1. Řada: 80% * 2. Řada: 90% * 3. Řada: 90% * 4. Řada: 90% * 5. Řada: 80% * 6. Řada: 80% * 7. Řada: 90% * 8. Řada: 90%. Seriál, který se celou dobu vyvíjel a přesto si zůstal věrný a podobný. Ukázal souboj temné a světlé strany v člověku, kde se podle všeho nikdy neměl odehrát. A stejně jako krev přicházel v drobných kapkách i velkých kalužích, analýza každé stopy v něm byla fascinující.\nPřed čtyřmi lety měla jeho tvář navždy zmizet z obrazovek i sledovacích monitorů a mýtus o Jacku Bauerovi nabýt rozměrů natolik obsažných, že jej mohl ukončit už jen on sám. Bohužel pro nás, Jack nikdy nebyl poslem dobrých zpráv... Jedna z pouček praví, že seriálové legendy se nevrací, aby pokračovaly. Některé bývají ze svých časů znovu probuzeny, aby podchytily nálady a vkus nové generace diváků a s novou krví v žilách si nazpět vybojovaly své místo v síni slávy, do které mohou znovu patřit. Ale nemohou si dovolit začínat tam, kde před lety přestaly a doufat, že čas bude znovu stát při nich. Že doba nevykročila kupředu natolik, aby je učinila ztracenými ve světě, který kdysi pomohly vytvořit. Že se nestanou - mezi potřebnými - zbytečnými. Naštěstí Jack Bauer vždy věděl o úskalí času své. Proto se naučil běhat maratón tam, kde ostatní teprve přecházeli z volné chůze na lehký sprint. Proto, když odezní tikot času vyměřený pro „Live Another Day“, divák nemá před sebou sérii unavenou svojí historií a běžící na volnoběh, ale seriál, který při zkušenostech nabytých ve 200 + epizodách nevyměnil sebevědomé vypravěčství za oddřenou rutinu a integritu svých pracně vystavěných charakterů za plochou nostalgii. Naopak, se svým brilantně využitým filmovým zázemím, jedinečným real-time formátem určujícím styl i témata vyprávění, schopností nekonečné variace dobře známých motivů svého žánru kombinovanou s ochotou včlenit nové prvky odpozorované z právě prožívané reality do strhujícího mixu fikce a skutečnosti, může působit anachronicky stejně směle a rozhodně jako stále poutavě i novátorsky, doložit důkaz o svých neměnných kvalitách a zároveň napínat změnami směrů děje, úhlů pohledu a pozic svých (anti)hrdinů. Ne, že by cokoliv menšího mělo v jejím případě mít právo na úspěch. Tím spíše se nic nevyrovná pocitu, když bývalý favorit přijde na hřiště zaběhnout si jedno vítězné kolečko navíc, a v soustředěném klusu zjistit, že diváci přišli a tleskají. Že neběží proti proudu času, ale stále s ním.\nRozpočtové výkazy na kvartální období s vzácností života v chaloupky stínu neoperují. O to tvrdší bude poznání, že Na´vi svou planetu za dálnici a pivo nevymění. Na Avataru je očividné, že je koncipován především jako úvod do světa nové technologie, čemuž je mnohé podřízeno: zápletka, postavy, poselstva, vizuál i sama podstata filozoficky obdivuhodně balancovaného světa. Mnoho věcí je tu představeno už jen proto, aby na ně byla radost pohledět a aby mohly být vyvedeny ve fantastických detailech, přičemž k řádu přírody se přistupuje metafyzicky, nikoliv exploračně vědecky. James Cameron totiž - alespoň v první části plánované trilogie - nikterak netouží zkoumat detaily fungování světa, který tak pracně stvořil, nejprve jej divákům musí uvést v život prostřednictvím evoluční techniky 3D snímání, která svůj potenciál teprve nachází, převážně tam, kde se vyskytuje sytě kontrastní fauna a flóra. A je to pohled hodný Bohů. Pokud budeme Avatara vnímat jako snímek dvou polovin, kde ta první neodvratně směřuje od úprku k útoku a hlavní atrakci filmu, je nezvratným dokladem Cameronova zápalu, že pamětihodných záběrů a scén je v obou částech stejné množství. Svým způsobem nás staví do situace, kdy znovu jako filmoví elévové se teprve dotýkáme nečeho dosud nepoznaného, ale díky nesmrtelnému a dobře čitelnému příběhu dobra se zlem nejsme vystaveni komplexním vyprávěčským metodám. To poutá stoprocentní fixaci divákova zájmu na vyprávění obrazem, skrz pocity a smysly, kterým chybí už jen cítit vůně a pachy, aby se iluze stala reálnou. Z příběhového hlediska se film od ostatních komerčních trháků obdivuhodně vymyká tím, koho dosazuje na pozici agresora a kdo je nucen bojovat o holé modré životy. Ukazuje na korporátní smysl pro právo a nenechavost bez okolků a starostí s přijetím u té části publika, která bude autory podezírat z pokrytectví vzhledem k příslušnisti k finančním sférám, ze kterých sám vzešel. Ale to už je vědomé riziko, se kterým Avatar nemá cíl ani chuť bojovat. Jeho pravým nepřítelem je lhostejnost a ignorantství, nikoliv cynismus a uštěpačnost, kterým se obloukem vyhýbá svou odvážnou otevřeností jít přímo k jádru věci a pointě, které vlastně děsí víc než uklidňuje: že ve chvíli nejhorší nás Eywa nebo cokoli při ní vyslyší.\nPo třiceti letech do města Derry ve státě Maine opět přijel cirkus a Robert "Bob" Gray má v rukávu nové triky k předvedení. Nová generace dětí je ale něčím speciální... "To není mistrovským počinem a ani neaspiruje na to být nejdůstojnější adaptací Kingových knižních biblí. S televizní produkcí v zádech a kvalitními herci v popředí servíruje předtím i potom neslavný Tommy Lee Wallace přesto svoji hvězdnou chvilku, když pěkně po Carpenterovsku režiruje hezky vyzobané rozinky pamětihodných momentů předlohy v přijemně neafektovaném duchu a nenákladně starosvětsky. Nevyhnutelně tak "To" očesává o hned několik dimenzí, v knize do mystična a nadživotní osudovosti dovedených, na druhé straně ale s přehledem ilustruje potenciál látky, která by ve svých ambicích vystačila na trilogii celovečeráků či pár sezón vysokorozpočtového seriálu. Velmi dobře je podchycen fyzický základ "Toho" - Tim Curry je jako Pennywise ikonický, střet s bílou hmatatelnou září dětí ve stokách symbolický a finální představa oživlé noční můry v podobě pavouka se zářícím srdcem překvapivě dobře trikově sestříhaná. Navíc - podobně jako v knize - jsou obě části (dětská a dospělá) vystavěny tak, aby oslovovaly svými metodami právě kýžené publikum a nacházeli v nich témata jako počínající pocit zodpovědnosti a prahu dospívání, stejně tak i ztrátu iluzí a neochotu k přehnaným fantaziím. Divák knihy neznalý nepochopí, proč se klaunovy oběti "vznášejí" ani proč jako dospělí musejí vstoupit do brlohu skrze dveře zvící velikosti trpasličí nory - ty jsou tam jako úlitba Kingovým čtenářům, kterým ale nemůžou přinést více než rozvzpomenutí se na epickou knižní verzi, kde působily o sto procent patřičněji. Ono se totiž velmi těžce bojuje proti nejsilnější čtenářově zbrani - jeho vlastní představivosti. A právě na to dojíždí jinak velice solidní Wallaceovo snažení - ve filmu nemůžete s dostatečným zadostiučiněním zobrazit boj s bytostí, která imaginací děsí a jí se živí, světy a dětí požírající.\nNeví kdo jsou ani co chtějí. Peníze nemá, zato umí různé věci - takové, které dělají špatným lidem ze života noční můry. Pokud jeho dceru pustí, nechá je navždy být. V opačném případě po nich půjde, najde a zabije. Tak hodně štěstí. Liam Neeson překvapil. V minulosti sice občas pošilhával po metách jako lana ocelových svalů a pohledů, ale k vždy mu k tomu scházelo navíc pár midichlorianů. Ty ale v Paříži musel fasovat nitrožilně, protože Síla stojí tentokrát sakra při něm. A tak exceluje stylem, který je jeho typu a věku přirozený a drtí rychle, efektivně a ve velkém. Režisér Pierre Morel nemá originálních nápadů, jak pojmout misi jednoho muže a tisíců způsobů smrti, zato má hodně nakoukáno a ví, jak co v žánru neředěné akce funguje a jak tomu dát fasádu tak naleštěnou, že se i samotné jeho vzory zastydí ve své náhlé matnosti. Je to jízda na samé hraně únosnosti, když taťku s průpravou agenta bez slitování nechá demolovat fasády zákonuplachých občanů krvavě sladké Francie s takovým gustem, že o jeden výstřel s úchopem a přehozem navíc a celé univerzum vybuchne, vysíleno ale šťastno, že si mohlo k posledku užít takovou řež. Od vlažnějšího úvodu se napětí a tempo stupňují závratnou rychlostí a při závěrečném zúčtování na lodi musí zaplesat srdce každého rváče a fanouška precizních procesů neminoucího soudce Lynče. Navzdory veškeré snaze nejen dostihnout, ale i překonat své velké vzory tria "J before B" se však majestátem se vší pravděpodobností Bryan Mills přeci jen nestane. Pyšní se jak ikoničností Jamese Bonda, vynalézavostí Jasona Bourna a agilitou Jacka Bauera, nevlastní ale příběhové zázemí ni kulturně-společenýský přesah každého z nich. Jeho působení po zhruba 96 hodinách pozvlolna vyprchává, až zbyde jen težká kocovina a nejasná vzpomínka z opojení stejně tak náhlého jako překvapivého. A v tom právě tkví ta nejdůležitější lekce filmem udělená: že ty nejlepší kousky z historie moderní kinematografie čisté akce vyskládané v těsném sledu za sebou svou účinnost nenásobí, nýbrž ztrácejí. Chtělo to jednoho na*raného Neesona, ale třeba si to pamatovat.\n1. Série: Studie v růžové: 90% Elegantní úvod do modernizované verze Sherlocka Holmese: hladší vypulírovaného skla, ostrovtipnější nabroušené břitvy a prozářený nápady jak vyprávět velmi vizuálním inovativním stylem. Co do pointy banálnější, génia uvnitř nezastiňující. --- Slepý bankéř: 90% Odvážnější a rozmáchlejší, vpravdě comicsovější a fantasknější, nikoliv však horší nebo nezdravě přehnané. Vztahy mezi postavami se prohlubují a metody vyšetřování následně formují. Šestáková hra světel a stínů Sherlockovi sluší stejně jako neony velkoměsta a komorní nálada. --- Velká hra: 70% Nezdravě přehnané, tentokrát ano. Toť prokletí sebejistého zakončení jinak výtečné minisérie, které před cílem vychrlilo až příliš hojného materiálu s překvapivě rychlou expirační lhůtou, kde pomatený Moriarty nemůže být jedním z kladů. Na jedničku zvládnuté řemeslné umění nenabízí zisk z investice divákova soustředění, protože nástup a výstup se ukončil a koleje příběhového spletence jsou neoblomně nalajnované, a zrovna při absurdním závěru bych z rozjetého vlaku vystoupil docela rád...\nPrávnická profese jako kolbiště, kde se snadno ztrácí nadšení i ideály, a kde mrchy obírají mršiny s gustem a bez skrupulí. Zkoušku charakteru v režii Patty Hewisové ustojí jen jí podobní. Seriál Damages (šílený český ekvivalent mi prsty odmítají nadatlovat) dobře vysledoval funkční trendy nové seriálové vlny a příjemně, po svém a s invencí předvádí realisticky působící, vážně podaný a pevně usazený příběh rozvíjející se ve dvou časových rovinách. V jedné nadějná právnička koná první nesmělé kroky v renomované firmě právní extratřídy, v druhé je obviněna z vraždy a s mrtvolnou prázdnotou v očích dokládá ztrátu veškerých iluzí. Dopátrat se pravých příčin je případ pro diváka jako dělaný, přičemž o nečekané zvraty, osobní dramata, podlé úskoky i krev a slzy žádná nouze není. Příběh má nerušeně soustředěné tempo a neustále inspiruje divákovu fantazii rozvíjet odhalené motivy z "budoucnosti", a přilívá olej do ohně již tak žhavé mimosoudní kauzy s jen zdánlivě typickým obviněným. Velmi lidsky přitom cílí do osobnostních podlaží postav, na jejichž základech staví ohromující klenbu pečlivě zamotaných a protkaných akcí a dějů, které dokáže rozplétat s mimořádnou efektivitou. Posilněn výbornými hereckými výkony (Byrne, Close, ale zejména seriálový matador Željko Ivanek a čestně nečestný Ted Danson) a podpořen silným scénářem přidává plyn až k podlaze, aby jeho závěrečný díl mohl být dobrý - mohl by být i lepší? Damages využívají efektu "clony", ve které se dynamickým způsobem blížíte k očekávanému "bodu zlomu", který funguje, ale už nešokuje, protože je podvodný, nedořečený či obojaký. Například když Ellen odmítne klíčovou nabídku a tu samou pak za vteřinu přijme, ale mezitím se odehraje kus velice zásadního děje. Těmito rafinovanostmi se má vyprávět lepší příběh, ale právě zde vítězí scenáristův pragmatismus před pravdivostí a zabraňuje seriálu získat větší dávku ovací. Navíc se touto metodou odhaluje, že ne vše řečené je v seriálu nezbytné a celková plynulost tím trpí (zejména linie s Tomovým dilema, zda zůstat či odejít, zabírající plochu celého dílu, žádnou pointu neprezentující). Zbytek seriálu je však vskutku povedený a nic mi nemůže zabránit těšit se z dalších sérií. 1. ŘADA: 80% -------------------------------- Druhá série vyměnila chamtivého člověka za chamtivou bestii s nedozírnými možnostmi a osobní tragédie rozpadu za neosobní energetický konglomerát s potřebou spekulovat s cenami pomocí majoritních podílů jak dělaných k vydírání zasíťované veřejnosti. Patty Hewes tedy bere právo na fair play byznys na svá bedra a odhaluje pěkné hnusy, i když jí samotné teče máslo po hlavě, tající díky mstivé Ellen Pageové. Tímto se vyrovnává dluh otevřeného konce minulé sezóny, dále se větví a zračí schopnost scenáristů zápletky předčasně neopouštět, když ještě mají co říct. I tentokrát se hraje na více úrovních, přičemž ta osobní je poháněna nejednoznačným Williamem Hurtem a vršícími problémy s manželem a synem dravé advokátky. Znovu platí, že na soudní pře při všech intrikách a tajných machinacích vlastně ani nedojde a vše se vyřeší za zavřenými dveřmi, což trošku ubírá na dramatičnosti. Narozdíl od první řady se tady ale naštěstí hraje s otevřenějšími kartami a jekékoliv náhledy do budoucnosti neslouží k matení obecenstva, nýbrž k posílení jeho apetitu se stále maličko pofidérním řešením. Jak Closeová, tak Byrneová se vidno ve svých postavách uvelebili a jejich vzájemné jiskření s podtóny mnohotvarých přetvářek koření stejně slušnou zápletku jako v prvním roce. Nelze se však stále zbavit pocitu, že by tvůrci mohli jít v některých věcech dále - závěry udělat fatálnější - a jiné, např. propojování budoucnosti s přítomností, zbavit nadbytečných point. Co se ale velmi cení, je inteligence a smělost, se kterými nám odhalují spletité společenské džungle současnosti- a dávají vědět, že i ti mocní se jednou musí nutně spálit: když už ne o zákon a pořádek , tak o své vlastní plameny, které rozdmýchali v touze vlastnit a ovládat a nedokáží jim ustoupit. 2. ŘADA: 80%\nVe spálené zemi se plodiny ni naděje pěstovat nedají a vychovávat zde potomka by se zdálo čirým šílenstvím. Ve světě, který tak vnímá hrdinství, Viggo Mortensen obdivuhodně blázní. Některé filmy si vystačí s málem, a přesto zapůsobí. Stačí silná výchozí situace, schopnost perfektní obrazokresby, umělecké cítění a tok myšlenek v celistvých záběrech a scénář vědoucí, o čem se tu vypráví. K tomu duo generační bariérou oddělených, ale příbuzensky spjatých hrdinů, herci ztvárněnými natolik přirozeně a intenzivně, že vás táhnou k sobě ve všech svých bolech, nadějích a snech, kdy vám s nimi bude zima, kdy budete mí hlad, strach, soucit i zlost a že zakusíte, jak chutná prošlá lepkavá kola post - apokalyptického automatu minulosti prolitá vyprahlým krkem neznalého dětského hrdélka . Cesta je filmem dost specifickým, ale tak přirozeným a samozřejmým, až skutečným. Vztah ochranářského otce a zranitelného syna je alfou a omegou vyprávění, zvláště když ve vzduchu vane všeprostupující pach smrti a kde režisér Hillcoat vyluzuje emoce zpodobněním úlohy rodiče připravující svou ratolest na život v krutém světě, který jim luxus být spolu nadlouho nepřipustí. Film využívá madmaxovský prostor chamtivosti po všem, co ještě zbylo k využití (s lidským masem v to započítaným) s nebývalou efektivností, ale nikdy nedovolí, aby na sebe strhl většinovou pozornost a stal se něčím víc, než jen velepůsobivým důvodem pro vnitřní drama a napětí. Je zkrátka vypilovaný, a i když svým druhem takový, který dvakrát do roka rozhodně neuvidím, zážitek z něj je trvanlivý s neznámým datem spotřeby - jasný znak výborných ingrediencí.\nStal se troskou z vlastního přičinění a stínem z lepších časů. Klouže do temnoty žalu a permanentních kocovin a světlo na konci tunelu jen tak neuvidí. A moc dobře ví, že než bude líp, bude mnohem hůř. MR73 je film plný tvůrčích rozporů. Evidentně se snaží vymezit fabrikovaným americkým kriminálkám podobného žánrového zařazení tvůrčím využitím "art" postupů a nekonvenčním přístupem zajišťujícím divácké nepohodlí zpodobňující do neštěstí uvržené postavy, prosycené pohlcující depresí z nemohoucnosti postavit se čelem korumpovaným soukolím vlivných mocipánů, kterým není lecos vhod. Působivá kamerová práce a pečlivý střih pak dodají atmosféru tak hustou, potemnělou, mlžnou a deštivou, jako samo nitro hrdinů, když úleva od bolesti nepřichází, jen roste jak zhoubný nádor, co se brání operování. Navíc má Olivier Marchal oporu ve vlastních zkušenostech a talentu všímat si detailů v ději a také v autentickém podání Daniela Auteuila, který se záměrně skromnějším výrazivem zdárně vyzařuje ničivé běsy deroucí se na povrch. Jenže, jenže. Ono moc dobře nejde se vymezit vůči zažitým standardům a přesto kolem nich stále kroužit - skutečnost, že příběh byl sestaven z reálných předobrazů, nic bohužel neusnadňuje - a divácká (tedy má) investice pozvolna prchá, když jsem svědkem nasazení příběhu na dobře vyježděné koleje a kdy všechna netypičnost vyznívá jen jako jakési pozlátko z druhé ruky. Tím pádem žádná z katarzí na mě nemůže zafungovat jak by měla, jen jsme se složitými cestami dostali k něčemu již viděnému, (naštěstí jen) ve filmu zažitému a sdělenému. Což vnímám jako tvůrčí prohru právě proto, že dohoda mezi mnou a tvůrci se zdála býti jasnou: my ti dáme strašlivě pomalu plynoucí a hutně náladový děj s nesympatickým postavami, svrab a smrad zatuchlé francouzské kriminálky a reálný look a ty naopak s koncem očekávej mimořádný výnos silného zážitku. A nikoliv, jen komplikovaně vstříc prostému, co už jinde fungovalo lépe. Možná je mé nízké hodnocení způsobeno i tím, že dost dobře nemůžu soucítit s obětí, která si přeje, "aby vrah zabíjel zase, když už je teda pustěnej, ať všichni čumí" a tato z výčitek mu pak do vězení pošle nejen osobní dopis, ale i vlastni FOTKU. Dalším motivem je šéfka útvaru, která se stává stále bezradnější a svým milencem ubitější, ale přiliš pasivní, než aby udělala krok stranou (a mně zavdala příčinu se o ní zajímat). Když nevěřím pravdivé story, něco být špatně musí. Nakonec je tak MR73 hrou na skutečnost, kterou se příliš nevyplatilo sledovat: efektní a vzletnou bublinou, která v kritickém bodě vzestupu praskne a zmizí.\nVíru v dobro získáte tehdy, až uvěříte zlu. Podlehnete mu a Bůh vás vidí. Bůh a ještě někdo jiný... Ke konci mírně klišující, ale po celou dobu filozoficky, teologicky, emocionálně i doslovně drsná a syrová zpověď je průrazná natolik, aby udala směr pučícímu uměleckému trendu nové vlny internetových mini-příběhů. Zatímco John Hurt ve své roli s tichou intenzitou každou epizodu sílí a exceluje, Kiefer Sutherland neproniknutelnému hitmanovi přisuzuje kamennou tvář skrytých emocí a šikuje svého trademarkového Jacka Bauera do polohy mnohem temnější a nebezpečnější. Dohromady pak svými osudy halí prostor zpovědní budky do šedavé záře násilného světa bez spravedlnosti, který radikalizuje postižené, souzené těmi, kdo doposud měli v životě štestí. Prostor mimo dobro a zlo, na tělo a duši kostela protentokrát příliš hmotný, k divákově spokojenosti unesou desetidílné šestiminutovky s nebývalou lehkostí.\n1. sezóna: 100% --- 2. sezóna: 90% -- Dvě řady za mnou a převládající velká spokojenost, způsobená solidními herci, zamotanými, komplexními a přeci přehlednými zápletkami, a hlavně zajímavě nejednoznačnými (anti)hrdiny vedených smělou a nápaditou režijní prací. Mnohými předesílaného poklesu kvality se bojím jak čert kříže, jsem naň ale připraven a když nic jiného, přinejmenším polovina seriálu za můj věnovaný čas rozhodně stála. 3. sezóna: 70% --- 4. sezóna: 70% -- Problém druhé půle životního cyklu seriálových Hrdinů spočíval zejména ve faktu, že na začátku třetí řady vykročili špatnou nohou zmatečně uvedeným příběhem a z jeho přesycenosti se museli regenerovat poklidnou a tempařsky zásadně pozměněnou sezónou čtvrtou. Schopnosti hrdinů (i padouchů) byly až příliš různorodé a bylo jich mnoho na to, aby se dokázala udržet jednotná logická linka se soudržným zajímavým průběhem děje. Aby nebyly scenáristé tolik svazováni svým vesmírem, občas něco vynechali či si způsobili dočasnou zástavu paměti. Nevýhodou byla skřípající nekonzistentnost, která celý koncept táhla dolů do lehké nenáročnosti, výhodou pak neutuchající zábavnost a neustálá aktivita děje, která dala vzniknout i mnoha výrazným epizodám. Tvůrci se bohužel chytli do vlastní pasti, když u Villains i Fugitives nejdříve rozžehli příběh na plné obrátky a až poté pomocí flashback dílů zpětně dovysvětlovali, což vyvolalo pocit neobratnosti úchopu za záchrannou brzdu zataženou v nejvyšší čas. První půlka třetí řady navíc dala vzniknout překvapivě nezajímavému záporáku v podání Petrelliho táty, schizofrennním změnám názorů i stran psychicky labilní Elle (Kristen Bell) a slabší chvilku si prožil i jinak spolehlivý machr Sylar. Fugitives částečně věci napravovali lepším a důslednějším přístupem s propracovaným zázemím, jakožto i zajímavějším příběhem o soukromé válce "schopných" s méně schopnými, o to však zákeřnějšími. Samotný závěr obou polovin slavil vítaný návrat ke klasice prvních řad a k mé spokojenosti připomněl jejich nejlepší chvíle, což lze brát jako dílčí tvůrčí vítězství nad předešlými problémy Čtvrtá řada zaznamenala metodu postupně rozvíjených zápletek (často ob epizodu) a mimoděk i díky sníženému rozpočtu (korespondujícího s taktéž sníženou sledovaností) zchladila mé naděje na více epické zakončení, když byl postup někdy až mrtvolně pomalý a celé úseky mohly být efektivně zkráceny. Díky tomu se ale našel čas i na drobnější detaily a až nezvyklou, téměř statečně nediváckou soustředěnost na povahokresbu klaďasů i záporáků (bez šarměm překypujícího Roberta Kneppera a neselhávajícího Quinta by se Redemption zaseklo). Seriál znovu našel svou tvář v tématech o prostupující propojenosti (nad)lidí ve světle přání vystoupit z řady při boji za právo zůstat na svém, čímž naplno zdůraznil snahu Tima Kringa být Buffy Sommersovou dneší doby - něco o nás vypovědět a nevzdálit se přitom fantasknu. Heroes - jako celek - byl seriál, který s postupujícím časem prohrával souboj s vlastním potenciálem a na dlouhé trati se nedokázal účinně bránit všem nástrahám, kterým čelí scenáristé konstruující celosezónní narativy bez možnosti úlevy pod trestem vykázání do zapomnění. Vzhledem k tomu, že se i díky této složitosti s takovým typem seriálu budeme setkávat stále vzácněji, je třeba si Hrdinů vážit. Seriálové slabiny, stejně jako superschopnosti, přináší problémy. Ale někdy za to zkrátka stojí.\nCigareta v jedné ruce, chlazené pivo v druhé, tvrďácká hláška cezená mezi zuby čelístí sevřených v nezlomnosti jít si sakra po svých a schraňované právo umřít z vlastního mínění. Život a smrt dle Walta Kowalského, dějství poslední. Gran Torino není sentimentální labutí písní zestárlého bijce zoceleného severem Koreje ani hlubokomyslnou psychologickou sondou do pocitů osamělého labilního dědouše s kvérem v ruce. Na to je postava Walta příliš racionální a pragmatická, respektive okorale nepřístupná. Clint Eastwood moc dobře chápe, že jeho síla vyprávět příběh vyplývá z metodických vrstev, za chodu odstaňovaných díky vývoji charakterů a změněnému vnímání okolí až k hořkosladkému jádru osobnosti, kterým Walt v častých chvílích osamění hluboce povrhá. Muž, jenž je nám představen jako zapšklý stařec vykořeněný ze své rutiny ztrátou manželky a nechytající se na moderní vlnu migrace národů do své intimní zóny osobnosti - která v jeho případě čítá pěknou řádku okolních bloků - se divákovi posléze otevírá při bližším poznáváním světa cizinců, jemuž zprvu ani nechtěl rozumět. Imigranti, kteří nejsou dost bohatí a v případě Thaa ani dost staří na to, aby v garáži schraňovali jakýkoli kus modelů vlastní pýchy a vědomí vlastního úspěchu zde zhmotnělých a hýčkaných v naleštěném Gran Torinu, se v kultuře odlišných tradic ztrácejí. Podobně je ovšem ztracen i hodný, zlý i ošklivý Walt, a jaké je jeho překvapení, když se oba dva tolik kulturně rozdílné tábory lidí nezačnou rozdělovat, ale obohacovat. Waltova skořápka neměkne, alespoň navenek, ale divák si všimne, jak moc se jeho svět proměnil a že by nebylo v lidských silách zůstat stejný bez viditelné odezvy. Eastwood si nenechává ujít sepjatost tohoto nově poznaného vjemu s jeho typyzovaným, zklasičtělým hrdinou DirtyHarryovského střihu, při níž i naplňuje jeho čestnou úlohu všechny dobré ochránit a padouchům to pořádně osolit. V samotném závěru ovšem nenechává Walt Kowalski promluvit sílu Magnum, ale svou snad ještě silnější vůli osobnosti a silné přesvědčení, ze kterých se pálí stejně dobře, i když zisk cti je reálně vyvážen ztrátou imunity střelce, dobře si vědomého své chvíle a smrtelnosti, které ikona neochrání. Gran Torino je tím nejlepším komorním snímkem svého druhu: je dostatečně přístupný a simplisticky čistý navenek, přitom hloubavý a jímavý zevnitř. Tvůrčím vítězstvím filmové legendy, která dokáže vyprávět o světu a sobě - ze světa a sebe.\n1. Řada: 90% * 2. Řada: 90% * 3. Řada: 90% * To je jízda! Jediný problém, který uživatel vpravdě vysokooktanového ekl-dystopického dobrodružství může mít, je, že v záplavě drogových kšeftařů, děvek, zlodějů, vrahů, zkorumpovaných policistů a úchylů těžko najde někoho, komu lze fandit bez zvrácení nenavyklého žaludku. Přesto výborná a mnohdy strhující záležitost s netušenou emoční dávkou a nezměrnou odvahou nebrat si servítky v komentářích o vychýleném morálním kompasu těch, co "nemají na výběr".\nLidské podvědomí je mrcha a Freddy Krueger taky. Svět vyburcované fantazie krmí netvorovy břity a Freudovo hájemství se ohýbá jeho vůlí. Spánek v Elm Street zabíjí. Když Wes Craven zabředl své tvůrčí tesáky do prostředí tak tajemného a nestabilního, jako je mysl člověka v bezbranném stavu REM spánku, zanechal po sobě stopu unikátního a ojedinělého příbuzného žánru slasher, který je výjimečně bizarní a vynalézavý a dokáže být díky své halucinační podstatě až zákeřně strašidelný. Mimo jiné je také vynálezcem pojmu "sympatický teenagerský hrdina jednající statečně a logicky", přičemž jakoukoliv nesrovnalost si nechává jen do snového světa, kde stejně platí jiná pravidla. Divák tak zprvu netuší, kdo má zrovna navrch a čí sen se teď komu zdá, což jen umocňuje pocit ztracenosti a bezmoci, který Heather ovládá. Je ale třeba říct, že Freddy v prvním z dlouhé řádky dílů není ten nahláškovaný a masakrózní vychutnávač svých obětí, je takový, jaký podle Cravena vždy měl být - cílevědomý, škádlivý, před ničím se nezastavivší zabiják s upřímnou snahou dokonat dílo své pomsty bez zbytečných cárů masa navíc. To snímku propůjčuje nádech syrovosti a přímosti, způsobené mimo jiné i skrovným rozpočtem, který tvůrce nutil nasadit tón hned v prvních minutách a cestou moc neodbočovat, protože hluchá místa by premisu rozmočila k poloviční působivosti. Klíčovou složkou je ústřední melodie Ch. Bernsteina, která přimo zosobňuje podstatu snu se všemi pastmi a zákoutími, které neradno navštívit. Noční můra v Elm Street je hororem o člověku - jedinému nepříteli, kterému nikdo z nás nemůže ani ve snu utéci.\n1. ŘADA - 80% * 2. ŘADA - 90% * 3.ŘADA - 90% * 4. ŘADA - 90% * 5. ŘADA - 80%\nS1 - 90% Slibný začátek kultovní série, který nedostatek rozpočtu maskuje "campy" výpravou, jež provází originální a nápadité epizody. S2 - 80% Širší záběr a silnější emoce, bohužel více nelogičností v jednání postav způsobené především nepochopitelnou pasivitou klaďasů v druhé půli. S3 - 90% Postupné zlepšení ve schopnosti vykreslení zajímavých charakterů, výborní a charismatičtí záporáci, dobře gradované finále. S4 - 90% Počátek cesty k dospělosti Buffy Sommersové nejen prostřednictvím nového, rozmáchlejšího prostředí. Hlavní padouch ve vhodných chvílích z vyprávění mizí a znovu se objevuje, aby na konci rozpoutal vydatnou rozlučku s hromadou efektních výbuchů. S5 - 100% Možná ta nejlepší, epická, jiskřící sezóna, řadící motůrek emocí na vysoké obrátky, na některých místech dosahující až filmového feelingu, navíc s nejlepším koncem celé Buffy série. S6 - 90% Po parádním entrée vhodně navazujícím na konec minulé sezóny začně trpět nevýrazným triem rádobyzáporáků a upadajícím rozvojem vyprávění. Poslední díly však dokazují sílu scénaristova plánu a mnohé rázem ospravedlňují. S7 - 100% Výtečné uzavření ságy s netušeným vývojem všech oblíbených postav, kteří projdou pravou zkouškou svých charakterů při boji s protivníkem, jež zná všechna temná zákoutí jejich duší. Neustále nové a originální impulsy oživují vyprávění (horda novicek v přemožitelství, padoušský nesvatý kněz naruby), vztah Buffy se Spikem dosahuje nových dimenzí, bohužel postava mého oblíbeného Gillese ustupuje v posledních epizodách do pozadí. Jiného se poslední sérii snad ani vytkout nedá.\nDelegrace. Nevtip. Odhumor. Bezzábava. VYSRANDA! Zákeřnost při psaní jakéhokoliv komentáře, kritiky, recenze či jiného slohového útvary zabývajícího se hodnocením filmové tvorby spočívá v tom, že pokud ve filmu něco funguje tak, jak má, tak to většinou nevyčnívá z řady a stává se pro nás samozřejmostí. Samozřejmostmi, které jsou snadno k přehlédnutí a které vyvolávají pocit, jako by byly zmáknuty levou zadní s absolutní lehkostí, povinně kvalitní prací, kterou si snad nikdo nedovolí zazdít. Od technických záležitostí, k nimž patří hudba, kamera, střih nebo využití filmových prostor, přes práci tvůrčí (vedení herců, dialogy, uvedení a zakončení scény, řazení scén za sebe, pointy) po vyložené specialitky, bez nichž se snímek nutně rozpadá (tempo a gradace příběhu, důraz na detail, smysl celku, smysl detailu v celku a mnoho, mnoho dalšího). Že to vše dá každému fimařskému týmu hodně zabrat a samozřejmostí to zdaleka není, začneme vnímat až ve chvílích, kdy něco z toho přestane fungovat a jako písek v pístu obrovského soukolí začne drhnout a pocit dokonalostí nenávratně prchá v hořké deziluzi. Děje se to, musí se to dít. Tvůrčí práce má svou hodnotu právě proto, že výsledek není nikdy jistý a je tolik rizik, tolik neznámých, co na umělce číhá a kterými musí projít, chce-li v umělecké tvorbě nadále působit. Přirozeně, každá bitva nemůže být vítěznou. Jenže exces, kterého se tým pod vedením Martina Kotíka dopustil při výrobě komedie Vy nám taky, šéfe! je pro mne pamětihodným bohužel právě tím, že je mým prvním shlédnutým filmem, ve kterém nefunguje zhola, zholA, zhoLA, zhOLA, zHOLA, ZHOLA NIC z výše popsaného. Což je smutným a nezáviděníhodným unikátem, tím spíš, že vzniknul v českém prostředí. Jedním z pilířu neumětelství byl scénář, druhým, mocně podpírajícím, pak režie. Dílo Petra Nepovím(a) má tu vlastnost, že v ní naprosto chybí vtip, což je v komedii dost zásadní problém. A tím nemyslím, že by se vtipy nedařily, ony tam nějak žádné nejsou. Nijak nezačínají, nijak nekončí. Z každé scény, každého dialogu je cítit bezradnost ke zvolené látce a nedostatek talentu, jak scénář koncipovat tak, aby z nadějného námětu bylo vydobyto něco, co by bylo hodno vyprávění, nebo na co by se - lakonicky řečeno - alespoň dalo dívat. Tuto prioritní neschopnost doplňuje ztuhlost Kotíkovy zmarněné režijní práce, když ani teď, ani v předchozích snímcích nedokázal své, často slavné a dříve prokázaně schopné herce ždímnout o více než jen o podprůměrný výkon (což se bohužel stalo i kdysi živelné Ivě Janžurové). A tak je divák např. svědkem scény v hospodě, jejít obsah je líčen slovy: A: To s tím šéfem je blbý co? B: Jo. A: A co s tím? B: Nevím (upiju pivo a tvářim se otráveně). Smysl? Nulový. Vtip? Ani ťuk. Idea? Není. Takových scén je ve filmu většina a všechny smrdí vzduchoprázdnem, jen čekajícím na někoho s nápady, kterým by jej vyplnil. Zřejmě nejhorší je pak Kotíkova práce s očividnými neherci (Dominika Kadlčková, David Kraus), na nichž je názorně vidět, že nedostali žádné vysvětlení, jak na place nepůsobit nešťastným dojmem opuštěných káčat, což je dehonestující úloha pro všechny zúčastněné. Spousta scén se odehrává v naprosté křeči a sterilitě, kdy se kamera ani neobtěžuje měnit své úhly a třeba takový Jiří Langmajer je ve dvou odlišných scénách ve stejném bytě v rozmezí cca dvaceti filmových minut snímán v totožné pozici z identické strany, jako by nikdy z toho pokoje neodešel! Ve výsledku je tak Vy nám taky, šefe! mým prvním uděleným odpadem! a nově mým ustanoveným mementem pro všechny shlédnuté filmy minulé i budoucí. Jako taková je jeho cena nevyčíslitelná. Tak aspoň něco, šéfe.\nJe spravedlnost barvoslepá, či jižansky černobílá? A za jakých okolností může vidět rudě? Vpravdě barvité soudní drama Joela Schumachera koloruje svět v mnoha jeho odstínech. Nežli se přesune před soudní dvůr a započně očekávané hledání pravdy s nápomocí slovní ekvilibristiky ambiciózních právníků - toliko živné půdy pro talentované scenáristy - se Čas zabíjet své první dvě třetiny rozvíjí jednak náhledy do osobního života charakterů (jakožto definovaný prostor, odkud se berou oběti jako daň za odvahu a úspěch) a druhak ovlivňující působností členů obnoveného Ku-klux-klanu, jejíž činnost působí jako vrcholné nebezbečí, kterému hrdinové čelí. Tyto dvě základní složky se vhodně doplňují a jako jeden celek pak kulminují v poslední třetině, jež se plně soustředí na ne/morálnost pomsty ve jménu bolestně vynucené spravedlnosti. Je to kvalitní koncept, v němž není třeba křiklavého vizuálu, který správně režisér Schumacher uložil před scénickou klapkou do šuplíku a nechal drama, ať dýchá samo svou podstatou. Proto se může zdát přitomnost hořících křížů až jakousi přehnanou doslovností, které v daném případě ani nebylo třeba. Kvalitní herecké výkony a silná Grishamova předloha, jakožto i soustředěná režie se o pamětihodný případ relativizující čas na právo od času na vinu dostatečně zasloužili.\nZlo se zrcadlí v každém z nás. A někdy se pohne první. Horor Alexandre Aji se zaobírá lákavým námětem, který si bere tu zdánlivě nejobyčejnější - a jednu z nejužívanějších - věcí ve všedním životě a dává mu netušenou moc kontrovat to, co velmi dobře známe, se světem zkřivených divů za zrcadlem, jehož podstata je matně ezoterická. Bohužel to ve výsledku svazuje režisérovi ruce k vytvoření kýženého napětí, neboť divák, od první chvíle obeznámený s trikem, že nebezpečí příchází pouze a jedině ze zrcadel a jiných lesklých materiálů, dokáže sám sebe připravit a obrnit své nervy, kdykoliv přijdou hrdinové do blízkosti takových předmětů. Aja tohoto vědomí ani nijak nevyužívá k ošálení našich smyslů, zkrátka když je na scéně zrcadlo (a to je často), je na scéně démonická přítomnost. Proto se - chtěl-li příběh rozvíjet - uchýlil k mírně vypečené hororové fintě, kdy divák ani hrdiná sám nezná meze schopností ducha a tyto objevuje až postupně, ve stavu překvapeném, popř. vyděšeném, popř. rozladěném. Jako horor tedy Zrcadla fungují jen na půl plynu, jako parapsychologický thriller s pečlivě načrtlou atmosférou na nádrž plnou. Aja si na jednotlivých (velmi precizních) záběrech dává záležet, příběh začíná odhalovat své tajemné komnaty s akčním závěrem ukrytým za poslední z nich. Naštěstí měl po ruce herce, který této ambici mohl dostát. Kiefer Sutherland (ve vybraných scénách i jeho filmové dětí) drží stojí přítomností dramatickou strukturu filmu pevně v rukách a má zásluhu na několika význačných emocionálních momontech. Navíc je Sutherlandova postava až nečekaně aktivním protagonistou, co jde nebezpečí vstříc s hlavní své pistole nabitou ostrými a díky tomu příběh plyne slušným tempem bez zbytečných záseků. Že jsou pravidla světa "za oponou" plně odhalena až úplně posledním twistujícím záběrem, se pak snáší daleko snadněji. Díky tomu mohou být Zrcadla podařeným a zajímavým příspěvkem do mírně ošoupané kolonky "zaběhlých remaků".\nPeklo je jen odraz našeho světa, drahé děti. Až tam jednou budete, sobě za to poděkujte. Roman Vávra uděluje lekci klasickým českým pohádkám, jak se mají dělat správní rohatí záporáci. Oč méně funguje Čert ví proč jako pohádka, tím více může nabídnout jako alternativa k nim. A to hned v několika věcech najednou (resp. postupně a pak najednou): 1) Dobro pozbývá aktivity i atraktivity, je ploché, málo legrační, na pohled krásné, ale uvnitř nesmírně pasivní, přitom však má stále plnit svou úlohu té strany, ke které by se každý správný junák měl hlásit, takže ve filmu je a postupuje, "jen" ošizeně o své hlavní artibuty. 2) Zlo je nesmírně lákavé, vychytralé, všemi mastmi mazané a jeho svět mnohem propracovanější, je činorodé, a přitom za něj většinu práce udělají zkažení lidé "nahoře". 3) V samotném závěru je nastolena spravedlnost takovým způsobem, že nic neubírá ani jedné z protikladných stran, kdy je dovoleno oběma zachovat si svoji tvář. 4) Celý film upomíná na množství klasických českých pohádek, ve kterých se s poněkud naivní samozřejmostí myslelo, že pravidla jsou janě daná a jakékoliv vybočení z nich nežádoucí a nevhodné. Tím se však postupem času dostal pohádkový žánr do své vlastní menší pasti, protože dostatku míst k vítaným odbočkám a kličkám (s obavou, aby je ještě dítě strávilo) se už nedostávalo a - čistě teoreticky - společně s morálním rozvojem naší společnosti (pesimisté by řekli degradací nebo alespoň otupením vnímání nevinných symbolů) stále méně fungoval jako "čistý" žánr. Čert ví proč se tomu všemu elegantně vyhýbá právě tím, že nechá dominovat toho soupeře, který po dominanci (tentokrát té filmové) od prádávna touží. Stále ale funguje jako pohádka se (skoro) vším všudy, jen stojí mírně bokem hlavního proudu a díky tomu se nepřehlédne. Pokud šlo režisérovi Romanu Vávrovi právě o to, pak většinově uspěl, nakolik tím ale utrpěl film samotný (protože film sám o sobě je děje řidšího, poměrně pomalu plynoucího a málo zdůraznělého), bude muset posoudit divák. O toho dětského strach nemám, to je pekelník. Ale Drdovci mezi námi budou možná za milostrdnými H(h)rátky s čertem pádit jako o život. A Csongor Kassai je Ďábel.\nSmrt je mistrovská práce. A profesionálové se cení, i když jsou na nucené dovolené a mají status nežádoucí. Tenhle seriál na obrazovce ale chyběl. Konečně sympatický hrdina, který bere diváka jako sobě rovného a ve svých komentářích ochotně poradí, jak někomu pěkně znepříjemnit život a přežít, což se hodí, až se taky staneme agenty na černou listinu odepsanými. Zkrátka, už způsob prezentace je neobyčejný a uživatelsky přátelský, doplněný o populární finesy s kamerovými filtry a roztříštěnými obrazovkami, ženoucí filmařskou stylařinu k hodně vysoko položené laťce. Poté, co je přístup navolen, nastává rafinovaná hra s dobře vybranými zápletkami, obvykle spočívajícími v úkolu pomoct někomu společensky velmi nízkému při boji s někým hodně vysokým (a obvykle dobře vyzbrojeným). Hlavního hrdinu navíc doplňují tak výrazné vedlejší postavy (skvělí Bruce Campbell a Gabrielle Anwar), že jejich vzájemnou interakci při akci i legraci je radost sledovat. Fakt, že se Burn Notice opírá o reálný svět a nachází v něm hojný materiál k neméně realistickému (ovšemže jinak fiktivnímu) provedení, se ocení zejména ve chvílí, kdy si divák uvědomí, jak inteligentní hru to s ním tvůrci hrají a že pevné základy i menší drobnosti nejsou vůbec banální. Kromě toho je Status: Nežádoucí vtipný i ostrovtipný, rychle ubíhající a přitom elegantní a řemeslně na jedničku zvládnutý. Prakticky jediný důvod, proč nedávám absolutní hodnocení, je podobný jako u naprosto odlišného 30 Rock - a sice jen pouhá rezerva pro případ, že v dalších sériích bude ještě lépe. Věřím, že bude.\nČetník poslední. Zřejmě nejslabší článek v jinak chvályhodné četnické šesterce, u kterého sice vtipy stále fungují, ale jeho hlavní příběh není příliš nosný na to, aby se na něj dalo zavěsit dostatek potřebného humorného materiálu. Ovšem návrat k "opravdovější" zápletce je po mimozemšťanech vítaný. Snímek je navíc poznamenaný rozlučkovou atmosférou s jedním velikánem francouzského humoru, který v srdcích mnoha diváků zanechal nesmazatelnou stopu. Uvidíme se na ostrově Kergelén, drahý Cruchote.\nČetník nadpřirozený. Již mírně kvalitativně uvadající pátý díl s poněkud hektičtějším výkonem hlavního představitele v nepřímé úměře na zvyšující se věk, který se stále se někam přesouvající Cruchot snaží cestou rozchodit a ještě se mu to daří. Mimozemské téma vděčné, obzvláště v kombinaci s typickým francouzským humorem, i když vcelku tento díl dává pocit, že jeho styl se již pohybuje mimo obvyklé četnické univerzum.\nČetník nadbytečný. Velmi netradiční (a patřičně crazy) úvod dává vzpomenout na styl nejlepších filmů Louise de Funèse z jiného ranku, než četnického. Též konec je výrazně nečetníkovský a signalizuje již mirný příklon k bláznivější komice, která má vyrovnat stárnoucí a prodlužující se život série. Hlavně ale film staví Cruchota do pozice, ve které ještě nebyl a která by mohla i posloužit jako důstojné uzavření jeho kariérní (tedy filmové) cesty.\nČetník rozněžnělý. Návrat do domácího prostředí přináší důraz na typický francouzský humor, ve kterém se prokazuje, že postava nerváka z povolání Cruchota ještě zdaleka není vyčerpaná. A všechno kolem jeho povýšení (a povyšování) na štábního rotmistra je jedním z vrcholů celé filmové série. A, jaká to vzácnost, snad poprvé neplyne veškerá komika jen z vztéklé části povahy hlavního hrdiny, ale i z té díky ženám jeho života konejšivější. Četník má srdce!


Kompot v multivarka - ty nejlepší recepty .Jak připravit a chutné kompot v multivarka . - Woman & Fitness\nKompot v multivarka - ty nejlepší recepty .Jak připravit a chutné kompot v multivarka .\nKompot v multivarka - obecné zásady pro přípravu\nV poslední době se stále více a více žen v domácnosti začaly být používány pro vaření potravin multivarku.Pokrmy jsou získávány je to velmi užitečné a chutné.V multivarka možné připravovat nejen první a druhý kurzy, a nápoje.Kompot v multivarka dopadá velmi chutné a zachovává všechny živiny.Pro přípravu nápoje, můžete použít jakékoliv bobule a plody čerstvé, zmrazené nebo sušené.V každém případě, že nápoj se bohaté, voňavé a světlé.Chcete-li připravit kompot v multivarka v každém ročním období platí zejména v létě, kdy nechcete trávit spoustu času u sporáku.\nTechnika vaření kompot v multivarka je velmi jednoduché ingredience připravené Multivarki šíření do mísy, přidáme cukr (nebo fruktózu) nebo med.Na požádání můžete také přidat jakýkoliv citrusů a koření (hřebíček, zázvor, badyán, kardamon, muškátový oříšek, skořice, atd.).Potom se přidá celý obsah vody v horní značku.\nNejčastěji dát režim "zhášení" po dobu jedné hodiny.Kompot v multivarka nebude v\nařit, jak to bude chřadnout, který bude udržovat všechny vitamíny.Připravený kompot volno vyluhovat půl hodiny více multivarka - hodiny (čím déle, tím lépe).Sloužit nápoj může být v teple nebo chlazené.Chcete-li kompot v multivarka v současné době ještě lépe, můžete aktivovat režim "Vytápění".\nKompot v multivarka - příprava produktů a pokrmů\nOd kuchyňské nádobí, které budete potřebovat, abych multivarka, cedník, tenká (pro namáhání) a nůž s deskou (pokud používáte čerstvé ovoce).Ready chlazený nápoj se přelije do karafy a nalil pak do sklenice nebo sklenice na víno.\nPříprava ingrediencí je následující: Čerstvé jahody a plody jsou umyty, odstranit ocasy a větvičky, řezané serdtsevinki a semena a nakrájejte maso sám.Sušené plody jsou umyty, opařené s vařící vodou, suché plody příliš páře po dobu 10 minut v misce vařící vody a pak znovu vyprat.Mražené jahody a ovoce mohou jen dát do síta a opláchněte teplou vodou - neměly by být rozmrazené.\nkompot recepty v multivarka:\nRecept 1: Kompot v multivarka\nTaková kompotu v multivarka uvařená ze sušeného ovoce.Nápoj dopadá velmi užitečné a zachovává všechny výhody ovoce.Použitý cukr jako sladidlo, která může být nahrazena jako fruktóza.\nsklo sušených jablek;\npůl šálku sušených švestek a rozinek;\nSušené plody jsou umyty, opařený s vroucí vodou a dejte do mísy Multivarki.Pak přidejte správné množství cukru a naplňte ji studenou vodou na maximální ochrannou známkou.Vypnutí režimu hašení a jít o jejich podnikání - multivarka sama signalizuje konec vaření.\nRecept 2: Kompot v multivarka zmrazených bobulovin a ovoce\nTo kompot mohou být svařovány v multivarka zimě v případě potřeby polotovary byly vyrobeny v létě.Recept používá mražených třešní a švestek a další sladkost dává nápoj cukr.\nDvě třetiny šálek mražených třešní;\ntřetí šálek mražené švestky;\nrozmrazování mražené jahody a ovoce ne.Stačí dát je do mísy Multivarki.Pour cukru a naplňte ji studenou vodou na horní rysku.Cook kompot "parník" režimu po dobu 25 minut, pak se po dobu jedné hodiny tomim v režimu "Vytápění".\nRecept 3: Kompot ze sušených meruněk v multivarka\nvelmi jednoduché, ale chutné kompot v multivarka.Příprava nápoj z sušené meruňky, vody a cukru.Skvělé pro dietní a normalizuje trávicí trakt.\n400 g sušených meruněk;\nMeruňky jsou umyty, opařený s vroucí vodou a dejte do mísy Multivarki.Naplnit s cukrem, nalít do horní části vody a důkladně se promíchá.Dal režim "polévka", a vaříme po dobu 1 hodiny.Po pípnutí nechte kompot v multivarka další hodinu vyluhovat.Sloužit nápoj v teple nebo chlazené.\nRecept 4: Kompot v multivarka šípky\nTento zdravý nápoj z boků, můžete vařit v multivarka.Vše, co musíte udělat - to růže, některé jablka, cukr a vodu.A samozřejmě, velmi multivarka.\n1 šálek šípky;\njablka a šípků umýt.Jablka nakrájíme na plátky, vystřihnout semena.Jsou stanoveny v misce Multivarki plátky jablka a šípků.Jsme nalít správné množství cukru.Naplní vodou na maximální úroveň.Zapněte "hasí" režimu po dobu 1 hodiny.Po pípnutí nechte kompot v multivarka další 1 hodinu vypít současnost.\nRecept 5: Kompot v multivarka mražených malin s mandarinky\nDelicious kompot v multivarka mražených malin s třešní.Mandarin dává Nápoj lahodnou vůni a svěží citrusovou chuť.Sladidlo může být použit jako lékařské nebo nějaký cukr.\n200 g mražené maliny a třešně;\nšíří multivarku Mražené jahody a analyzovat do segmentů Mandarin.Přidávání cukru podle chuti a trochu medu.Vyplnit nahoru značku studenou vodou a za stálého míchání obsah se lžící.Po zapnutí režimu "kalení" po dobu 1 hodiny.Kompot v tomto režimu, bude chřadnout, ale ne vařit, takže všechny živiny zůstanou.\nKompot v multivarka - tajemství a tipy od nejlepších šéfkuchařů\npoměr sladidla, ovoce a bobule se ukázalo, zpravidla empiricky.V 2-3 litrů vody, která činí od půl až dva šálky cukru - to vše závisí na tom, sladkostí složek a osobních chuťových preferencí.V multivarka kapacitou 700 wattů a více se připravují na asi hodinu.Zařízení, které výkon menší než 700 W, doba vaření kompot by neměla být menší než jeden a půl hodiny.\nLunární kalendář účesů září 2014\nŘecký salát - Nejlepší recepty .Jak připravit a chutné řecký salát


Megality generují svá vlastní energetická pole | Sueneé Universe\n11547x 08. 04. 2018 1 čtenář\nV roce 1983 Charles Brooker provedl výzkum, jehož cílem bylo prokázat přítomnost magnetismu na posvátných místech. Prozkoumal megalitický kamenný kruh Rollright v Anglii. Magnetometr ukázal, že magnetická síla je stahována do kamenného kruhu skrz úzkou štěrbinu mezi kameny u vstupu. Dva západní kameny kruhu pulzovaly a vyzařovaly soustředné kruhy střídavého proudu, které připomínaly vlnění na rybníce. Analýza provedená ukázala, že „průměrná intenzita [geometrického] pole uvnitř kruhu byla značně nižší, než zvenku, jako by kameny působily jako štít“.\nV chrámu Edfu v Egyptě existuje stěna, kolem které se prostor energeticky liší od okolního prostředí. Podle starověkých nápisů bohové stvořitelé nejdříve vytvořili násep a „pustili skrze něj hada“, díky čemuž zvláštní síla přírody nasytila toto místo. Had byl v mnoha kulturách symbolem klikatých silových linií Země, které vědci nazývají telurickými proudy. Zdá se, že starověcí architekti mohli ovládat zákony přírody. Výzkum energetických polí uvnitř i okolo Avebury, největšího kamenného kruhu na světě, ukázal, že jeho megality byly předurčeny pro to, aby na sebe směrovaly telurické proudy.\nV roce 2005 byl Johnem Burke proveden výzkum, jehož výsledky pak zveřejnil ve své knize Semeno poznání, kámen hojnosti. Elektrody umístěné v Avebury ukázaly, že prstencový příkop ruší předávání telurického proudu na zem, shromažďuje elektřinu a uvolňuje ji u vstupu do Avebury. Elektromagnetická aktivita se snižuje v noci a zvyšuje se při svítání. Zjistil také, že kameny jsou záměrně rozmístěny tak, aby nasměrovaly elektromagnetické proudy určitým směrem. To se podobá současným atomovým urychlovačům částic, ve kterých se ionty pohybují ve stejném směru.\nPosvátné megalitické stavby shromažďují elektromagnetickou energii, protože megality obsahují značné množství magnetitu. A právě takovéto kameny sem byly dováženy z velmi vzdálených míst. Takže megalitické stavby jsou vlastně obrovskými, ale slabými magnety. To má hluboký vliv na lidský organismus, zejména na železo proudící v cévách, a to už nemluvíme o milionech částic magnetitu v lebce a šišince. Ta je samo o sobě velmi citlivá na geomagnetická pole a při stimulaci produkuje pinolin a serotonin, který vede k vytváření halucinogenu DMT (dimethyltryptamin, velmi silný, krátce působící halucinogen, pozn. překl.). Jak je známo, v podmínkách, kdy se snižuje intenzita geomagnetického pole, zažívají lidé neobyčejné psychické a šamanské stavy.\nV Karnaku ve Francii, kde bylo napočítáno kolem 80 000 megalitů, provedl vyčerpávající studii elektroinženýr Pierre Mirë. Nejdříve pochyboval o tom, že by megalitické stavby disponovaly nějakými zvláštními vlastnostmi. Ale výzkumy ukázaly, že dolmeny zesilovaly a uvolňovaly telurickou energie v průběhu dne a vrcholu dosahovaly za úsvitu. Mirë to přirovnal k elektrické indukci.\nPodle jeho slov „se megality chovají jako cívky nebo selenoidy, v nichž se indukční proudy zeslabují nebo zesilují v závislosti na okolním magnetickém poli. Ale k těmto jevům nedochází, pokud dolmen neobsahuje krystalické horniny s vysokým obsahem křemene, jako je například žula“. Karnacké megality, které se nachází v nejaktivnější seismické zóně ve Francii, neustále vibrují, díky čemuž jsou tyto kameny elektromagneticky aktivní. Energie pulzuje v pravidelných intervalech, přibližně každých sedmdesát minut se kameny pravidelně nabíjí a vybíjí.\nMirë zaznamenal, že napětí se ve stojících kamenech zmenšovalo v závislosti na jejich vzdálenosti od kamenného kruhu, který svým způsobem choval jako energetický kondenzátor. Je evidentní, že megality nebyly na tomto místě umístěny náhodou. Vědci určily, že kameny byly dovezeny ze vzdálenosti devadesáti sedmi kilometrů a poskládány v přímé závislosti na zemském magnetismu.\nMnohé starověké tradice na celém světe ukazují na jeden specifický aspekt: určitá místa na povrchu Země disponují vyšší koncentrací síly, než jiná místa. A právě zde lidé stavěli chrámy a jiné rituální stavby. Každá kultura tvrdí, že tato zvláštní místa jsou spojena s nebesy a duše může v průběhu rituálu vstupovat do kontaktu se záhrobním světem.\nV roce 2008 NASA zjistila, že Země je spojena se Sluncem sítí magnetických portálů, které se otevírají každých osm minut. Takového objevy potvrzují tvrzení senzibilů a proutkařů o tom, že v megalitických stavbách a starověkých chrámech se člověk může spojit s místy, která se nachází daleko za hranicemi této planetární sféry.\nStarověcí egyptští veleknězi nepovažovali chrám za konglomerát mrtvých kamenů. Vždy ráno „probouzeli“ každý sál, protože považovali chrám za živý organismus, který v noci spí a probouzí se za úsvitu.\nPřehled nejznámějších megalitů v ČR najdete v následujícím videu:\nŠtítky: elektřina, megality, NASA, pyramidy, Slunce, vědomí, Země\n4222x 1 čtenář\n2308x 2 čtenáři


Jeho balík skončil v mé schránce. Uklidni se, úchyláku. V mé poštovní schránce. Jakmile jsem zjistila, co je uvnitř, uvědomila jsem si dvě věci: Patřil mému sexy sousedovi a ten měl temné tajemství. Většinou jsem se řadila mezi milovníky koček. V tom smyslu, že bych upřednostnila kočku v devíti z deseti případů. Nebylo to proto, že bych je měla nějak extra ráda, jen jsem neměla extra ráda většinu lidí. Můj soused mezi většinu lidí nepatřil. Žil v bytě naproti mně a byl to ten typ perfektně oblečeného chlapa v nóbl botách, který voněl jako reklama na Calvina Kleina a navíc to vypadalo, že ví, jak se používá dentální nit. Ale k věci, tenhle chlap měl očividně svůj život pečlivě uspořádaný. Byl to pan Dokonalý, ale co se mě týká, potřeboval by trochu srazit hřebínek. A jako na zavolanou jeho dlouhý, tlustý balík pronikl do mé malé, úzké poštovní schránky. Vím. Naprosto nechutné. Evidentně to byl trik, jak po mně vyjet. Pomineme-li fakt, že ho tam dala pošťačka, věděla jsem, co hraje můj soused za hru. Ano, naprosto přesně jsem to věděla. Tak jdeme do toho. Nebo spíš na to, pokud chcete. Omylem mi v bytě na balík několikrát spadl nůž. Prakticky se sám otevřel a já neměla na výběr, než se do něj podívat. Z balíku na mě koukalo jeho malé tajemství. Jak se ukázalo, pan Dokonalý nakonec nebyl tak dokonalý. Kdo by to byl tušil? Nápověda: Já ano. Ale naprosto jsem si hodlala užít každou vteřinu toho, co mělo přijít.\nXanthe a její matka Flora opouštějí Londýn, aby začaly znovu a převzaly vedení obchodu se starožitnostmi v historickém městečku Marlborough. Xanthe s některými nalezenými starožitnostmi cítí zvláštní spojení: Když se jich dotýká, dokáže vycítit jejich minulost a jejich příběhy. Když ucítí silné pouto k nádhernému stříbrnému chatelainu, viktoriánskému přívěsku na opasek, musí se dozvědět víc. Když si chatelaine prohlíží, přenese se zpět do sedmnáctého století, do doby, ze které šperk pochází. Dozví se, že v jeho minulosti došlo k nespravedlnosti. Zjeví se jí duch, který obývá její nový domov, a vyzve ji, aby zachránila život jeho dcery. Zároveň Xanthe vyhrožuje, že ublíží Floře, pokud neuspěje. Zatímco Xanthe bojuje, aby zachránila dívku v bouřlivých dnech roku 1605, setká se s architektem Samuelem Applebym. Možná to bude právě on, kdo jí pomůže děvče zachránit. A možná také bude důvodem, proč se nedokáže přimět vrátit do přítomnosti. V této první knize nové série se autorka bestselleru Dcera čarodějnice, Paula Brackstonová, vrací ke své typické směsici magie a romantiky, která vás nepochybně okouzlí.\nPůlnoční kroniky 1: Ve skrytu stínů\nOn nemá minulost. Ona zase budoucnost. Do příběhů Půlnoční kroniky vnese čtenáře 449 uniklých duší. 449 dní na to, aby se vrátily zpět do podsvětí. Roxy ví, že její mise je v podstatě nesplnitelná. Proto se jí ani trochu nezamlouvá, že k tomu všemu musí ještě dělat chůvu záhadnému Shawovi, který byl dříve posedlý duchem a od té doby nemá jedinou vzpomínku na vlastní minulost. Důvodem její neochoty je však především vzájemná přitažlivost, jež zesiluje každým dalším okamžikem, který spolu stráví. Tato skutečnost není jen nebezpečná pro Roxyino srdce, ale může ohrozit i její život…\nJedinečný milostný příběh Mickey a Juliana je srdcervoucí a nezapomenutelný. Když mladá a bohatá Mickey potkává na schodech svého nového souseda, nemůže uvěřit svým očím. Je to Julian, číšník, který kvůli ní přišel o několik týdnů dříve o práci. Mickey se kvůli tomu stále cítí hrozně, zejména proto, že se k ní Julian chová velmi odmítavě a nedává jí šanci se omluvit a napravit to. Mickey je tím zvláštním charismatickým mužem a jeho chováním doslova fascinovaná. Snaží se proniknout jeho tvrdou slupkou a lépe ho poznat. Přitom zjišťuje, že Julian si zcela záměrně udržuje odstup nejen od ní, ale i od všech ostatních lidí. Julian má totiž tajemství. Tajemství, které by mohlo navždy změnit způsob, jakým ho Mickey vidí... „Román Někdo nový si v žádném případě nesmíte nechat ujít! Tato kniha by měla být v policích každého knihkupectví, každé knihovny. Je romantická, opravdová, autentická – a nesmírně důležitá!“\nKdo se rozhodne podepsat smlouvu s ďáblem, musí být připravený na všechno. Po otcově smrti Jessica Turnerová zjistí, že jí po něm zbyly dluhy. A ona je ta, která je musí zaplatit. Záchranu hledá u svého věřitele – Liama O´Direa, přezdívaného Ďábel z Los Angeles. Lhostejný a bezcitný šéf místního podsvětí jí však nabídne vskutku ďábelskou smlouvu: život výměnou za to, že se její tělo stane jeho majetkem. „Mohu být tvůj pán, nebo tvůj kat. Klidně tě tady a teď zabiju.“ Cizí dluh není jen další z řady romantických příběhů. Je plný nečekaných zvratů a střetů dvou různých světů, kde se moc a nadvláda mísí s touhou a vášní. Autorka bez příkras popisuje drsný život mafianského podsvětí Los Angeles i temná zákoutí lidských duší. Dokáže mladá, nezkušená dívka ustát střet s pohledným mužem, jehož srdce před lety zkamenělo? A co se stane, když časem oba zjistí, že je spojuje víc, než by chtěli? „Podepiš smlouvu s ďáblem, kotě. Podepiš a tvoje tělo i duše budou patřit jen mně. Udělej to, pokud nechceš zemřít. Budeš moje a jen já rozhodnu, jestli jsi splatila dluh.“\nKdyž je váš největší nepřítel zároveň vašim snoubencem, nevypadá to zrovna na „žili spolu šťastně až do smrti“. Naomi Westfieldová má toho nejdokonalejšího snoubence. Je to gentleman každým coulem, má perspektivní zaměstnání a navíc pochází z dobré rodiny. Nikdy se nehádají a za tři měsíce si při okázalém obřadu mají říct své ano. Jenže Naomi má Nicholase Rose až po krk. Naomi chce ze sňatku vycouvat, má to ale háček: ten, kdo vztah ukončí, se bude muset vypořádat s úhradou všech účtů za zmařenou svatbu. Když Naomi zjistí, že Nicholas je na tom podobně, začne boj kdo s koho plný naschválů, kanadských žertů a emočních výlevů. S přibližujícím se termínem svatby, která se možná bude a možná nebude konat, Naomi znejistí. Teď, když už nemají co ztratit, začnou být konečně sami sebou a celá situace se tak překvapivě zamotá. Jak to celé dopadne se dozvíte v tomto vtipném, emocemi nabitém románu.\nAutorčin milostně laděný román je směsicí erotiky, pomsty, tajemství a hledání pravdy. Hlavní protagonistkou fascinujícího příběhu je Cecílie Hornerová, dcera majitele továrny, která je nucena pracovat v otcově závodě v Triple Falls, a to ze dvou důvodů: aby nepřišla o jmění a aby mohla finančně podporovat svou matku, s níž se Cecíliin otec Roman Horner před mnoha lety rozvedl. Významnou roli v celém příběhu hrají její nejlepší kamarádka Christy a Sean s Dominikem. Milenecké vztahy mezi Cecílií a těmito muži se postupně začnou komplikovat. Navíc se dozvídá, že mají co do činění se spolkem havraního bratrstva. Je to tajné uskupení, o kterém se toho mnoho neví. Cecílie musí začít jednat. Chce dostat odpovědi na nezodpovězené otázky. Závěr první části je překvapivý, a tak jistě budete chtít vzít do ruky druhou část tohoto díla, abyste zjistili, jak vše dopadne.\nPlachá, neprůbojná dívka si nechá radit od světáckého ragbisty – dokud láska nezmění pravidla hry. Nespolečenská Joellen Bixbyová má každou sobotu dostaveníčko – se svým kocourem, škopkem zmrzliny a fantaziemi o neskutečně pohledném Michaelu Maddoxovi. Tolik po něm touží, ale jak by asi tak mohla nedosažitelného generálního ředitele získat, když prakticky splývá se šedí pracoviště? Řešení je možná blíž, než myslela. Cameron McGregor je nafoukaný potetovaný kapitán skotského rugbyového týmu. Právě se nastěhoval do bytu naproti Joellen. Cam je notorický playboy a není Joellenin typ – ani trochu ne –, ale nabídne se, že zakřiklou dívku naučí vše, co ví o podněcování touhy. Pod Camův skotský kilt už nahlédla spousta žen, ale Jo je jiná než všechny ostatní. Sama se považuje za ošklivé káčátko, ale Cam ji vidí úplně jinak: připadá mu bystrá, vtipná a nesmírně sexy. Joellen díky němu získá sebejistotu a celá rozkvete. Muž jejích snů se náhle ocitne na dosah. Cam má smůlu. Dochází mu, že ženě svých snů pomohl do náruče jiného muže. A musí svést životní boj, aby o tuhle krásku nepřišel.\nTetování není jen ozdoba. Často je jako otevřená kniha,do které jsou zaznamenány osudové okamžiky lidského života. Lilianě je osmnáct, když se rozhodne začít samostatný, dospělý život. Proti vůli rodičů opustí rodný dům a odejde s Matějem, klukem, kterého oni odmítají přijmout. Čekají spolu dítě a Liliana věří, že budou šťastná, milující rodina. Opak je pravdou – nemocné dítě, snoubencova závislost a sklony k násilnému chování zničí Lilianin sen. Když pak jedné osudné noci uprchne se synem v náručí před Matějovými kumpány, kteří ji chtějí znásilnit, najde útočiště u Malvíny, mladé ženy, u které už nějakou dobu načerno uklízí, aby si přivydělala. Dívky, od pohledu absolutně odlišné, najdou společnou řeč. Díky Malvíně se Liliana seznámí s talentovaným tatérem Matem. Jejich setkání způsobí, že Liliana, jako motýl vytetovaný na jejích zádech, konečně může roztáhnout křídla. Strhující, emocemi nabitý román o boji za sebe a své nejbližší, o lásce a sebeúctě, o rodině, kterou ne vždy určují jen pokrevní pouta, a o lidech, kteří přes tíhu svých životních osudů dokáží nabídnout nezištnou pomoc a podporu. Liliana je první z románů z cyklu „Pink Tattoo“. Příběhy tří žen, Liliany, Malvíny a Jasmíny, kterým osud uštědřil nejednu ránu, se protínají v tetovacím salónu. Každá z nich bojuje s temnými démony ze své minulosti a snaží se dál žít a hledat smysluplný, naplňující, i když ne vždy jednoduchý vztah.\n20 povídek vítězů české literární soutěže na téma Můj první polibek Co si představíte pod pojmem prvního polibku vy? Romantický zážitek? Hrůzostrašnou noční můru? Výjev z budoucnosti, ve které už lidské doteky nehrají roli? Usmějete se při něžné vzpomínce, nebo se vám spíš rty sevřou v cynickém úšklebku? Každý z autorů, jejichž povídka se z více než stovky přihlášených probojovala do finálové dvacítky, přináší své specifické pojetí toho, co může znamenat první polibek...


Moc mě bavily hrady a zámky a také figurální témata. Třeba některé z Vás inspiruje má tvorba k vlastní tvorbě, a to bych byla moc ráda…Říká se, že kresba tuší patří k těžším technikám stejně jako třeba malování akvarelem, ale já si myslím, že toto mi jde lépe než samotné malování barvami.\nProzradím vám jednu perličku. Některé kresby, které zde vidíte, mě zachránili před propadnutím ve čtvrťáku na střední umělecké škole. Původně jsem na předmět kreslila ty hrady, jako ilustrace na encyklopedii hradů, a ještě před tím kresby křídou a temperami na poezii, ale s tím pan učitel nebyl spokojený. A tak jsem během jedné noci nakreslila zhruba 15 kreseb, které mi nakonec na třetí pokus! byly uznány. Celkem jsem na nepropadnutí z tohoto předmětu namalovala asi 50 kreseb, ale nakonec jsem to zvládla i v tom největším stresu. Ilustrace prošly na známku 2, myslím, ale nejsem si jistá. Jsem ráda, že jsem nepropadla, protože za cokoliv, co jsem udělala, jsem dostala za 5, stejně jako ti, kteří nedonesli nic ...\nOpravdu při mně stálo štěstí…\nNaposledy změněno pátek, 05 leden 2018 15:17


Android sportovní hra Bike Stunts 2019 ke stažení zdarma\nHra na mobil Bike stunts 2019\nVydáno dne: 19.1.2019\nV této hře budete provádět několik bláznivin. Se svou motorkou budete přeskakovat přes různé překážky a dokončete tak jednotlivé části hry, co to jen půjde. Pokuste se překonat cíl v naprostém pořádku. Hra disponuje průměrným grafickým zpracováním. Hlavní je, abyste dokončili veškeré úkoly. Snažte se nedostat do kolize se svými soupeři a dojet do cíle […]\nV této hře budete provádět několik bláznivin. Se svou motorkou budete přeskakovat přes různé překážky a dokončete tak jednotlivé části hry, co to jen půjde. Pokuste se překonat cíl v naprostém pořádku.\nHra disponuje průměrným grafickým zpracováním. Hlavní je, abyste dokončili veškeré úkoly. Snažte se nedostat do kolize se svými soupeři a dojet do cíle za co nejlepší čas. Dokončete veškeré úrovně v této hře s nejvyšším počtem hvězd.\nNěkteré tratě disponují možnosti vytáhnout ze své motorky opravdu maximum. Snažte se proto jet opatrně, ale zároveň zase dostatečně rychle, abyste vyhráli. Hra nabízí inteligentně navržené tratě.\nHra na mobil Extreme bike simulator


Futsalisté Torfu: Špatný začátek, dobrý konec - Pardubický deník\nFutsalisté Torfu: Špatný začátek, dobrý konec\nHeřmanův Městec - Česká reprezentace je vsoučasnosti a účastníkem mistrovství světa vBrazílii, nejvyšší futsalová soutěž má přestávku. Výjimkou byla předehrávka 14. kola, ve které se střetl pardubický Torf sJistebníkem.\nFC Torf Pardubice – CC LKW Jistebník 5:2 (3:2).\nBranky: 12. a 29. Konečný, 14. Malý, 16. Slováček, 40. Urbanec – 1. a 6. Rodek. Sestava – Pardubice: Kašpar – Malý, Koudelka, Konečný, Slováček – Kostka, Urbanec, Ovák, Netolický – od 33. minuty M. Pecháček.\nHosté měli do utkání výborný vstup a již v 6. minutě vedli 2:0. Signál k obratu přišel ve 12. minutě, kdy se střelecky prosadil Konečný a o dvě minuty později, po standardce Slováčka, vymetl Malý šibenici branky Jistebníku 2:2. Ještě do poločasu Slováček po individuální akci zajistil pardubické vedení.\n„Za stavu 0:2 jsem byl překvapivě klidný, v obrat jsem prostě věřil. Kluci se rozehráli k výbornému výkonu a od šesté minuty již soupeři žádný gól nepovolili. Důležitá byla čtvrtá branka Konečného na 4:2. Od 31. minuty jsme totiž hráli s pěti akumulovanými fauly, tedy pod hroubou prodloužených penalt. Jednu soupeř zahrával do tyče, další příležitost již neměl. Nakonec jsme pečetili vítězství v poslední minutě Urbancem. Ze čtyř zápasů máme sedm bodů a proto nemohu být nespokojen s hrou našeho přebudovaného týmu,“ řekl trenér Torfu Miloslav Růžička.\nPříští domácí zápas s Mladou Boleslaví bude Torf hrát 29. října v ČEZ Aréně.


Úvodní stránka » Naše publikace » Skládačky a letáky\nv česko-slovenském příhraničí\nBeskydy jsou domovem tří velkých šelem - vlka, medvěda a rysa. Jejich populace jsou však do velké míry závislé na populacích slovenských a tato skládačka se věnuje popularizaci ochrany šelem ve spolupráci obou sousedících zemí.\nPodpořil Mezinárodní visegrádský fond z programu Malé granty.\nMapka studánek a pramenů pod Grúněm vznikla jako výsledek mapování ochránců přírody a dětských oddílů v pramenné oblasti Černé Ostravice. Věříme, že když budou lidé o studánkách v přírodě vědět, nenechají je zaniknout.\nPříběhy studánek z mapy včetně fotografií najdete zde.\nJak chráníme studánky\nKaždý poutník je rád, když potká na svých toulkách krajinou hezky upravenou studánku. Proto se my, děti z oddílu mladých ochránců přírody Falco ve Valašském Meziříčí, už spoustu let staráme o studánky i prameny v okolí našeho města. Nechcete se k nám přidat?\nGeologické dědictví na Valašsku\nOchrana krajiny, rostlin a živočichů se pro nás už dávno stala běžnou záležitostí. Trochu v pozadí ale stojí neméně důležité a zajímavé geologické dědictví. Co tím vlastně myslíme? To se dozvíte v této skládačce (s příklady geologických památek z Valašska)\nValašské včelí kláty\nV projektu „Experimentální dílny – výroba klátů", který podpořilo MŽP ČR, zkušení řezbáři spolu s účastníky výtvarných dílen v letech 2013–14 vyřezali přes 50 funkčních i okrasných klátů. Projekt představuje tato skládačka.\n2014 - Mapka se zaznačením studánek v okolí Valašského Meziříčí - doplněná a opravená reedice vydání z roku 2011. Více informací a podrobnosti o studánkách uvedených v mapce najdete ZDE.\nSad starých ovocných odrůd\nInformační leták o starém sadu, který bude revitalizován pro programy připravovaného Valašského ekocentra v bývalých kasárnách Val. Meziříčí.\nTzv. Jurkovičův altán v parku Kinských\n"Reportáž" o obnově zaniklého altánu v meziříčském parku Kinských v přeshraniční spolupráci měst Val. Meziříčí a Partizánske.\nOhrožené druhy denních motýlů\nPředstavení osmi kriticky ohrožených druhů našich denních motýlů a některých dalších zajímavých druhů.\nBaťova naučná stezka\nPopis trasy a zajímavostí nové naučné stezky v okolí Vsetína, kterou jsme připravili v roce 2012.\nPéče o studánky\nSkládačka přibližující péči o studánky a prameny v Českém svazu ochránců přírody.\nMapka se zaznačením studánek v okolí Štramberka, Kopřivnice a Rybího. Více informací a podrobnosti o těchto studánkách najdete ZDE.\nMapka se zaznačením studánek v okolí Valašského Meziříčí. Více informací a podrobnosti o studánkách najdete ZDE.\nZachraňme studánky a prameny\nSkládačka o historii a současnosti studánek, jejich významu a péči o ně.\nNávod, jak přetvořit svou zahradu v malý přírodní ráj, jak na ni přilákat užitečné i vzácné živočichy, aby nebyla sterilní a beztvará jako golfové hřiště.\nInformační skládačka o tom, jak jsme budovali živou školní zahradu u ZŠ Choryně. Postup přípravy a popis vybudovaných prvků.\nTis známý i mytický\nKrátké představení jedné z nejzajímavějších a nejtajemnějších dřevin našich lesů. Životní cyklus, historie jeho využití i mýty a pověsti s tisem spojené.\nRozhledny Hornolidečska a Púchovské doliny\nO projektu vybudování rozhleden na Vartovně a Tlstej hore a naučných stezek v jejich okolí.\nKohútka dříve a dnes\nHistorie turistického využití Kohútky od první krásné valašské dřevěnice postavené na zdejších vrcholových loukách až po dnešní situaci.\nSeznam kontaktů na všechna moravská i slovenská infocentra zapojená do našeho mezinárodního projektu Příroda nezná hranic.\nVodní mlýn v Mikulůvce\nPodrobná historii mlýna v Mikulůvce, který je dnes v majetku OSOP Val. Meziříčí a po rekonstrukci bude sloužit jako envir. expozice.\nVyšlo také v anglické mutaci a se zkrácenou německou přílohou.\nKrátké shrnutí informací o mlýně v Mikulůvce a projektu jeho památkové rekonstrukce.\nSkládačka představuje bohatství rostlinných i živočišných druhů na posledních zachovalých enklávách vrcholových luk v Javorníkách, ale také jejich současné ohrožení, zejména lyžařským průmyslem.\nSkládačka Vás seznámí s živočichy, kteří žijí na lučních enklávách javornického hřebene nebo ho využívají jako migrační trasu.\nRaci v našich vodách\nSkládačka představuje naše 2 druhy původních raků, ale i tři druhy nepůvodní, a přibližuje důvody a způsoby ochrany raků.\nFormát A4 (6 stran) s barevnými fotografiemi, křídový papír\nSkládačka Vás seznámí s kruhoústými obratlovci, o jejichž životě toho lidé většinou mnoho nevědí.\nSkály v okolí Bystřičky\nInformace o skalních útvarech na kopci Klenov a v okolí obce Bystřička - geologické, historické, horolezecké údaje, pověsti, naučná stezka Klenov.\nSkládačka formátu A4 (6 stran) s barevnými fotografiemi, křídový papír\nK dostání také na ObÚ Bystřička\nInformace o skalních útvarech na Hornolidečsku (Pulčínské skály, Čertovy skály aj.) - geologické, historické, horolezecké údaje, pověsti, naučná stezka, obec Pulčín.\nInformace o turistickém centru Pustevny - historie, Jurkovičovy stavby, příroda, naučná stezka Čertův mlýn.\nSkládačka formátu A4 (6 stran) s barevnými fotografiemi, křídový papír.\nInformace o památné hoře Radhošť - slovanské mýty, poutní místo s kaplí, sochy Albína Poláška, příroda, naučná stezka Radegast.\nPoznej krajinu Bílých - Bielych Karpat\nInformace o projektu, při nemž město Valašské Klobouky vybudovalo rozhlednu a s naší pomocí i naučnou stezku na kopci Královec.\nK dostání také na MěÚ Val. Klobouky\nPulčín v barvách\nSkládačka představovala naše bývalé infocentrum ve Francově Lhotě - Pulčíně a akce, které v něm probíhaly, především tvůrčí dílny pro výtvarníky.\nNaučné stezky v okolí Pusteven\nMapka Pusteven a okolí se zákresem naučných stezek Radegast a Čertův mlýn. Kromě základních informací o stezkách se na druhé straně dočtete i o maloplošných chráněných územích v okolí Radhoště (2 NPR, 3 PR a 2 PP).\nSkládačka formátu A4 (2 strany) v jednoduchém provedení\nStáhnout 1.stranu a 2.stranu\nKrajina pro lidi a pro přírodu - výsadby\nKvětnatá louka na Hradisku založena\nSkládačky a letáky


Paris Hiltonová se kvůli orálnímu sexu bojí neštovic – Novinky.cz\nPodezření, že je přímo čítankovým příkladem přihlouplé blondýnky z oblíbených anekdot, znovu potvrdila nejsledovanější americká mediální celebrita Paris Hiltonová. V rozhovoru pro časopis Blender multimilionářka bezelstně přiznala, že ještě jako devatenáctiletá věřila, že při orálním sexu jí v obličeji naskáčou děsivé bradavice.\núterý 5. září 2006, 8:01 - NEW YORK\nSmyšlenku o tom, že orální radovánky zohyzdí její tvář ještě příšernými vřídky a jizvami jako onemocnění neštovicemi, jí vyprávěla matka Kathy ve snaze uchránit dceru před pokusy o pubertální milostné experimentování se spolužáky ze střední školy. "Naneštěstí jsem jí to spolkla i s navijákem," přiznává ostřílená party-girl. Při milostném laškování na zadních sedadlech automobilů vypůjčených od rodičů, prý dostávala záchvaty panické hrůzy pokaždé, když si partner vtiskl její hlavu do klína.\nNebýt mladíka, s nímž se jako devatenáctiletá seznámila a který byl podle jejích slov až chorobně posedlý touhou, aby ho uspokojila svými rty, věřila by matčině varování zřejmě až dodnes. "Po několikatýdenním přemlouvání a výhrůžkách, že mě opustí, jsem konečně svolila," informovala čtenáře časopisu Blender pětadvacetiletá kráska a dodala: "Od té doby jsem měla orální sex už třikrát a kupodivu - mé pleti to nijak neuškodilo!"


Pokoje Přepychy (Pardubice) - aktuální nabídka na Eurobydleni.cz\nKompletní výpis pro pokoje Přepychy (Pardubice). Pokoje Přepychy (Pardubice) v této chvíli se snaží najít spoustu lidí. Máte také chuť svůj vlastní pokoj? Ulovte si díky naší nabídce pokoj za dobrou cenu. Hřísně pěkné pokoje Přepychy (Pardubice) snadno vyhledáte od pěkných párset tisíc korun. Prohlédněte si úplně všechny pokoje Přepychy (Pardubice) z určitě pár krásných inzerátů.\nKategorie pokoje Přepychy (Pardubice) se neobjevuje v nabídce tak často. Hledáte-li pro sebe, rodinu či přátele pokoje Přepychy (Pardubice) neváhejte ani chvilku a pokud Vás některá z nemovitostí osloví je dobré kontaktovat prodejce či makléře. Většinou je pokoje Přepychy (Pardubice) právě druhem nemovitosti, který je obvykle hledaný a díky menší četnosti v nabídce je hojně poptávaný.\nLevné pokoje Přepychy (Pardubice)\nPrávě hledáte své nové bydlení či jiný druh nemovitosti v kategorii pokoje Přepychy (Pardubice), pokud v této kategorii nemůžete nalézt vhodnou nemovitosti zkuste i kategorii následující pokoje Přepychy (Pardubice), a to pokoje na prodej Přepychy (Pardubice), pronájem pokoje Přepychy (Pardubice), dražby pokojů Přepychy (Pardubice).\nPokud nalezené nemovitosti v kategorii pokoje Přepychy (Pardubice) nesplňují Vaše představy, rozšiřte své hledání na nemovitosti v následujících kategoriích pokoje Přepychy (Pardubice), pokoje na prodej Přepychy (Pardubice), pronájem pokoje Přepychy (Pardubice), dražby pokojů Přepychy (Pardubice).\nJe možné, že v lokalitě Přepychy (Pardubice) nebudou zcela všechny nemovitosti, které hledáte, zkuste se podívat ještě do následujících kategorií, a to Reality Přepychy (Pardubice) nebo byty Přepychy (Pardubice).\nNehledáte pokoje Přepychy (Pardubice) ?\nPokud jste v této kategorii pokoje Přepychy (Pardubice) omylem a hledáte jiný typ nemovitosti zkuste si vybrat z následujících :\nDalší lokality v okolí pokoje Přepychy (Pardubice)\nPro ještě lepší výsledek ve Vašem hledání v kategorii pokoje Přepychy (Pardubice), si můžete upřesnit lokalitu pro Váš současný výběr pokoje Přepychy (Pardubice). Určitě lépe naleznete pokoje Přepychy (Pardubice), který hledáte.


Obce jsou na volby zatím personálně připravené | SMS ČR\nObce jsou na volby zatím personálně připravené\n30. 9. 2020 – I přes opatření přijímaná v souvislosti s pandemií koronaviru obce zatím nehlásí větší problémy s obsazením volebních komisí. Většina obcí také uvádí, že ví, jak postupovat, pokud by se jim do volebních komisí nedostávalo náhradníků.\nVyplývá to z průzkumu, který ve dnech 22. až 24. září uskutečnilo Sdružení místních samospráv ČR. Zapojilo se do něj celkem 1470 obcí.\nOtázka: Máte problém naplnit stanovený počet komisařů ve vašich OVK?\nOdpověď ANO: 105, Odpověď NE: 1353, Odpověď JINÁ: 13\nOtázka: Máte zajištěny náhradníky pro volby do zastupitelstva kraje?\nOdpověď ANO: 1019, odpověď NE: 452\nV případě, že obec nemá zajištěné náhradníky, v den konání voleb se některý z volebních komisařů nedostaví, stanoví zákon (§ 27 odst. 12 zákona č. 350/2020 Sb.) následující postup: Dojde-li k poklesu počtu členů komise pod starostou stanovený nejnižší počet, snižuje se nejnižší počet členů komise na 5 a v případě okrsků do 300 voličů na 4. Poklesne-li počet členů komise i pod 5 nebo 4, je starosta obce povinen neprodleně povolat náhradníky, popřípadě jmenovat nové členy komise (starosta může jmenovat i sám sebe). Komise může do doby doplnění členů vyvíjet činnost i v nižším počtu členů než 5, resp. 4, jednání může zahájit i jako tříčlenná. V krajním případě, nemůže-li starosta povinnost splnit, protože nemá k dispozici dostatek lidí, musí to neprodleně oznámit krajskému úřadu. Další postup bude stanoven ministerstvem vnitra v součinnosti s krajským úřadem a pověřeným obecním úřadem. (doplníme, jaký je správný postup). O této skutečnosti je většina obcí rovněž dostatečně informována, jak vyplývá z průzkumu SMS ČR:\nOtázka: Máte dostatek informací jak postupovat v případě, že nemáte náhradníky a v den voleb dojde k neobsazení volební komise?\nOdpověď ANO: 1255, odpověď NE: 216\nŘada obcí v průzkumu rovněž uvedla, že situaci by jim usnadnilo, kdyby členové okrskových volebních komisí mohli povinné proškolení absolvovat formou e-learningu. Zejména pro ekonomicky aktivní členy volebních komisí je dojíždění za prezenčním školením zatěžující. V době pandemie se navíc jedná i o bezpečnější způsob proškolení.


Jak vybrat cyklistické brýle | rady | jaktak.cz\nJak vybrat cyklistické brýle | rady. Cyklistické brýle nejsou pouze praktickou pomůckou ve chvílích, když svítí sluníčko, ale také vaše oči ochrání před hmyzem, větvemi, kamínky, vodou, deštěm i větrem. Cyklistické brýle jsou speciální brýle, které jsou uzpůsobeny potřebám, jaké cyklista jedoucí na kole má. Koupit si můžete tyto brýle již za několik málo stovek, ale také i několik tisícovek. Kvalita brýlí na kolo je proto různá. Ptáte se, co při svém výběru cyklistických brýlí nezanedbat? Poradíme vám…\nJedním z hlavních faktorů ovlivňujících výběr cyklistických brýlí jsou jejich zorníky. Ty nejlevnější brýle mají zorníky vyrobené z plastu, které neprošly žádnou úpravou a nemají ani žádné ochranné prvky. Investovat do zorníků se však rozhodně vyplatí. Pakliže si chcete jízdu na kole vychutnat, a také máte zájem o své bezpečí, pořiďte si takové zorníky, které pro vás budou přínosem. Tyto běžné cyklistické brýle vás mohou vyjít jen na několik stovek, ale ty nejlepší i na 7000 korun.\n• Místo obyčejných plastových zorníků si proto raději kupte „skla“ vyrobená z polykarbonátu, který je pevnější a odolnější.\n• Polarizované (antireflexní) zorníky vám umožní pohodlné dívání i tehdy, kdy je slunce ostré a nepříjemně se odráží.\n• Fotochromatické zorníky vás zbaví potřeby mít několikero různých cyklistických brýlí, případně mít brýle s výměnnými skly. Podle intenzity sluníčka se samy rychle zakalí. Tyto brýle jsou však ze všech nejdražší.\n• Pokud nechcete tolik do cyklistických brýlí investovat a hledáte zlatou střední cestu, pořiďte si takové rámky, kde budete moci různě zakalená skla podle potřeby zasazovat (hnědé anebo šedé, když svítí slunce; žluté ve chvílích jízdy pod mrakem a čiré v době, kdy už je šero).\nNa co se ještě ptát při výběru cyklistických brýlí?\n• Na odolnost vůči poškrábání. Kvalitní cyklistické brýle jsou vyrobeny z takových materiálů, které jsou odolné vůči poškrábání čoček.\n• Jak je to s mlžením. Zamlžené brýle jsou velice nepříjemné a znemožňují mít kontrolu nad jízdou. Možností jak tomu předejít je hned několik. Některé cyklistické brýle se zamlžením bojují odvětrávacími otvory, jiné doporučí koupi speciálního roztoku v optice. Ty nejlepší (ale i nejdražší) mají tzv. hydrofobní vrstvu, která zabraňuje nejen zamlžení, ale i lpění nečistot.\nKlíčová slova: cyklistika cyklistické brýle cyklistické brýle jak vybrat brýle na kolo cyklodoplňky samozabarvovací cyklistické brýle výběr cyklistických brýlí jak vybrat cyklistické brýle výběr brýlí na kolo jak na cyklistické brýle


Regenerační krém na ruce s konopím a pupalkovým olejem | MBCARE.CZ\nRegenerační krém na ruce s konopím a pupalkovým olejem\nPrávě kombinace těchto olejů, známých svými blahodárnými účinky při péči o pleť, může pomáhat kůži se sklonem k podráždění a vysušení. Díky olejům bude pokožka dlouho vláčná. Krém se snadno vstřebává a nezanechává pocit nadměrně promaštěných, nebo naopak, suchých rukou. Příjemný pocit je umocněn jemnou parfemací zeleného čaje. PUPALKOVÝ OLEJ je lisovaný ze semen pupalky dvoudomé (Oenothera biennis), obsahuje velmi důležitou nenasycenou mastnou kyselinu gama-linolenovou. Vtíráním do kůže a masáží pomáhá zachovat pružnost, pevnost a vláčnost pokožky, obnovovat přirozený lipidový filtr, podporovat přirozenou hydrataci a regenerovat popálenou a zanícenou kůži. KONOPNÝ OLEJ je lisovaný ze semen konopí setého (Cannabis sativa), má výborné zvláčňující, uklidňující, promašťující schopnosti. Díky obsahu omega 3 a 6 nenasycených mastných kyselin může mírnit kožních projevy spojené se suchou pokožkou, lupénkou či atopickým ekzémem a pomáhat pokožku regenerovat.\nKatalogové číslo: DEZ0015 Kategorie: Kosmetické potřeby, Mýdla a krémy na ruce


Jiří Janeček - Aktuálně.cz\nPoslanec za Občanskou demokratickou stranu a radní hlavního města Prahy.\nJiří Janeček | Foto: Ludvík Hradilek\nKandidátka: ODS (Občanská demokratická strana)\nJe radním hlavního města Prahy, na starosti má sociální agendu. Poslancem je od roku 2008. Člen sněmovního Výboru pro bezpečnost a Výboru pro obranu.\nV současnosti dálkově studuje VŠ.\nEpidemie, která přijde, bude drastičtější. Vláda honí kočku za ocas, říká hostinský\nLe Penová míří do Prahy, sejde se s poslanci z Úsvitu\nJiří Janeček Politici osobnost Wiki ODS


Elektromobily, které neznáte: Enfield 8000 | fDrive.cz\nElektromobily, které neznáte: Enfield 8000\n01. 01. 2017\nZa automobilkou stál řecký miliardář, který vydělával jako rejdař díky ropným společnostem\nEnfield 8000 ve své době nabízel aerodynamický odpor, na který dosáhl Mercedes SL až v roce 2012\nDodnes se Enfield 8000 těší velké oblibě mezi fanoušky\nO tom, že elektromobil není výstřelek až 21. století, jste si mohli přečíst v našem seriálu historie elektromobilů. V minulosti bylo na trhu již několik dobrých elektromobilů, které se však z poměrně nejasných důvodů přestaly vyrábět. Ano, myslím tím například GM EV1. A pak jsou tu tací, na které se skoro zapomnělo. A jedním takovým je i Enfield 8000.\nPojďme si rovnou říci, že Enfield 8000 rozhodně nebyl úspěšný, ale stejně jako EV1 předběhl svou dobu. Když se na tento model podíváte, tak poměrně výrazně připomíná vůz MINI. A jak vůbec Enfield 8000 vznikl? Psal se rok 1966, když ho vytvořila britská automobilka Enfield Automotive. Jejím vlastníkem byl řecký miliardář Giannis Goulandris. Tento model vznikl v rámci soutěže, kterou vypsala Britská rada pro elektřinu. Soutěže se účastnily i další automobilky jako například Ford. Avšak i ten se nakonec musel sklonit před vítězem – Enfieldem 8000.\nTento britský elektromobil byl od počátku navrhován jako městský vůz. Vláda ho používala pro reprezentativní účely. Vůz byl předváděn při různých příležitostech a dokonce se v něm přepravovali delegáti. Ale pojďme k technice. Jednalo se o dvoumístný elektromobil s výkonem 6 kW. O energii se staralo osm šestivoltových olověných akumulátorů. Pět hodin – tolik času bylo potřeba pro plné nabití baterií. Co se týká dynamiky, tak pokud si připomeneme, že automobil jezdil v roce 1966, pak je maximálka 77 km/h skvělá hodnota. Zrychlení na 48 km/h zde bylo otázkou 12,5 sekundy. A dojezd? 64 kilometrů.\nJde o skvělé parametry. Dnešní elektromobily na tom nejsou o tolik lépe. Ovšem Enfield si pozornost zaslouží i z jiných důvodů. Například základem konstrukce byl trubkový rám a panely z hliníku. Enfield 8000 měl, a teď se podržte, lepší aerodynamický odpor než automobily Porsche. Hodnota CX činila 0,29, jakou měl Mercedes SL v roce 2012! Na druhou stranu, pokud jste si chtěli zatopit, tak nebylo jak. Enfield 8000 topení neměl.\nObdobí, kdy se Enfield 8000 vyráběl, se dle různých zdrojů liší. Většina se shoduje, že šlo o léta 1973–1976. Jiné zase mají vše o rok posunuté. Ať tak či tak, malá továrna v Cowes dokázala vyrobit jeden automobil týdně.\nZajímavá je i cena. Ta byla v roce 1975 stanovena na 2 808 liber. Šlo o dvakrát vyšší cenu, než byste dali za MINI. Jelikož Enfield používal starou techniku, tak jeho hmotnost byla poněkud vyšší, konkrétně 952 kilogramů. MINI s motorem o obsahu 850 kubických centimetrů bylo o 300 kilogramů lehčí.\nStejně jako GM EV1, i Enfield 8000 skončil za poměrně nejasných okolností. Dokonce se okolo jeho skonu šíři konspirační teorie, například o vlivu ropných šejků, automobilových společností a podobně. V roce 1969 tento elektrický automobil zaujal tehdejšího guvernéra Ronalda Reagana. O sedm let později se stal prezidentem a chtěl přestěhovat výrobu do Kalifornie. Sliboval dotace a dokonce chtěl každému, kdo si koupí dům na ostrově Santa Catalina, dát jeden tento elektromobil. Miliardář Goulandris to však odmítl.\nV roce 1976 se přesunula výroba do Řecka, ale automobil se tam nikdy neprodával. Nesplňoval tamní předpisy. Zajímavé je, že majitel automobilky, řecký miliardář, vydělal velké peníze ne rejdařství, za které dostával peníze od ropných společností. I proto Enfield 8000 vznikal především v malých sériích.\nNakonec tak nešlo o tak rozporuplný konec jako v případě GM EV1, ale i tak je to jistě pro elektromobilitu jako takovou škoda.\nStaré auto má své kouzlo. Do jisté míry by se dalo říci, že jsou auta, která zrají jako víno. Enfield 8000 je toho důkazem. Ne že by se po čase jeho dojezd zvýšil, ale našel si spoustu svých fanoušků, a to i z řad slavných lidí.\nZmínit můžeme moderátora britského BBC Petera Currana nebo televizního moderátora Jonnyho Smithe, který svůj model osadil výkonnými akumulátory a užívá si soutěžení v závodech Hot Rod.\nZdroje: flux-capacitor.co.uk, auto.idnes.cz, aronline.co\nelektromobil, Enfield 8000, HistorieFacebookTwitter\nDražil se více jak 100 let starý elektromobil. Cena se přehoupla přes milion korun\nJak se změnily elektromobily za posledních 6 let? Dříve opravdu nedávaly smysl\nElektromobily, které neznáte: GM EV1