historický průzkum ve svém památkovém hodnocení dochází k jednoznačnému závěru, že roubený dům z Loubí patří k nejhodnotnějším objektům vesnické zástavby severočeského regionu. Svým vznikem v 17.-18. století patří k nejstarším dokladům zdejší roubené zástavby. Také architektonické řešení s dvěma pavlačemi je dnes zcela unikátní. Proto je jeho místo ve výběru objektů, reprezentujících stavební historii regionu, jen velmi obtížně zastupitelné. Záchrana této cenné památky a její důstojné umístění v zubrnickém skanzenu je tedy záslužným památkářským počinem.\nPro své nové využití je objekt citlivě přizpůsoben potřebám školním i pro předvádění řemesel. Ke školním programům bude využívána novější přístavba k roubenému domu, kde budou také šatny pro děti a přednášková místnost s moderní audiovizuální technikou. V historické části domu bude využívána především velká světnice s kachlovým sporákem, zvláště při práci dětí k přípravě různých tradičních jídel. Také několik menších místností patra poslouží pro specializované dílny různých tradičních řemesel. Využitý bude i podkrovní prostor novější části domu, ve kterém budou příležitostné výstavy. Díky Víceúčelovému vzdělávacímu centru nebudou muset pracovníci skanzenu odmítat zájemce o školní programy, což bylo doposud /kvůli nedostatku vhodného prostot) někdy nutné.\nAktuality ze skanzenu\nDění ve skanzenu\nPodzimy na vsi\nObjekty ve výstavbě\nProjekty Evropského fondu pro regionální rozvoj - Cíl 3\nPouť ke sv. Máří Magdaléně\nProcesí a mše svatá v kostele sv. Máří Magdalény.\nPára v muzeu\nakce na Zubrnické museální železnici\nPodzim na vesnici\nVyzkoušejte si, jak se dříve žilo.\nVánoce ve Skanzenu\nMasopustní průvod masek vesnicí.\n13. - 13.04.2019\nVelikonoce na vsi\nTradiční Velikonoce v Zubrnicích.\npošta Ústí nad Labem, 400 02