Salut i Rauxa!!: BC Bike Race - Etapes 2 , 3 i 4 de tot i més!\nDay 2 Cumberland – Cumberland\nEns llevem i avui ja ens posem directament els baggies, ha plogut durant la nit, el terra és moll i el cel ben gris... a veure si aguanta durant l’etapa.\nAnem a esmorzar i que em renovin el tàping de la mà, el peu comença a desinflar-se i el dit va millor però encara em fa mal. Fem l’excursió per Cumberland per anar a esmorzar i allà hi trobem les llistes de les sortides penjades, avui les Waves (onades) són de 100 persones i el Santi i jo tornem a sortir de calaixos diferents. Ahir el Santi va sortir al calaix de davant meu i jo avui surto al calaix 1 i ell al 2, ja que no han agafat els resultats de la classificació general, sinó els de l’etapa d’ahir i jo vaig entrar en la posició 93 i ell el 115 i com que avui els calaixos van de 100 en 100... això sí surto amb el Joan, l’Oscar, la Laeti, la Serena... companyia no me’n falta.\nPlovisqueja a estones però no fa fred, més aviat xafogor, així que al últim moment em trec els maniguets i els poso a la butxaca. Sort, perquè comencem pujant i aviat em sobra tot!\nLa pujada és llarga, 13kms, i em puc posicionar molt bé, no m’ho puc creure arribo a dalt quarta, he passat a la Laeti i a la Serena, aquesta m’ha costat una mica més però finalment l’he deixat enrere, ... davant tinc la Katerina Nash, la Courtenay Macfadden i la Jena. Però estic cagada ve la baixada i això està molt moll...però res m’hi llenço a fer-ho lo millor que pugui.\nAra que ahir ja anava més segura amb el terreny en sec... però bueno, el primer tram em costa una mica, necessito adaptació i em passa la Charlotte que, tal i com m’havia dit la Celina Carpinteiro, baixa estupendament. Aviat però la torno a passar ja que para a arreglar alguna cosa.\nLa baixada és guapíssima, fem algun tram més tècnic per damunt de roca i en una d’elles passo la Jena que està arreglant una punxada, crec, i poc després em passa una noia que encara no tenia fixada, és la Karen d’Austràlia. Sortim de la zona amb més pedres i arrels i es converteix en una baixada estreta i molt revirada, a estones em recorda un tobogan dels parcs aquàtics. És genial. La llàstima és que tinc gent darrera però no puc parar pas aquí el mig per deixar-los passar... que vaig 4a, hahahah! Per sort el tram estret s’acaba i sortim en una pista, la llàstima és que la baixada també s’acaba i toca pujar una mica.\nA la pujada encara veig la Karen a lo lluny i em passa la Jena força nerviosa, vol recuperar la seva posició. Apa ja vaig 5a i segur que tinc a la Charlotte trepitjant-me els talons. Em costa una mica després de tant baixar, però aconsegueixo agafar-li el ritme a la pujada i de cop i volta deixem la pista per agafar un sender amb rampes duríssimes de més del 24%. Ho pujo sense posar peu, que bé!\nLa pujada dura ens porta a un nou sender de baixada on m’atrapa l’Oscar Cid, li comento que em sento com una patata ondulada baixant perquè faig nosa a tothom. I m’anima dient-me que tan malament no ho estic fent, que m’ha costat més de 20kms atrapar-te! Em diu. El deixo passar que ell baixa com un tiro i per molta confiança que hi hagi no és qüestió de fer-li tap.\nCreuem una pista i continuem baixant per sender, unes ziga-zagues amples, que s’agafen molt bé on no sé si és millor anar amb la tija amunt o avall, hahahaha, els que ho saben molt bé son la resta que baixen que se les pelen. Vaig concentradíssima.\nArribem a una zona de pistes amples que ens porten de nou a Cumberland, i és que avui fem un bucle, passem pel campament, on hi ha la meta, cap el km. 28 però encara ens en queden uns 12 per acabar l’etapa. Han aprofitat per posar aquí també el segon avituallament i hi ha una gentada animant.\nFem un tram de carrer i de seguida tornem a enllaçar corriol, és bestial. Quin senderot que tenen a tocar de les cases, en un tres i no res estàs dins un bosc espès, amb unes passarel·les ben estretes que permeten creuar una zona d’aiguamolls. Les faig bé i guanyo una mica de terreny, diviso l’Oscar. Entre ell i jo hi ha un noi, esperono a l’Oscar que posa el turbo i se’n va, però es tan estret que no puc passar el noi que tinc davant i em fa una mica de tap.\nAprofito un tram més ample per fer l’avançament però l’Oscar ja se n’ha anat. Li foto canya al sender però se’m fa dur, és un puja baixa constant, amb rampes d’apretar les dents i baixades relliscoses on he posar els 5 sentits, sort que no s’ha posat a ploure. Se’m fan llargs els 12 kms perquè vull mantenir la 5a posició i finalment veig la meta, l’últim sprint i entro 5a!! Per molt poc, la Charlotte entra 10 segons darrera meu.\nEm costa de creure que hagi entrat davant la Laeti i la Serena, que tarden uns minutets en arribar, la Serena entra 6a a 5 minuts i la Laeti 8a a poc més de 6 minuts. Les dues em venen a felicitar, no m’ho puc creure. A més em poso 6a a la general.\nEl Santi ha arribat poc després que jo. La fem petar a la meta mentre ataquem l’avituallament d’arribada. En Joan mira la classificació i sorpresa, el Santi i jo, tot i no haver coincidit en cap moment de l’etapa perquè ell ha sortit en el segon calaix 3 minuts darrera meu, hem fet el mateix temps! Ell ha fet el 73è de la general amb 2:36:16 i jo la 74a amb 2:36:17, un segon de diferència, ni fet expressament, no podem estar més sincronitzats!!\nMica en mica van arribant tot els companys i un cop nets i polits, com que avui no ens movem de Cumberland, anem a fer una pizza. Es fa esperar perquè hi ha molta cua però que bona que està. Al Oskar li portem la pizza a domicili, servei porta a porta, que el nostre PRO ha de descansar, hahaha\nAprofitem la tarda per intentar eixugar una mica de roba, sempre amb un ull vigilant de que no es posi a ploure, engreixem les bicis i hi posem el perfil del següent dia, i la fem petar amb gent d’arreu del món. A última hora excursió per anar a sopar i cap a la tenda hi falta gent.\nEl vídeo resum de l'organització:\nDay 3 Cumberland – Cumberland + transfer a Powell River\nLa meteo no està per tirar coets pinta gris, gris...esperem que aguanti i no plogui.\nTaping nou! per un nou dia!\nAnem a esmorzar i descobrim que avui sortim en "waves" de 25 i el Santi i jo estem a la mateixa, la Wave 4, junt amb la Laeti, la Serena, la Katrina, l’Erik...\nJa ben esmorzats tornem al campament on hem deixat les mini bags amb la roba que necessitarem post cursa juntament amb el cascos, les sabates, guants, barretes... i quan m’ho poso tot per anar a escalfar no trobo els guants per en lloc. Es deuen haver quedat dins la tenda però les tendes ja estan mig recollides... en fi al vespre ja aniré a mirar a objectes perduts. Mentrestant vaig corrent cap a la autocaravana que fa l’assistència a la Serena a veure si té uns guants de sobres, ella no però la Sarah Moore, que treballa a la famosa @pinkbike sí, thank you so much Sarah!\nSom-hi a per la tercera etapa, en teoria la més curta i inofensiva... només 26kms i 833m de desnivell positiu. I no sabeu lo durs que es poden arribar a fer 26 kms quan no tens bones cames, quina manera de patir, el meu cap anar dient vinga cametes i elles passant de mi completament. Però clar, que vull, dos dies apretant com una boja doncs el tercer a petar com una boja, hahahah\nNo em surten bé les coses, la primera pujada encara aguanto i vaig per davant la Laeti, la Serena i el Santi, final de la baixada m’avança la Laeti, al avituallament encara la veig i a la pujada veig com marxa, m’atrapa també el Santi i se’n van. En zona tècnica i revirada m’atrapa la Serena, les dues fem petits errors, ara ella davant, ara jo. Finalment la puc deixar però amb penes i treballs.\nPer sort no m'estampo com la de la foto de dalt!\nEls corriols són brutals i de cop i volta et trobes una passarel.la llarga i estreta, però no hi ha opció l’agafo i em concentro a mirar on vull que vagi la roda, sobretot no mirar els costats!! Hahahaha. Si us voleu fer una idea dels amazing singletracks de l’etapa, feu un cop d’ull a aquest vídeo, s’ha de dir que jo, per sort, no em trobava els taps que es troba aquest noi:\nQuan ja tinc una mica de marge sobre la Serena, agafo malament una corba que em sorprèn perquè hi ha un saltiró i al sortir-ne toco un arbre que hi ha a la dreta cosa que em desequilibra sense arribar a caure i quan estic recuperant la posició, el noi que venia darrera, imagino que no té temps de frenar i xoca amb mi. Ara sí que paro, m’emporto un bon cop al costat esquerra, cama esquerra i braç esquerra, però el tio, que només em dona temps a veure que porta un casc taronja, es desenganxa i fot el camp pitant. Quina barra, no em pregunta ni si m’ha fet mal.\nDintre el que cap veig que està tot bé i vaig a reprendre la marxa quan al mirar-me el braç esquerra veig que em falten els dos braçalets que porto, merda, amb el cop me’ls ha fet volar. Per sort els veig de seguida al terra. Els recullo i els poso a una de les butxaques del maillot, sort que no els he perdut!\nMentrestant el Santi com un tiro!\nCabrejada reprenc la marxa, més que res perquè el tio després d’atropellar-me ni m’ha preguntat si estava bé. En fi, sort que ha estat poca cosa. Intento retrobar la concentració i que la Serena no m’atrapi que acabo de perdre un temps preciós. Però és l’última baixada i és molt xula i ratonera, sort que no s’ha de pujar mes, ja sento la fressa de meta! Últimes pedalades i la creu-ho! Etapa 3 superada amb molt males sensacions a les cames però aconseguint entrar en 7a posició entre les èlit i perdo una posició a la general posant-me 7a també.\nAl final la Charlotte, la Serena i jo hem arribat molt juntes, però en canvi la Laeti avui m’ha tornat el pal que li vaig fotre ahir i m’ha tret 3 minuts i mig, tenim una dia bo cada una. Ens anem tornant.\nApa, l’etapa que havia de ser fàcil se m’ha fet duríssima i el Santi m’ha tret dos minuts. Me’l trobo, com no pot ser d’una altra manera recuperant forces a l’avituallament de meta, preparem també els recuperadors i ens anem agrupant tots que avui toca bus i ferri, marxem de Vancouver Island i tornem a terra ferma, Powell River ens espera!\naprofitant l'espera del BC Ferries per aixugar la roba...\nI tant si ens espera, quan arribem ens reben a la sortida del ferri animant-nos fent sonar centenars d’esquelles i al cap del carrer 3 gaiters amb un aire molt escocès donant-nos la benvinguda.\nAnem caminant fins la platja de Willingdon Beach, on hi ha situat el campament, un lloc molt bonic i amb un dia radiant. Quan ja estem instal·lats anem al poble a fer una birra, ens l’hem guanyada! més tard a buscar el bus per anar a sopar, que la sala de festes on sopem i on esmorzarem està a uns 3kms del campament.\nAi sí, ja no hi pensava! durant el viatge amb ferri el Santi i jo rebem una gran sorpresa, a l’etapa 5 ens ha tocat fer el transfer a la sortida amb hidroavió, quin luxe!\nOmplim bé la panxa i cap a dormir, que demà toquen 50kms i he d’intentar recuperar com sigui les cames.\nEl vídeo de l'organització:\nDay 4 Powell River – Powell River\nAvui és el cumple del Marc, ahir vem parlar amb l’organització perquè el John i el seu Screaming Chicken el felicitin de bon matí, però el campament és tan llarg que justament avui no els sentim... així que nosaltres mateixos ens encarreguem de que tingui un bon despertar ;)\nEl pronòstic del temps per avui és bo, ja era hora! La picada del peu ja gairebé no es nota i el dit em fa menys mal. Tot i així vaig a que em posin el taping que mal no me’n fa. Avui no cal fer maletes que dormirem una nit més aquí, demà el matí toca transfer i nosaltres el farem volant ;) Avui però, toca anar a esmorzar al saló de ball, així que agafem el bus i a endrapar hi falta gent.\nEls guants no han aparegut per en lloc i l’Oscar, que en porta de sobres, me’n deixa uns, a veure si se m’enganxa algo i baixo millor... estaria bé, no?\nAnem a la sortida, avui les "waves" són de 100 així que el Joan, l’Oscar, el Santi i jo sortim a la primera. I evidentment també la Katerina, la Courtenay, la Jena, la Charlotte, la Karen, la Laeti, la Serena i la Katrina, així com la Kaitlin Keough, una altra machine que juntament amb el Stephen Hyde ocupen la primera posició en parella mixta, són dos campions nacionals de ciclocròs, com hi van.\nVinga, arrenca la quarta etapa! Sortim per una pista paral·lela al mar a tota castanya. Vaig pendent de no tenir cap enganxada però apretant de valent per posicionar-me bé entre les meves competidores. Canviem de pista i agafem una recta interminable, lo que aquí en dirien una gravel road, un camí amplíssim on toca rodar a saco i esquivar bassals, aconsegueixo superar la Serena que no sé com podia estar rodant tan ràpid amb la 27’5. Un tramet de carretera i agafem una pista que enfila pel mig del bosc i està força trencada.\nHe sortit motivada i tot i que no em sentia les cames bé abans de sortir, responen prou bé al entrar en acció, al menys per ara. Alço el cap i veig la Jena! No m’ho puc creure, veig a la tercera i no tan sols la veig sinó que arribem al final de la pujada i li estic trepitjant els talons. Ara que la tenia comencem a baixar, i la Jena baixa que se les pela, no la podré pas seguir, però ho intento. I ho aconsegueixo els primers metres però quan girem a l’esquerra i agafem el sender, ja veig com mica en mica es va allunyant. El sender és magnífic, baixa lleugerament, és molt estret i la molsa verdíssima que ho cobreix tot a banda i banda ho converteix en un autèntic bosc de conte de fades.\nVaig flipant amb el sender i contenta, portem uns 9 kms i vaig 4a, espero no acabar morint com ahir.\nDel km 9 al 20 són força rodadors i desgastadors, no pares mai de pedalar, tot i que en els trams de corriol jo m’he de barallar amb les arrels, pasarel.les i pontets mentre veus com els autòctons els passen com si res. Arribem al primer avituallament i afluixo una mica per prendrem un gel, ui, si tinc la Charlotte a sobre.\nLlenço l’embolcall del gel i apreto, anem per una gravel road de nou, ben ampla, així que intento agafar algun grupet per no quedar-me rodant sola, ara em quedo rodant davant del grupet, jajaja, bueno, al menys em fan companyia. Enganxem un altre grupet i ara sí rebo algun relleu. Deixem la pista i entrem en un sender per acabar de pujar. Mare meva, passem uns ponts estrets que per sort tenen baranes però que s’ha d’anar en compte per no relliscar i sorpresa quan la cosa es posa a pujar més es comença a sentir rebombori, molt rebombori, un munt de gent disfressada de Hawaians repartits per la pujada que va fent esses i que fins i tot té un pont que creua per sobre el sender, BRUTAL!\nEn aquesta pujada se’m presenta en Tyler, un yanqui molt simpàtic que diu que el meu ritme pujant ja li va bé i m’anima a seguir-lo quan arribats a dalt agafem un tram de sender més planer, ho intento, perquè tinc la Charlotte trepitjant-me els talons.\nFinalment sembla que hem arribat dalt, arribem a l’entrada del sender patrocinat del dia, els senders aquests tenen nom, no ho puc llegir tot, només veig que posa Death no sé què, hahahaha bon presagi aquest. El sender mola molt, no tinc la sensació de baixar a poc a poc, però deu ser que sí, de seguida perdo en Tyler i al cap de res tinc a la Charlotte demanant pas, llàstima ja vaig 5a.\nGaudeixo un munt la baixada, són brutals, a mesura que passen els dies són, en general, tècnicament més fàcils i cada vegada m’hi sento més còmode. Ja en un tram més planer entro en una passarel.la de fusta, estreta i envoltada de falgueres, és interminable i sinuosa i aconsegueixo fer-la tota, sempre mirant cap on vull anar, mai cap els costats! com mola!\nDono tot el gas que puc, les cames avui responen, més corriols i passarel·les fins arribar a la pista per on hem sortit, vora el mar, acabo de donar tot el què tinc i creu-ho la meta amb un temps de 2:40h i lo millor de tot, bones sensacions altra vegada. Un parell de minuts després entra la Serena, que com que avui era menys tècnic li ha anat millor. Les dues anem a fer una petita volta per deixar anar cames.\naquí amb el Justin i la seva family, que són els que m'animen durant la cursa: "ben fet"\nVeient la general encara em motiva més, avanço una posició i em poso 6a però el què més m’anima és que avui la Katerina Nash “només” m’ha tret 11 minuts i la Jena, que ha fet 3a 4 minuts.\nEl Joan segueix volant i ha fet el 22è de la general amb 2:28 i el Santi i l’Oscar han arribat prou junts, el Santi 2:44 i l’Oscar 2:45, arribant amb la Laeti. Ens anem trobant tots i cap al avituallament hi falta gent, l’Aritz entra el 5è de la colla seguit de prop del Magí i després el Marc. Ens falta però l’Oskar, el tio ens fa fotos cada dia a la sortida, ja que ell acostuma a sortir més tard que la resta i avui hem decidit rebre’l a meta. Després de confondre’ns unes quantes vegades el veiem arribar, cridòria, fotos i felicitacions i ell que arriba amb cara seriosa i senyalant-nos el llavi... -me acaba de picar una abeja joder!\nA part de la picada ja ha superat la 4a etapa de la BC Bike Race, bueno, ell i la resta del grup, així que ja tenim mitja cursa a la butxaca. L’enviem al servei mèdic i al posar-hi gel i una crema ràpidament, la inflamació no puja gaire, perquè com se li hagués posat el llavi com el meu peu... les abelles d’aquí són punyeteres, el Santi també en porta una picada al coll.\nGrupeta femenina després de l'etapa, la Laeti, la Jena, la Karen, la Serena, la Charlotte and me\nApa, ara que ja hi som tots, passem per la dutxa i el Santi i jo anem a buscar el passi per demà poder agafar l’hidroavió, però hem d’aconseguir fer venir el Marc amb nosaltres sense sospiti que l’organització l’obsequia a ell també amb el vol, per ser el seu aniversari.\nQuan estem pensant com fer-ho ell sol s’ofereix a acompanyar-nos a buscar els passis, cosa fàcil doncs, el Magí també ve. Ens posem a fer cua i quan ens toca i la Moniera li diu al Marc que també vindrà amb hidroavió se li posen els ulls com unes taronges, només per veure-li la cara valia la pena no perdre’s aquest moment i per presenciar també l’intent del Magí a rebre la polsera que ens dóna pas al hidroavió, com qui no vol la cosa es manté a la cua fins que li pregunten que què hi fa allà i el Magí tot panxo agafa i diu – I’m despisting! Hahahaha, quin tip de riure.\nAprofitem que a Powell River hi ha vidilla i anem a dinar en un restaurant per recuperar forces, entrem en un grec on ens serveixen uns plats de pasta descomunals. Entre que són grans i que el sopar és aviat... estem tan tips que la majoria no hi anem i aprofitem per anar a fer la classe de Ioga patrocinada per Lululemon. En fan cada dia però sempre durant el nostre torn de sopar, així que fins ara no hi havíem pogut anar. La pega però es que tot just començar es posa a plovisquejar, aguanta durant la sessió però poc després d’acabar-la s’hi posa amb ganes.\nAnant cap a la tenda, tinc una sorpresa... 2 dies després trobo els meus guants tirats pel terra! Al costat d’una tenda, imagino que es devien quedar dins la tenda, algú els va trobar ahir al escollir tenda i en lloc de dur-los a objectes perduts els va deixar a fora. Quina sort haver-hi passat pel costat.\nEstirats amb la classe de ioga, amb els guants recuperats i plovent amb ganes el Marc, el Magí, el Santi i jo anem a fer un gelat. Quina millor manera per acabar una jornada a la BC Bike Race.\nAquí us deixo les impressions de la BCBR del membre més ràpid del team, en Joan Febrer (el text és de setembre tot hi publicar-ho ara... ):\n"Fa només dos mesos que vam començar la BCBR, però ja s'ha fixat en la meua memòria a la manera dels records llunyans. I quins records! Des de fora pot semblar només una cursa, però per mi, tornar a sentir-te un infant rodejat d'aquells boscos i aquells corriols, amb un gran ambient biker, l'adrenalina de la competició i el bon rotllo amb els demés participants, només té un nom: màgia! Ara bé, no només em vaig endur records de la Colúmbia Britànica. També em vaig endur persones que abans desconeixia i que ara, amb només uns dies de convivència, ja puc anomenar amics"\nPublicat per Ada Xinxó a 19:44\nEtiquetes de comentaris: BC Bike Race Canadà\nTonano ha dit...\nSempre genials, parella !!\n7 d’abril de 2020 a les 15:25\nParella de cracks!!! com trovaba a faltar el vostre blog...! que be !!! reobro el meu per tornar a estar en contacte amb la gent d'abans... la energia dels blogs al meu parer es la millor..!! us envio una abraçada i espero estigueu be !!\n9 d’abril de 2020 a les 19:13\nSempre sou font de inspiracio,gracias per compartir experiencies en el vostre blog que es dels pocs que es mantenen "al peu del cano".\nAixo del Canada es una pasada !!\n13 d’abril de 2020 a les 10:44\nQuina alegria tornar a veure comentaris al blog! i veure que alguns hagueu reprès els vostres, nosaltres, tot i que esporàdicament, hem intentat no perdre'n el costum. Els blogs són una molt bona manera de reviure moments màgics, al menys per mi! Vinga que ja falta menys per el desconfinament!\n13 d’abril de 2020 a les 12:50\nBC Bike Race - Pròleg i 1a etapa


La participaci� social en l'execuci� penal\nLa rellevància de les "Taules perifèriques" en l’àmbit penitenciari per promoure la reinserció va ser el tema cabdal de la jornada organitzada per la Taula de Participació Social. La FAS, membre de la TPS, va participar-hi amb la intervenció del director de la Fundació, Jordi Prat.\nJa pots inscriure't als cursos de la FAS reconeguts amb cr�dits\nLa FAS ofereix tres activitats convalidables per crèdits de lliure elecció o ECTS per a aquest segon semestre: "Sexualitat i afectivitat. Una mirada integradora", que es farà al març, "Discapacitat o capacitats diverses?", que es realitzarà a l'abril. També pots apuntar-te a les "Jornades de sensibilització de Sobirania Alimentària" que es realitzaran a l'abril.\nPassos per a integrar l'educaci� pel desenvolupament a la universitat\nEl 1r Seminari de treball "L'educació per al desenvolupament (EpD) en els estudis de grau. Construint una universitat crítica i compromesa", organitzat per la FAS, va reunir més de 40 professionals d'universitats i membres d'organitzacions que treballen en l'àmbit de l'educació crítica. La sessió va permetre trobar noves vies de treball conjunt per a la incorporació de l'EpD a la universitat.\nAlumnat de secund�ria de Rub�, beneficiari de nous tallers de la FAS\nLa FAS inicia aquest gener noves activitats de voluntariat amb estudiants de secundària de Rubí i amplia el CROMA a Santa Coloma de Gramenet.


Arranca la Setmana Europea de la Mobilitat dedicada a una mobilitat sense emissions - Nosaltres La Veu\nArranca la Setmana Europea de la Mobilitat dedicada a una mobilitat sense emissions\nHui comença la setmana europea de la mobilitat, en la que Ecologistes en Acció aprofita per a llançar la recta final de la seua campanya ‘Confinem els cotxes’. Es tracta d'una proposta creada durant les setmanes de confinament i que proposa cedir l'espai urbà a les persones enfront dels cotxes. La fórmula de l'organització ecologista és peus + pedals + transporti públic + Zones de Baixes Emissions i, si pot ser, zones de zero emissions, de manera que els pocs cotxes que circulen siguen cotxes poc contaminants o, encara millor, zero emissions.\nAquesta proposta de restringir l'entrada de cotxes a les ciutats i un repartiment de l'espai públic més favorable per a vianants, ciclistes i transport públic està recolzada per més d'un 80% de la població espanyola, segons una enquesta realitzada per YouGov. També més de 40 organitzacions de la societat civil han reclamat en els últims mesos aquest tipus de canvis per a les ciutats.\nNo obstant això, els desitjos de la ciutadania xoquen contra una realitat molt preocupant. Més enllà dels titulars, són comptats els ajuntaments que han facilitat que l'explosió ciclista produïda en finalitzar el confinament es pogués materialitzar en un augment de la mobilitat ciclista.\nPerò el problema més greu resideix en aquest moment en el transport públic. Lluny de millorar, la situació del transport col·lectiu està empitjorant de manera perillosa. A pesar que no s'han trobat brots de contagis de COVID–19 relacionats amb metros, busos, trens o tramvies, aquests mitjans es consideren llocs poc segurs. Els missatges sense fonament científic llançats per autoritats i mitjans de comunicació indicant al transport públic com un mitjà poc segur han fet estralls. A això s'uneix el fet que només en honroses excepcions s'han posat mitjans perquè les freqüències del transport col·lectiu eviten aglomeracions. La suma de tot ha resultat en una disminució generalitzada de persones que utilitzen el transport públic i un repunt de l'ús del cotxe. Si la tendència continua, és molt probable que vegem embussos molt més intensos i un augment generalitzat de la contaminació, amb terribles conseqüències per a la qualitat de la vida i la salut pública.\nÉs també alarmant la situació del tren. Hui dia, Renfe no ha tornat a posar en marxa tots els seus serveis. Ni tan sols les línies amb obligació de servei públic han recuperat la seua freqüència, la qual cosa fa que caiga més encara el nombre de persones que utilitzen els trens i que una llarga llista de ciutats i pobles hagen vist encara més minvades les seues connexions. Una política que va en direcció contrària a la transició ecològica.\nEcologistes en Acció exigeix a totes les administracions que prenguen mesures en l'àmbit de les seues competències per a revertir aquesta situació i aconseguir ciutats amb aire saludable i sense emissions.


The Daily Avalanche: de desembre 2015\nPobra Sylvia Plath, em temo que fins i tot a l’altra vida està sent víctima dels nostres prejudicis. Vam llegir al club de lectura «La campana de vidre», l’única novel·la que va escriure, i «a posteriori» tots vam confessar que ens feia molt mala espina i que per això no l’havíem llegida abans. Sol passar quan algú que practica la poesia es trasplanta a la prosa, com si no fos possible ser mestre en més d’un gènere literari. La veritat és que ens va agradar molt a tots els que vam arribar a llegir-la.\nResulta difícil contemplar amb el cap fred una novel·la sobre tendències suïcides, quan saps que la seva autora va cometre suïcidi el febrer de 1963, un mes després de la publicació (sota pseudònim) de «La campana de vidre» al Regne Unit [als Estats Units no apareixeria fins quatre anys més tard]. No és només que sigui inevitable identificar la narradora amb la novel·lista, sinó que a més plana sobre la lectura un sentiment ominós, tot i que el llibre acaba en un to incert, però esperançat.\nEl relat presenta la davallada anímica d’Esther Greenwood, una prometedora estudiant provinent dels suburbis de Boston, a qui han ofert treball de becària en una glamurosa revista femenina de Nova York. El que hauria de ser una situació de somni per a qualsevol noia de la seva edat, esdevé un seguit d’experiències frustrants on predomina el sentiment d’inadequació. El retorn a la llar materna exacerbarà el seu deteriorament mental, probablement degut a un estat depressiu, i encetarà una sèrie de topades amb l’estament psiquiàtric de l’època (sessions d’electroxoc incloses).\n«La campana de vidre» —escrita a grans i inspirades pinzellades, sense atendre ni la continuïtat ni la introducció detallada de cadascun dels personatges—, té un valor que va molt més enllà de la descripció d’un trastorn depressiu en primera persona. Retrata a la perfecció l’ansietat de les noies del seu temps (principis dels anys 60 del segle XX) sobre quina era la seva millor estratègia per encarar el futur i si els homes hi tenien o no un paper preponderant. A les portes de la Revolució Sexual, Plath mostra a totes les parts implicades en un estat de confusió quasi còmica. L’escena en la qual Buddy Willard li dóna una lliçó d’anatomia masculina a l’Esther Greenwood, ha de ser una de les més estranyes i incòmodes de la literatura universal.\nNomés cal lamentar, com a gran pèrdua en el vast camp dels Universos Hipotètics, que Sylvia Plath nasqués massa aviat. O que el Seroxat s’inventés massa tard.\nEl dimoni de les llistes: nascuts el 25 de desembre (3 de 2).\nArmando Calvo (1919 - 1996), actor espanyol («Los últimos de Filipinas»)\nRod Serling (1924 -1975), guionista nordamericà («The Twilight Zone»)\nJaime Salom (1925 - 2013), dramaturg i metge espanyol\nCarlos Castaneda (1925 - 1998), antropòleg nordamericà («Las enseñanzas de Don Juan»)\nSusana Rinaldi (1935), tanguista argentina\nIsmail Merchant (1936 - 2005), productor britànic d’origen indi, parella personal i professional del director James Ivory («Una habitació amb vistes», «El que queda del dia»)\nEnrique Morente (1942 - 2010), cantaor espanyol.\nHanna Schygulla (1943), actriu alemanya\nNoel Redding (1945 - 2003), baixista britànic de The Jimi Hendrix Experience\nMerry Clayton (1948), cantant nordamericana (The Rolling Stones)\nSissy Spacek (1949), actriu nordamericana\nClaudie Fritsch-Mentrop (Desireless) (1952), cantant francesa («Voyage, voyage»)\nAnnie Lennox (1954), cantant escocesa\nShane MacGowan (1957), músic irlandès (The Pogues)\nBob Stanley (1964), músic britànic (Saint Etienne)\nHelena Christensen (1968), model danesa\nEmmanuel Amunike (1970), futbolista nigerià\nDido (1971), cantant britànica\nJustin Trudeau (1971), primer ministre del Canadà\nEl dimoni de les llistes: nascuts un 25 de desembre (2 de 2)\nSi volem parlar dels nascuts el 25 de desembre tot evitant el sospitós més habitual, el seu equivalent més proper és el Brian dels Monty Python, profeta a desgrat seu i que comparteix amb Jesús una existència històrica dubtosa; però que és francament més divertit. Richard Dawkins, reconegut biòleg i ateu militant, el dia de Nadal opta per celebrar el naixement de Sir Isaac Newton, un dels físics i matemàtics més rellevants de la Història. Tanmateix Newton, que podia ser tan racional en determinats àmbits, dedicà bona part del seu temps als estudis teològics i, encara que conreés idees herètiques, fou un teista convençut.\nUna repassada per la Història ens oferirà figures polítiques no gaire importants, totes filles del 25 de desembre: l’emperador bizantí Joan IV Laskaris (1250 - 1305), Cristina de Saxònia, reina de Dinamarca i Noruega (1461 - 1521), Margarida d’Àustria, muller de Felip III d’Espanya (1587 - 1611) o el papa Pius VI (1717 - 1799). En canvi, en èpoques més recents i sobretot en territoris de l’islam, trobarem figures senyeres com Muhammad Ali Jinnah (1876 - 1948), fundador del Pakistan modern (i potser també de l’antic); Anwar El Sadat (1918 - 1981), tercer president d’Egipte, assassinat un sis d’octubre de mal record. O l’Ahmed Ben Bella (1916 - 2012), famós per la presidència d’Algèria, i per haver mort amb una imatge de ministre de Franco que no sé com perdonar-li.\nMés em congratulen algunes presències artístiques, com la del compositor i teclista anglès Orlando Gibbons (1583 - 1625), qui fou el músic més conspicu a l’Anglaterra de principis del segle XVII. O la de l’escriptora Rebecca West (1892 - 1983), autora de «Black Lamb and Grey Falcon», un text considerat definitiu sobre la història i la cultura dels Balcans. No em resistiré a fer safareig per informar que fou amant de H. G. Wells (i potser de Charles Chaplin). Un altre artista encara per tothom conegut és Humphrey Bogart (1899 - 1957), actor que solia conferir veracitat i noblesa fins i tot a personatges de moralitat discutible. «El bosc petrificat», «El falcó maltès», «Casablanca», «Tenir o no tenir», «Cayo Largo» o «La reina d’Àfrica» constitueixen sengles salconduits a l’eterna memòria dels seus espectadors.\nMés gent bohèmia: Cab Calloway (1907 - 1994), artista negre, cantant de jazz i «bandleader» estretament associat amb el mític Cotton Club de Harlem. O Quentin Crisp (1908 - 1999), l’«Englishman in New York» original que cantà Sting el 1987 fins a convertir-lo en hit, model proto-queer que desafia qualsevol encasellament. Encara que, per la seva importància com a vella dama digna/indigna, Louise Bourgeois (1911 - 2010) mereixi un paràgraf apart, enllaça força bé amb les transgressions de Crisp. O sigui que us les estalviaré.\nUna figura d’adscripció menys difícil és la de Conrad Hilton (1887 - 1979), fundador d’un imperi hoteler que encara rutlla. Va estar casat amb Zsa Zsa Gabor i és el besavi de la repulsiva Paris Hilton, aquesta dona amb nom de fonda amb pretensions.\nUn tipus de posteritat més curiosa és la de Charlotte von Stein (1742 - 1827), una dama de companyia de la cort de Weimar que amb la seva amistat influencià el pensament i l’obra de Friedrich Schiller i sobretot Johann Wolfgang von Goethe. El seu nom ha arribat fins els nostres dies gràcies al monodrama de Peter Hacks «Conversa a casa dels Stein sobre l’absent senyor Goethe» (1974), un èxit mundial en el moment de la seva estrena. Una altra dona, poc coneguda a casa nostra, però precursora en la intervenció de la dona a la vida pública, fou Clara Barton (1821 - 1912), infermera i fundadora de la Creu Roja americana. I encara, per ampliar el contingent femení, la polonesa Helena Rubinstein (1872 - 1965) que amb el seu imperi cosmètic esdevingué una de les dones més riques del món.\nMés controvertida és la figura de Cosima Wagner (1837 - 1930), la filla del compositor i pianista Franz Liszt, la qual després d’un matrimoni sense amor amb el director Hans von Bülow, esdevingué la segona esposa de Richard Wagner. Ja en el paper de vídua seva, dirigí el festival de Bayreuth durant més de vint anys amb un ferri conservadurisme. En les seves velleses flirtejà amb l’antisemitisme de manera que el famós festival wagnerià quedaria indissolublement lligat amb el pujant nazisme. Confesso que és una de les figures amb les que menys gràcia em fa compartir data d’aniversari.\nEtiquetes: déus, la informació, llistes\nEl dimoni de les llistes: nascuts un 25 de desembre (1 de 2)\nAra que ja ha passat, ho puc mencionar sense que calguin les felicitacions (de fet, gràcies a Facebook, he anat més que servit de bones dosis d’amabilitat no sol·licitades, fins i tot per part d’aquells desconeguts que mencionava Tenessee Williams). Ahir, dia de Nadal, vaig fer anys. La data és conflictiva i més d’un m’ha compadit, perquè tots els hipotètics regals que podria rebre es difuminarien al bell mig de la generositat estacional. Per fortuna, la meva família no és adepta ni a les dèries forasteres del Pare Noel ni al neo-paganisme del tió, de manera que el dia de Nadal els regals són tots meus. I, a sobre, menys d’una quinzena més tard els Reis d’Orient prolongaran l’obsequiositat. La data afegeix l'avantatge que és fàcil de recordar, de manera que si no et molesta fer anys, tothom la té ben present.\nDe tota manera, haver nascut un 25 de desembre presuposa una certa dosi de responsabilitat, encara que només sigui per la coincidència amb aquell profeta jueu de dubtosa realitat factual, però d’immensa conseqüència històrica. Els experts discutiran a cor que vols sobre si Jesucrist va trepitjar o no la terra Palestina, i si va néixer o no en data propera a la del solstici d’Hivern. La veritat és que se me’n refot: no són dades que pertanyin al meu univers: no em sento proper a cap tarannà messiànic.\nAquest apunt només era el subterfugi d’un pròleg. Demà parlaré d’altres persones amb similars problemes; però no de mi.\nEtiquetes: allau, déus, llistes, Nadal\nEm sembla que no vaig escriure cap comentari sobre la segona temporada de «House of Cards» i amb això ja es revela el poc entusiasme que em desvetllà. Un cop acabada de veure la tercera, puc confirmar que el meu interès roman tebi. Si a la tanda anterior el congressista demòcrata Frank Underwood arribava a la presidència dels Estats Units per calculada carambola, ara toca presentar-se a les pròximes eleccions i guanyar-les. La campanya començarà a l’estat d’Iowa, també conegut com l’Albacete d’Amèrica. Que el president en funcions guanyi aquest primer «round» no serà cap sorpresa: amb els vaivens que eren d’esperar, «House of Cards» dibuixa una ascensió social imparable i immoral, equivalent a la del «Rake’s Progress» de William Hogarth.\nCom sol passar, el desenvolupament és lent i rarament electritzant. La tensió (i la diversió) puja quan hi figura el President de Rússia, un molt adequat imitador de Vladimir Putin (Lars Mikkelsen). El capítol on se suposa que el matrimoni presidencial viatja a Moscou és dels millors de la temporada, paraula de gai! Mentrestant, Robin Wright vesteix models de COS i els decorats són grisos i beige. Visualment fan badallar una mica. Al menys a «The West Wing» hi havia barroquisme, multituds, i moviment.\nEntre altres qüestions menors, cal donar la benvinguda a la història d’amor interracial de Jackie Sharp (Molly Parker) i Remy Danton (Mahershala Ali). No acaba precisament malament.\nLa temporada no sap què fer amb el personatge de Doug Stamper (Michael Kelly) i allarga la seva tediosa recuperació fins l’últim capítol, quan pren decisions importants que queden disminuïdes per l’elaborada congelació anterior. La temporada acaba de manera una mica previsible. A més, «House of Cards» no facilita precisament cap simpatia, o sigui que se me’n fot el que els hi passi a aquest matrimoni en perill que anuncia amb lletres de neó el seu fracàs conjugal.\nEls pastorets del nebot a l’esplai.\nL’amic invisible i massa visible que et fa regals.\nEl sopar d’empresa (o el del club de lectura). O unes eleccions espanyoles que ningú no ha entès.\nEl «panettone» d’en Foix de Sarrià i els torrons d’en Sirvent (Balmes cantonada Rosselló).\nEl vídeo nadalenc amb Grace Jones al show de Pee Wee Herman.\nLa rifa de la Grossa (o les Grosses). Els nens de San Ildefonso, la Tieta Morta, i l’«Avui sóc ric» d’en Sisa.\nNit de Nadal amb TVE al televisor.\nEscudella, carn d’olla i foie de canard.\nFer anys (60).\nSant Esteve: canelons i cinema (The Force Awakens).\nDia dels Innocents: les bromes són pels ineptes.\nCap d’any. Preguem que no hi hagi cap dany. Les ressaques són cosa del passat.\nEncetem les rebaixes, encara que no tinguem permís?\nEl meu nebot es pensava que els Reis et duien regals cada vegada que posaves les teves sabates al balcó i les acompanyaves del suborn d’una copeta d’alcohol.\nRinse & Repeat (retrospectiu).\nEtiquetes: llistes, Nadal\nSom gent pacífica i no ens agrada cridar.\nSi voleu un motiu per considerar que la dona continua discriminada i que l’existència del feminisme conserva a dia d’avui tot el sentit, només cal que observeu com un fet tan important per a la història de la Humanitat com va ser [i és, mireu si no l’Aràbia Saudita] la lluita per aconseguir el vot femení, no ha rebut un tractament cinematogràfic de ficció comercial fins el present any 2015. La responsable d’aquesta primícia és la cinta «Sufragette», comandada per la directora Sarah Gavron i la reputada guionista Abi Morgan («The Iron Lady», «The Hour», «Shame»), cervells femenins per a una narració que els pertany en primera persona.\nEl guió se centra en el despertar reivindicatiu de la bugadera Maud Watts (personatge fictici encarnat per Carey Mulligan), al Londres d’inicis del segle XX en plena guerra de guerrilles per la consecució del vot femení. Al seu voltant, una sèrie de figures històriques i altres d’inventades dibuixen un panorama de la dona de l’època més alliçonador que realista. M’imagino que, quan una ficció és necessària i fins i tot de projecció obligada a les nostres escoles i instituts, resulta fútil objectar algun excés melodramàtic (com si els fets documentats no fossin suficients), o una línia de guió que es debilita al segon acte.\nEn tot cas, a «Sufragette» s’hi ha posat el millor de cada casa, començant per una fastuosa ambientació històrica que només els britànics són capaços d’aconseguir. El barceloní Eduard Grau (o Edu Grau, com figura aquí) firma una bella fotografia entre marronosa i sèpia, mentre que el francès Alexandre Desplat s’ocupa magistralment de la banda sonora. En el capítol interpretatiu brilla la sòlida escola britànica amb intervencions irreprotxables de gent tan coneguda com Brendan Gleeson, Ben Whishaw, Romola Garai o Anne-Marie Duff. Meryl Streep hi apareix cinc minuts testimonials en el paper de la sufragista històrica Emmeline Pankhurst, més per solidaritat envers la causa que per qüestions artístiques.\nHelena Bonham Carter excel·leix en el paper d’una metge sufragista, personatge fictici bastit a partir d’un parell de figures històriques. Però és Carey Mulligan, com a protagonista, qui eleva el film a una categoria estètica superior. No puc negar que adoro aquesta actriu, que en la seva encara breu carrera ha enllaçat una pila d’interpretacions memorables («An Education», «Shame», «Drive», «Far from the Madding Crowd»). Mulligan té un rostre que la càmera adora i no requereix gaires paraules per donar un recital expressiu. Ho diré sense orgull de mare: aquí l’actriu està quasi sublim.\nJa ho he dit, «Sufragette» està bé, però no és perfecta. El sacrifici (històric) d’Emily Davison és presentat sense donar pistes que ens facin interessar sobre qui era ella en carn i ossos. I malgrat tot l’últim tram de la pel·lícula resulta emocionant fins assolir el punt de la llàgrima justificada. De forma previsible, tot acaba amb alguns rètols explicatius (en blanc i negre) sobre esdeveniments posteriors, relacionats amb el vot femení, i amb una llista esfereïdora de les dates en les quals les dones pogueren votar per primera vegada en certs països del món occidental. Com que encara vivim en un univers fal·locèntric, detalls com aquestos només escandalitzaran als mascles més acollonits. És trist reconèixer-ho, però el món que retrata «Sufragette» encara no ha estat superat. En les seves mancances, vull dir.\nRecupero «Sí» («Ja», 1978) novel·la curta de Thomas Bernhard que Anagrama va publicar l’any 1985 en traducció de Miguel Sáenz, com no podria ser de cap altra manera (atès el seu monopoli tàcit de les traduccions espanyoles de Bernhard), i que ara ha reeditat en la bonica col·lecció Edición Limitada. Diria que és un llibre arquetípic de l’autor i una bona introducció, per breu, al seu peculiar estil. Ja a les primeres línies l’anònim narrador reuneix a tots els «dramatis personae» de l’obra:\nEl Suizo y su compañera llegaron a casa del corredor de fincas Moritz precisamente cuando yo, por primera vez, no sólo trataba de describirle a Moritz y, en definitiva, explicarle científicamente los síntomas de mi enfermedad sentimental e intelectual, sino que había ido a casa de Moritz, probablemente la persona que en ese momento me estaba realmente más pròxima, para volverle del revés, súbitamente y del modo más desconsiderado, la cara interna, no sólo enferma sino totalmente deformada ya por la enfermedad de mi existencia…\nTallo perquè la frase inicial de «Sí» es prolonga durant 477 excessives paraules (ho he llegit a la Wiki, que jo no les he comptat), en una mostra típica de prolixitat bernhardiana. El narrador és un científic, un biòleg crec, que s’ha retirat al camp per prosseguir els seus estudis en un ambient tranquil. És víctima de mals imprecisos, tant físics com mentals, plausiblement identificables amb la depressió, i ha trobat un confident ideal en Moritz, l’agent immobiliari que li va proporcionar la casa on viu. A través de Moritz coneixerà els Suïssos, o més exactament el Suís i la Persa, en un moment molt delicat dels desequilibris anímics del narrador. Creurà reconèixer en la Persa una ànima amiga capaç d’ajudar-lo a sortir del forat, quan el que estarà fent en realitat és transferir-li a ella els seus propis instints suïcides.\nSí, efectivament «Sí», malgrat el seu títol tan positiu, és un dels monòlegs novel·lístics més depressius de la literatura universal. Fingeix un homenatge al soliloqui vitalista de la Molly Bloom de Joyce i el conclou amb la mateixa paraula monosíl·làbica, tot i que un resolutiu «yes» anglès no sonarà mai com l’equivalent a un programàtic «ja» germànic. Bernhard escriu un dels seus textos obsessivament frenètics i circulars, que em recorden un bulldog aferrat al seu os de goma. Em fa riure, perquè carrega les tintes de tal manera que no seria elegant posar-se a plorar. Ningú no en surt indemne, ni els austríacs, ni els suïssos, ni la ciutat, ni el camp, ni l’estat ni els seus ciutadans. L’amor deriva en odi i l’amistat té marcada la data de caducitat.\nLas circunstancias políticas habían empeorado repentinamente en ese momento de una forma tal, que no podían calificarse más que de horribles y fatales. Los esfuerzos de decenios se habían borrado en pocas semanas, el Estado, siempre inestable, se había derrumbado realmente en pocas semanas, de repente reinaban otra vez la estupidez, la codícia y la hipocresía, como en los peores tiempos del peor régimen, y los poderosos trabajaban de nuevo sin escrúpulos en el exterminio intelectual. Una hostilidad hacia lo intelectual observada ya por mí durante años había alcanzado un nuevo y repulsivo punto culminante, el pueblo o, mejor, las masas populares eran incitadas por los gobernantes al asesinato intelectual e instigadas a la caza de mentes e inteligencias.\n«Sí» conté un fort component autobiogràfic i no seria aventurat identificar el narrador amb el propi Bernhard. Efectivament, l’única propietat immobiliària de l’escriptor fou una casa de camp a Gmunden (Alta Àustria), casa en la qual morí i que actualment funciona com a casa-museu. Bernhard mantingué amb l’agent immobiliari que la hi vengué una improbable amistat que dura una desena llarga d’anys i que amb tota seguretat constituí la llavor del personatge de Moritz. Però aquests detalls que comento, només són ganes de fer safareig. Bernhard és droga dura i és impossible de vendre’l als escèptics: igual com passa amb Richard Wagner, només funciona amb els convençuts, encara que no sàpiguen que ho són. Llegiu i repetiu amb mi:\nEsa noche anduve por los prados y a través de los bosques, hasta llegar al agotamiento total, y vi de pronto con otros ojos todo lo que había en esos prados y en esos bosques, de pronto no destrozaban, no aniquilaban ya nada en mí, y hasta las personas con que, aunque las rehuyera, tenía que encontrarme no me hicieron una impresión tan terrible como sólo el día anterior. Mi existencia parecía ser otra vez posible.\nAdequada nadala de Juanjo Sáez\nEtiquetes: arts plàstiques, extints, Nadal\nI si deixem tranquils els dinosaures i no ens immiscim a les seves vides? De ficcions amb dinosaures i sense cap presència humana, la més cèlebre i matinera se situa en aquell segment de «Fantasia» (Walt Disney, 1940), en el qual el ballet de «La Consagració de la Primavera» d’Igor Stravinsky agermanava els seus sons brutals amb una visió accelerada dels primers temps de la vida a la Terra. Els avanços científics han deixat aquesta seqüència totalment obsoleta, la relació entre Stravinsky i els dinosaures està totalment agafada pels pèls i a mi, de petit, tot aquest fragment em feia molta por. De fet, tot «Fantasia» em feix molta por amb l’excepció dels hipopòtams amb tutú.\nTambé anava de dinosaures campant per les seves «The Land Before Time»/«En busca del valle encantado» (1988) de l’animador Don Bluth. Aquesta producció de Steven Spielberg i George Lucas prenia un punt de vista decididament infantil amb una colla pessigolla de dinosaures de diverses espècies que perden de vista les seves respectives famílies i pateixen tota mena d’aventures. El film gaudí d’un èxit fenomenal i generà fins a tretze seqüeles, totes editades directament en vídeo i sense cap intervenció de les llumeneres abans citades.\nUna mica més adulta va ser la sitcom «Dinosaurs», una producció conjunta de Disney i Jim Henson que durà quatre temporades entre 1991 i 1994. La idea inicial era la de recrear les situacions d’una sitcom estàndard, però que la família protagonista estigués formada per ninots amb forma de dinosaures. El projecte va quedar aparcat durant força temps, atesa la seva excentricitat, i només rebé llum verda quan «The Simpsons» demostraren que a la televisió també hi havia lloc per les audàcies.\nEls progressos en la generació d’imatges digitals ha permès mostrar en pantalla uns dinosaures cada vegada més versemblants. En anys recents ens han deixat bocabadats documentals tan realistes com el «Walking with Dinosaurs» (1999) de la BBC o la seva resposta americana «When Dinosaurs Roamed America» (2001) del Discovery Channel. Per la seva banda els Estudis Disney produïren l’any 2000 el film «Dinosaur», amb criatures generades per ordinador col·locades sobre escenaris reals. Costà una milionada, no convencé a la crítica la seva espinada dramàtica, però sí la seva solvència tècnica. En tot cas triomfà a taquilla, encara que avui em temo que està mig oblidat.\nL’última baula a l’eterna història d’amor entre el públic i els dinosaures és la recent «The Good Dinosaur» (o «l’intent de Pixar d’assaltar un mercat més que explotat»). La idea de base —que els dinosaures en realitat no s’extingiren, perquè el famós meteorit letal fallà l’objectiu— és brillant en la seva projecció distòpica i introdueix els humans en papers inesperats. Més enllà de les objeccions que hi podria oposar, els conceptes annexos són interessants.\nEtiquetes: cinema, extints, televisió\nSegons Jules Verne...\nLa fascinació que des del primer moment ens produïren els dinosaures aviat fou explotada en termes tant didàctics com mercenaris. El mateix Richard Owen que s’havia inventat el terme «dinosaure» va promoure la construcció de les escultures del Crystal Palace Park l’any 1854, un conjunt de quinze gèneres d’animals extints (no exclusivament dinosaures) que encara es poden visitar en l’actualitat. Tot i que la reconstrucció de la seva hipotètica aparença ha estat ridiculitzada per estudis més recents, no me’ls penso perdre en la meva propera visita a Londres.\nLa primera menció literària d’un dinosaure la trobarem a can Dickens, a la primera pàgina de «Bleak House» (El Casalot), novel·la escrita entre 1852 i 1853. No és que hi aparegui una bèstia real, només es tracta d’una metàfora, però l’estrena té un marc de categoria innegable:\nTemps implacable de novembre. Tant de fang als carrers com si les aigües s’haguessin enretirat de nou de la faç de la terra i no fóra cap prodigi trobar-se un megalosaure d’uns quaranta peus de llargada, balancejant-se com un llangardaix elefantí, Holborn Hill amunt.\nEl segle XIX no abundarà en representacions de sauris extints, potser perquè el seu descobriment era encara massa recent. El següent exemple canònic que es recorda el trobem a «Voyage au centre de la Terre» (1864) de Jules Verne, on una expedició espeleològica acaba descobrint un meravellós món subterrani on perviuen ictiosaures, plesiosaures i mastodonts. La novel·la fantàstica de Verne resol per la via expeditiva d’imaginar-se un món atrapat en una bombolla intemporal l’etern anhel que patim els humans de no haver sigut mai contemporanis dels dinosaures.\nSolucions similars utilitzaren Arthur Conan Doyle (el de Sherlock Holmes!) a «The Lost World» (1912) i Edgar Rice Burroughs (el de Tarzan!) a la seva sèrie sobre el món subterrani de Pellucidar (1914-1963). El mític «King Kong» (Cooper & Schoedsak, 1933) traslladà al cinema la convenció de l’illa perduda on el temps havia quedat abolit, per enfrontar una vegada més l’home (i sobretot la dona) contemporanis amb els seus dinosaures més ancestrals. Fins i tot una sèrie d’animació tan històricament «correcta» i tan antropocèntrica com ho és «Ice Age», hagué de cedir a la temptació dels dinosaures en el seu tercer lliurament, «Dawn of the Dinosaurs», on es descobria (com no podria ser de cap altra manera) que hi havia un món subterrani on les bèsties juràssiques campaven lliurement, sota la ignorància de les seves germanes quaternàries.\nDe tota manera, des de ben aviat, humans i dinosaures convisquérem en la ficció sense necessitat de buscar coartades que no fossin les de la pura diversió. El gran precursor cinematogràfic David Ward Griffith filmà l’any 1914 «Brute Force», on uns homes de les cavernes es barallaven amb un Ceratosaure de forma totalment anacrònica. Segurament només estava buscant l’espectacle.\nDemà parlarem de Rachel Welch i el seu biquini.\nEtiquetes: cinema, extints, lectures\nSí, esclar, parlar de dinosaures és tan genèric i vague com parlar del temps, tot i que comprenguin un grup molt considerable dins de la trista família de les bèsties extintes. De fet, no fa gaire temps que els coneixem com a tals, encara que des del segle III els xinesos de la dinastia Jin ja n’havien descobert ossos que havien identificat amb els d’un dragó. A les darreries del segle XVII a Anglaterra es trobà l’os del fèmur d’un Megalosaure, el qual per la seva grandària s’atribuí a un dels humans gegantins que menciona la Bíblia. No fou fins a principis del segle XIX que un geòleg d’Oxford, el reverend William Buckland, va començar a aplegar ossos fossilitzats de Megalosaure i esdevingué la primera persona a descriure un dinosaure en una revista científica. El segon gènere de dinosaure, l’iguanodont, el descobrí Mary Ann Mantell, esposa del geòleg Gideon Mantell.\nA mesura que s’anaven descobrint més fòssils d’altres espècimens, els quals es podien emparentar amb aquestos, més evident es feia que s’havia descobert una nova família animal, tot i que ben relacionada amb els rèptils. Finalment el paleontòleg anglès Richard Owen encunyà l’any 1842 el terme «dinosaure» —que, una mica injustament, significa «llangardaix terrible»—, el qual ha fet fortuna fins als nostres dies, malgrat la seva definició canviant.\nEls dinosaures nasqueren en l’imaginari científic com a bèsties gegantines de sang freda, comportament flegmàtic i escassa intel·ligència; però es van revelar a la fi com a extremadament versàtils en grandària, capaços de desplegar una intensa activitat, pròpia de la sang calenta, i segurament amb un coeficient intel·lectual digne de respecte. També se’ls atribuí una pell escamosa, on ara les plomes també són benvingudes. I en quant al seu caràcter d’animals antediluvians per antonomàsia, i per tant destinats a les llistes de l’atur, se’ls ha reconegut bastant recentment que encara continuen entre nosaltres sota la forma familiar de les aus.\nL’única característica dels dinosaures que ha perdurat a través del temps és la fascinació arravatadora que exerceixen sobre nosaltres, els humans. Owen, l’inventor de la paraula «dinosaure», amb el recolzament del Príncep Albert (aquell alemanyot de mort prematura, que enterbolí el seny de la seva reina Victòria en temps posteriors), fundà el meravellós Natural History Museum a South Kensington l’any 1881, amb el principal propòsit d’aixoplugar-hi els esquelets reconstruïts de diversos animals ja extingits.\nMolt abans de «King-Kong», de Michael Crichton i de Steven Spielberg, s’estaven iniciant les «Bone Wars» (o Guerres d’Ossos) del segle XIX, en les quals tota mena de paleontòlegs es barallaven per trobar el vestigi ossi més formós i antic. Si no comento res més, probablement saltaré al següent nivell.\nRylance i Hanks, duet fantàstic\nTot en «Bridge of Spies», la darrera pel·lícula de Steven Spielberg, té un aire lleugerament passat de moda, un estil com d’un altre temps, i no només perquè evoqui els recents i definitivament enterrats anys de la Guerra Freda. Basat en fets reals i amb un guió on han participat els germans Coen (encara que jo mai ho hauria dit), es tracta d’un relat d’espies amb un lleuger toc de thriller, on abunden més les escenes de despatx i les gestions diplomàtiques que no pas les dobles traïcions i els trets de gràcia de les novel·les de LeCarré.\nTom Hanks fa de Jim Donovan, un advocat especialitzat en assegurances a qui encarreguen la defensa de l’espia soviètic Rudolf Abel (Mark Rylance). Som a l’any 1957 i es viu una atmosfera ferotgement anticomunista de manera que els esforços de Donovan perquè prevalgui la justícia són malinterpretats pels seus compatriotes. Gràcies als seus bons oficis, l’advocat és enviat a Berlín perquè negocii un intercanvi, en el qual Abel serà bescanviat per un pilot abatut que prenia fotografies de la Unió Soviètica des de l’aire.\n«El pont dels espies» pertany a aquella clàssica tendència del cinema americà que postula que, malgrat que el país no és del tot perfecte i pot contenir algunes pomes podrides, ofereix tot el marc institucional necessari perquè les persones honestes finalment triomfin. És un concepte entre innocent i idealista, que s’adequa molt bé als propòsits habituals de Spielberg i que troba en Tom Hanks el seu còmplice idoni. Em consta que en el nostre país rara és la persona que no hagi detestat Hanks algun cop a la vida; però també és cert que tots hem acabat caient rendits davant d’algunes de les seves recents i magistrals interpretacions. Ningú com ell per representar l’home bàsicament decent, el cavaller sense espasa que en el seu dia encarnava Gary Cooper.\nAl seu costat brilla el relativament desconegut Mark Rylance (que ha triomfat recentment com a Thomas More a l’adaptació televisiva de «Wolf Hall» a la vora de l’Enric VIII de Damian Lewis), actor britànic de vast prestigi, que amb una calculada contenció roba totes les escenes on apareix i ofereix, per contrast, els moments més punyents de la pel·lícula. S’hi afegeix un ampli repartiment de completa fiabilitat (Alan Alda, Sebastian Koch, Amy Ryan…) i l’Eve Hewson, la filla de Bono, i el porcí d’en Jesse Plemons, que hem vist a «Olivia Kitteridge» i la segona temporada de «Fargo» com a marit de Kirsten Dunst.\nCom es pot veure, tot molt sòlid (potser l’adjectiu que més li escau al film), des de la magnífica reconstrucció del Brooklyn i el Berlín de l’època fins a la magistral fotografia del fidel Janusz Kamiński, passant per una partitura més aviat poc subtil de Thomas Newman. I darrera de tot això, Steven Spielberg com a gran director d’orquestra, el qual aconsegueix que un drama que transcorre la major part del temps en despatxos diversos, esdevingui sempre interessant per una combinació màgica de guió, interpretació i posada en escena.\nSe li podria discutir el punt de vista maniqueista, que presenta els soviètics sota una perspectiva molt més negativa que la dels americans, o els missatges obvis que enlletgeixen la conclusió de la pel·lícula (i que la millorarien en gran mesura, si tot acabés en l’estupenda escena sobre el pont de Glienicke). Però el balanç final és clarament positiu: Steven Spielberg continua sent encara un dels grans mestres del cinema popular universal i espero que les satisfaccions que ens proporciona no tinguin una fi propera. L'he trobat en plena forma.\nI hope it's not Hopper, is it?\nEl gènere biogràfic és sempre un dels més relliscosos quan es tracta d’escriure un relat no estrictament documental. Com no em cansaré de repetir, la vida dels humans rarament presenta un argument rodó: no abunden els girs inesperats ni les coincidències felices i acaben indefectiblement malament. Per això resulta tan meritòria la sèrie televisiva «Masters of Sex», que partint de dos personatges reals de la història recent (els sexòlegs William Masters i Virginia Johnson) és capaç d’enfilar temporada rere temporada amb una difícil combinació d’impuls dramàtic i plausibilitat biogràfica.\nLa segona temporada, que abasta des de l’any 1958 fins al 1961, comença just allà on la primera ens va deixar, amb el doctor Masters expulsat del Maternity Hospital pels seus escandalosos estudis sobre el comportament sexual. Aquesta temporada està clarament dividida en dues parts de sis capítols cadascuna. A la primera pota de la temporada el doctor Johnson busca endebades altres institucions que acullin les seves investigacions i es topa repetidament amb els prejudicis de l’època; mentre que a la segona, opta per crear el seu propi institut de sexologia i, després de centrar-se amb les relacions més convencionals, comença a investigar les disfuncions sexuals (començant per la seva pròpia impotència).\nHi ha moltes coses a admirar en aquesta temporada, començant per un sostingut pols dramàtic (i una tensió sexual no resolta, encara que sembli que sí), que no traeix la psicologia dels personatges i que ens fa passar per alt sense violentar-nos les possibles infidelitats històriques. Són interessants les tensions racials que apareixen aquí per primera vegada, com ho és la particular relació amistosa de Virginia amb la doctora DePaul (Julianne Nicholson). S’exploren amb detall els traumes familiars del doctor Masters i es demostra que com a casa no hi ha res. El setè capítol («Asterion»), el que fa reset de la temporada, resulta confús per les seves el·lipsis i salts temporals inexplicats; en canvi el tercer («Fight») és una obra mestra d’escriptura tot ell, ambientat en una habitació d’hotel i amb pràcticament només dos personatges.\nLizzy Caplan i Michael Sheen continuen donant una lliçó superlativa en el capítol interpretatiu. Aquests cop és ell més que ella qui té els moments més compromesos, però Caplan està senzillament preciosa en tots i cadascun dels fotogrames. Annaleigh Ashford, que fa el paper de l’exprostituta Betty Dimello, assoleix per fi categoria de protagonista. Reapareixen Ann Dowd, Beau Bridges i Allison Janney (només en un capítol, ai las!) Altres intèrprets que ja havíem vist abans: Danny Huston (el mig germà d’Angelica), Adam Arkin (el cuiner misantrop de «Doctor en Alaska») o Betsy Brandt (afectada de vaginitis i cunyada de Walter White en la ficció de «Breaking Bad»).\nTenia dubtes seriosos sobre la seva longevitat, però «Masters of Sex 2.0» manté el pavelló molt alt (tant per intel·ligència com per sensibilitat) i ja ha generat una tercera temporada (amb una quarta emparaulada). Com passa amb els pisos de dimensions molt reduïdes, només puc amollar una vivíssima recomanació: ideal parelles!\nLa panxolina de Farrell i les ulleres de Weisz!!!\nPocs narradors d’històries rares resulten tan suggeridors com el grec Yorgos Lanthimos a qui vam descobrir amb la demolidora «Caní». Ara s’estrena la seva primera cinta parlada en anglès (i una mica de francès) «The Lobster» (Llagosta), que va obtenir el Premi del Jurat a Cannes 2015.\nLa faula, que no queda clar si ens parla d’un futur proper o d’una realitat distòpica, presenta una societat on no està admesa la solteria i l’aparellament és obligatori. David (Colin Farrell), un arquitecte acabat de separar, arriba a un estrany establiment amb format d’hotel on tindrà 45 dies per trobar un nou amor. Si no ho aconsegueix, serà convertit en l’animal de la seva predilecció (la llagosta de mar en el seu cas). Durant la seva estada, descobrirà l’insòlit funcionament de la institució, farà noves coneixences i aprendrà en molt didàctiques sessions els avantatges de formar part d’una unitat de dos.\nTota aquesta primera part del film que desenvolupa els entrellats del sistema constitueixen una meravellosa marcianada amb grans cops d’humor sec i sarcàstic. El fet de presentar les relacions amoroses com una simbiosi de conveniència, on les afinitats electives es redueixen a tenir algun defecte en comú (la coixesa o la tendència que et ragi sang del nas, per exemple) despulla de forma despietada els conceptes convencionals sobre els nostres afectes i planta càrregues de profunditat que reverberaran més enllà del final de la pel·lícula.\nDurant la segona hora, quan el protagonista fuig de l’hotel, s’uneix a la guerrilla celibatària i s’enamora d’una atractiva miop (Rachel Weisz), l’argument perd una mica de nord i pistonada, potser perquè el factor sorpresa ha quedat seriosament disminuït després de les portentoses revelacions de la primera part. Encara hi haurà lloc per escenes tan intel·ligents, com la de l’atac a l’hotel, on es presenta en societat quelcom que bé es podria definir com terrorisme amorós.\nEl repartiment és ple d’actors prestigiosos, tots lleugerament desmillorats, com si es volgués demostrar que la bellesa no té res a veure amb l’amor. Apart dels citats Farrell i Weisz, hi trobareu l’últimament omnipresent Léa Seydoux (ullerosa), i a Ben Whishaw, Olivia Colman i John C. Reilly. Obligats a actuar de forma mecànica i amb els sentiments a foc lent, no tenen gaire oportunitat per lluir-se, o així m’ho ha semblat. Contribueixen a l’atractiu de «The Lobster» pintoresques localitzacions a la costa d’Irlanda i una banda sonora farcida (potser massa) de música per a cordes intenses de Stravinsky, Shostakovitx, Schnittke i Beethoven.\n«The Lobster» no ofereix un arrós amb llamàntol apte per a totes les taules i segurament provocarà divisió d’opinions (dues dames, durant la sessió de les quatre, a la qual vaig assistir amb altres deu espectadors temptatius, fugiren esperitades quan ja havien transcorregut dos terços de la pel·lícula). A mi m’ha divertit, m’ha intrigat i m’ha excitat les neurones. Si «Ocho apellidos catalanes» esdevingués antimatèria, tindríeu davant dels nassos «The Lobster». Ara us toca escollir.\nA aquestes altures ja tenim ben assumit que Píxar no és la infal·lible fàbrica d’obres mestres que va ser en el seu dia i que, per tant, també té dret a equivocar-se, de manera que ja no podem esperar que totes les estrenes que empara la casa siguin dignes d’aplaudiment incondicional. Hi ha un Píxar de primera categoria, que va donar els seus darrers senyals de vida l’any 2010 amb «Toy Story 3» (no, «Inside Out» no em sembla tan genial com gairebé tothom pretén, i «Brave» és decent, però en cap cas magistral) i un altre Píxar de rebaixes, destinat especialment a farcir de contingut les Disney Store del planeta (parlo de «Cars», «Planes» o «Monsters University»).\nArriba ara «The Good Dinosaur», pocs mesos després d’«Inside Out», amb una pressa inusual a can Píxar, que normalment espaiava molt més les seves estrenes. Se sap que el projecte va patir innombrables problemes i dilacions, i que feia dues temporades que la seva presentació en societat havia estat programada i posteriorment postergada. Tants mesos perduts a l’infern de la producció no podien augurar res de bo, i efectivament la pel·lícula s’ha de catalogar en la categoria dels Píxar suportables, però decididament menors.\nCom el títol ja anuncia, la cinta aborda per primer cop en la companyia una història sobre bèsties prehistòriques, un món que sempre resulta lucratiu en taquilla. El «gran concepte» darrera del guió rau en que molts milions d’anys enrere els dinosaures no foren exterminats de la superfície terrícola per un meteor i evolucionaren suficientment fins a construir una inexplicable civilització d’agricultors i ramaders, mentre que l’homo no arribava a sàpiens i s’havia de conformar amb el paper d’animal de companyia. Aquest argument, que s’explica en deu segons, no admet la menor anàlisi. Ja és difícil empassar-se que uns dinosaures hagin accedit al llenguatge verbal i al pensament abstracte sense haver alterat ni una gota la seva fisiologia; però encara costa més d’entendre com unes bèsties sense dits prènsils són capaces d’erigir edificis o trenar cordes. Aquí i allà es poden detectar altres incongruències. Per què els apatosaures, que són vegetarians, es dediquen a criar gallines? Per què els dinosaures van tots despullats, mentre que els humans vesteixen faldeta de fulles i l’única nena que surt es cobreix els pitets d’impúber?\nSe’m dirà que «The Good Dinosaur» és una pel·lícula destinada als més petits de la casa i concedeixo que només així la pots deixar passar; tot i que a la projecció a la que vaig assistir una nena d’uns quatre anys no va deixar de plorar desconsolada en els moment més dramàtics. Tot i això, el film té moments que apel·len a un públic adult: ni la colla de pterodàctils beatniks, ni l’estiracosaure neuròtic, ni la massa breu borratxera lisèrgica cobraran cap sentit per la canalla. Tampoc l’homenatge que es fa al western clàssic —amb maniobra combinada dels paisatges de Monument Valley, la veu rogallosa i greu de Sam Elliott i la suggerent banda sonora dels germans Danna— dirà res als que no pertanyin a la meva generació, o a les anteriors a la meva.\nMés enllà del gir «dinosaures al cim de l’evolució!», l’argument de la pel·lícula ja ha sigut freqüentat abans i amb més eficàcia dramàtica. Consisteix en una història de superació personal, allò tan típic de trobar el teu lloc al món, amb clares incrustacions de «El rei lleó» (fill que se sent culpable de la mort del pare). Amb una tendència típicament Disney, a «The Good Dinosaur» hi moren fins a tres progenitors; però, si jo vaig sobreviure la mort de la mare de Bambi, les noves generacions no desmereixeran el repte triplicat.\nTècnicament el film és una meravella. No havia vist mai una natura creada per ordinador tan fidel a la realitat: des de la textura dels núvols i l’herba remoguda pel vent, fins les aigües turbulentes de la riuada i l’amenaça seca de l’allau. Arriba un punt que, davant de tanta perícia en simular la realitat, et preguntes si no acabaríem abans filmant-la directament sense filtres ni additius. Potser és hora que el cinema d’animació es dediqui a reproduir tot allò que no podràs trobar en obrir la finestra de casa.\nSorprèn davant d’aquest esforç de realisme que Arlo, l’apatosaure protagonista, estigui dissenyat com un personatge simplista, caricaturesc i gomós, de plàstic verd i reciclable, en clar contrast amb el seu teló de fons. Arlo, ja es veu, està destinat a ser una joguina del Happy Meal de torn. Al seu costat, la resta de personatges destaquen pel sol fet de no presentar un disseny detestable.\nEl títol, «The Good Dinosaur», ningú no me l’ha sabut explicar. En cap moment de la pel·lícula s’expliciten les normes de conducta del bon dinosaure, ni tan sols m’ha quedat clar si Arlo, el protagonista, és un bon o un mal dinosaure. En poques paraules: un assumpte estrany, l’Amèrica de Norman Rockwell habitada per llangardaixos verds. Em temo que aquesta serà la tendència dels propers mesos.\nDe vegades cal recordar que Gabriel García Márquez, apart de ser un narrador magistral —o precisament per això—, fou també un magnífic cronista del seu temps. Qui en vulgui alguna prova indiscutible, només cal que llegeixi el seu «Relato de un náufrago». Sense assolir aquest nivell de qualitat, però de molt agradable lectura és el llibret «De viaje por Europa del Este», rescatat enguany per Random House.\nL’any 1957 García Màrquez i un col·lega italià que tenia cotxe van improvisar un viatge una mica a l’aventura pels països de darrerà del teló d’acer [el colombià en diu «cortina de hierro», que queda més domèstic]. Havia passat poc més d’una dècada des de la fi de la Segona Guerra Mundial i semblava bon moment per observar de primera mà la salut de la dictadura del proletariat en països comunistes de nova planta. L’autor era en aquells anys un perfecte desconegut (no el convidat privilegiat que es tractaria de tu a tu amb les elits del planeta en dècades posteriors) i el seu testimoni té el valor de la sinceritat del qui no carrega amb un prejudici i vol explicar les coses tal com les veu.\nEl llibre no depassa les 150 planes i, per un itinerari que visita fins a cinc països (Alemanya Oriental, Txecoslovàquia, Polònia, Hongria i la Unió Soviètica) en menys de tres mesos, seria absurd esperar-hi trobar anàlisis profundes. De totes maneres, en la seva concisió, Gabriel García Márquez sap anar directe a la dada significativa i demostra una considerable impermeabilitat a la propaganda de l’autoritat competent.\nYo no quería conocer una Unión Soviética peinada para recibir una visita. A los países, como a las mujeres, hay que conocerlos acabados de levantar.\nLa crònica és plena d’anècdotes amenes i significatives, que ens retrotrauen a una època recent i candorosa que ara sonarà a prehistòria. De tant en tant, apareix del no res una frase brillant, quasi una gregueria: «Los moscovitas —que en la calle son locuaces y comunicativos— viajan en el metro con el mismo fervor con que viajan las señoras occidentales en el tranvía metafísico de la misa de cinco». En general s’evita el propòsit programàtic i la ideologia: el que més abunda és la perplexitat davant de la diferència, quan no és la perplexitat davant de la similitut. Però García Márquez, com a bon contista, ens regala aquí i allà paràgrafs deliciosos.\nYo conocí un delegado alemán que en una estación de Ucrania hizo el elogio de una bicicleta rusa. Las bicicletas son muy escasas y costosas en la Unión Soviética. La propietaria de la bicicleta elogiada —una muchacha— le dijo al alemán que se la regalaba. Él se opuso. Cuando el tren arrancó, la muchacha ayudada por la multitud tiró la bicicleta dentro del vagón e involuntariamente le rompió la cabeza al delegado. En Moscú había un espectáculo que se volvió familiar en el festival: un alemán con la cabeza vendada paseando en bicicleta por la ciudad.\nObra menor i, tanmateix, gaudi de primera necessitat.\nReconeguem-ho, quan aquell abril de 1986 es produí l’incendi del reactor a Txernóbil, la notícia ens resultà bastant llunyana: útil per confirmar la nostra vaga oposició a la creació de centrals nuclears, però amb prou quilòmetres de distància com per sentir-nos protegits. No recordo que la nostra premsa mantingués el focus sobre la catàstrofe durant gaire temps, temps en tot cas insuficient per un desastre ecològic que possiblement no es repararà en (molts) segles. Aprofitant que Svetlana Alexiévitx acaba de guanyar el Nobel de Literatura, m’he acostat a «Voces de Chernóbil. Crónica del futuro» (traducció de Ricardo San Vicente), que era fins fa poc l’únic llibre d’ella que teníem traduït a Espanya, i així m’he fet per primera vegada una idea més exacta del que la paraula Txernóbil implica.\nEl llibre comença i acaba amb la narració a càrrec de les seves vídues de sengles agonies terrorífiques —la d’un bomber que va acudir en el primer moment a apagar el reactor (i en 14 dies es va «cremar» per dins) i la d’un «liquidador» encarregat de descontaminar la zona—, les dues es titulen «Una solitaria voz humana» i són dos dels textos més corprenedors i espantosos que mai he llegit.\nLa crònica, com sembla que és típic en l’autora, es basteix a partir d’infinitat d’entrevistes als actors de la tragèdia, sigui quin sigui el seu estament. Aquí té tanta veu el nen malalt de càncer que suplica a la seva mare la mort, com el buròcrata que troba raons per la seva incúria. Les entrevistes es depuren en forma de monòlegs (i en algun cas en corals) d’estilitzada eficàcia, que a més de la qualitat informativa del bon periodisme ofereixen també una indubtable pàtina d’alta literatura.\n«Voces de Chernóbil» frega una gamma molt àmplia de qüestions. Algunes tenen a veure amb un moment molt determinat de la Història: ja no només per l’accident nuclear en si, sinó per l’esfondrament correlatiu de l’»homo sovieticus» en un clima d’heroisme desesperat i paranoia generalitzada. Abunden els moments d’ineptitud, mala fe i càlcul polític: en general, les veus dels que tenien alguna mena de càrrec sonen totes insinceres. Sobta la pervivència d’una religiositat propera al paganisme, que (ara ja ho podem dir) ha sobreviscut de llarg al comunisme.\nCoincideixen molts testimonis sobre la invisibilitat inodora del virus radioactiu i sobre la bellesa aclaparadora de la natura contaminada. Abunden els relats de desesperació animal i d’humanitat solidària. També els d’egoisme a prova de bombes (atòmiques). Svetlana Alexiévitx eleva sempre el to, perquè en tot el que escriu parla de mort i parla d’amor. Però, quan convé, empra un sarcasme letal (vegeu, si no, l’epíleg).\nLa promoció d’autors importants, com crec que ho és Svetlana Alexiévitx, és d’aquelles coses que justifiquen que existeixi el sovint qüestionat Premi Nobel de Literatura. Caldrà seguir-la amb atenció.\nNo és bo que l’home estigui sol (i la dona tampoc)...


RCR mostra al Japó el Pavelló de Paper de la futura «La Vila» de la Vall de Bianya - Diari de Girona\nRCR mostra al Japó el Pavelló de Paper de la futura «La Vila» de la Vall de Bianya\nCreen una estructura de fusta a partir d'arbres del bosc de Yoshino i amb la participació de fusters d'aquesta regió japonesa\n01·02·19 | 23:54\nL'equip d'arquitectes RCR d'Olot ha inaugurat al Japó una exposició que mostra part del futur Pavelló de Paper que s'instal·larà a La Vila, el centre d'experimentació arquitectònica del veïnat de Santa Margarida de Bianya, on la integració paisatgística i el respecte a l'entorn natural seran els elements centrals del projecte constructiu.\nEl Pavelló de Paper és una construcció feta amb fusta del bosc de Yoshino en col·laboració amb fusters d'aquesta regió japonesa que l'any 2004 es va convertir en Patrimoni de la Unesco dins del conjunt anomenat Llocs sagrats i rutes de peregrinació de les Muntanyes Kii. Gran part dels temples del Japó estan construïts amb fusta procedent d'aquests boscos de Yoshino.\n«Amb el Pavelló de Paper s'estén un pont entre els boscos de Yohino i els frondosos boscos de la Vall de Bianya», afirmen Carme Pigem, Rafael Aranda i Ramon Vilalta en un comunicat difós ahir.\nEl primer trio d'arquitectes mereixedor del Premi Pritzker (2017), que afirmen tenir vocació «universal i alhora local», exposen a la nova mostra del Japó obres del seu passat en l'exercici de la professió, així com el projecte que estan desenvolupant a La Garrotxa i que han batejat com La Vila.\nTitulada RCR Arquitectes. Geography of Dreams, l'exposició es pot visitar a la TOTO Gallery de Tòquio fins el 24 de març de 2019, i inclou vídeos d'Hisao Suzuki que mostren el treball dels tres arquitectes catalans.\nPer a l'equip d'arquitectes, la vida és somni i l'arquitectura un instrument per somiar: «És a través dels somnis i de l'arquitectura com podem crear realitats que de veritat ens importen. És a través d'aquests somnis com anem traçant les nostres vides», han dit.\nRCR descriu el projecte de La Vila com «un lloc poblat de bosc, d'aigua i de memòria» que els ha impulsat a explorar la creació d'un laboratori obert. «Un laboratori que pugui transformar la consciència de la percepció de les persones i que porti a engendrar noves relacions i comportaments. Un laboratori transversal, integral i concebut de la manera més essencial i genuïna possible. En aquest territori ampli en tots els seus sentits hi ha les instal·lacions d'investigació, tallers, allotjaments i pavellons».\nRelació amb el Japó\nL'exposició també mostra la relació de RCR amb el Japó a través dels diferents viatges a aquest país, l'últim als boscos de Yoshino. L'experiència de la cultura i arquitectura nipona ha estat essencial en la seva manera de concebre els espais que han creat en els seus més de 30 anys de «creativitat compartida», filosofia que també es desprèn de vivències recollides i reinterpretades a la nostra cultura occidental.\nA la mostra a la TOTO Gallery s'expressa aquesta relació mitjançant un documental, reflexions i esbossos de l'experiència de l'últim viatge que el 2017 van fer al Japó, i que va coincidir amb la cerimònia de lliurament del Premi Pritzker al palau d'Akasaka amb la presència dels emperadors nipons.


(Vídeo) Srdja Popovic. Com enderrocar un dictador. Transcripció traduida al català – Comunicats\nSrđa Popović va ser un dels fundadors i organitzadors clau del grup estudiantil de resistència noviolenta serbi Otpor! La seva campanya noviolenta per a destituir el president serbi Slobodan Milošević va tenir èxit l’octubre de 2000, quan centenars de milers de manifestants van convergir i van prendre el poder en el Parlament serbi, posant fi efectivament al govern de Milošević.\n“Bona tarda, estic orgullós d’estar en TEDxKrakow,\non parlaré d’un fenomen\nque pot canviar el món i, en realitat, l’està canviant,\nel seu nom és el “poder popular”.\nComençaré amb una anècdota,\no pels que siguin amants dels Monty Python,\nés una espècie d’esbós a la Monty Python.\nÉs el 15 de desembre de 2011.\nAlgú et repta a mirar en una bola de vidre,\nper veure el futur; el futur serà precís.\nPerò ho has de compartir amb el món.\nLa curiositat mata al gat, així que acceptes el repte,\ni mires a través de la bola de vidre.\nUna hora més tard et veus assegut en un edifici de la TV\nen un programa de gran difusió, i expliques la història.\nAbans de finals del 2011,\nBen Ali, Mubarak i Gaddafi seran enderrocats\nSaleh de Iemen i Assad de Síria\nseran desafiats, o ja doblegats.\nOsama bin Laden estarà mort,\ni Ratko Mladic estarà davant el tribunal de la Haia.\nAra, el moderador et mira amb una expressió estranya a la cara.\nI després, a més de tot el que s’ha dit, afegeixes:\n“… i milers de joves d’Atenes, Madrid i Nova York\nes manifestaran per la justícia social, inspirats pels àrabs”.\nEl següent que recordes són dos tipus de blanc\nque et posen una estranya camisa,\ni que et porten al psiquiàtric més pròxim.\nPer això voldria parlar\nsobre el fenòmen que hi ha darrere del que ja sembla ser un any molt dolent\nper als dolents.\ni a aquest fenòmen se’n diu poder popular.\nEl poder popular existeix ja fa temps.\nVa ajudar Gandhi a treure als britànics de l’Índia,\nva ajudar Martin Luther King a guanyar la seva històrica lluita racial.\nVa ajudar Lech Walesa\na fer fora les tropes soviètiques de Polònia,\nque va ser l’inici del final de la Unió Soviètica, com ja sabem.\nLlavors, quina és la novetat?\nEl que sembla ser molt nou,\ni que és la idea que desitjaria compartir amb vosaltres avui,\nés que existeixen normes i destreses,\nque poden aprendre’s i ensenyar-se\nper a lluitar amb èxit de forma noviolenta.\nSi això és cert, podem ajudar aquests moviments.\nPrimer, les habilitats analítiques.\nIntentaré explicar com va començar tot a Orient Mitjà.\nDurant molts anys,\nhem viscut amb una percepció molt equivocada d’Orient Mitjà.\nSemblava la regió congelada.\nLiteralment semblava un refrigerador.\nI allà només hi havia dos tipus de menjar.\nFilet, que representa a Mubarak o Ali-Ben, una classe de dictadura militar-policial.\nO patata, que representa a Teheran, una classe de teocràcia.\nI tothom es va sorprendre quan es va obrir el refrigerador,\nmilions de joves, principalment laics\nes van aixecar pel canvi.\nSaben què? Ells no van consultar la demografia.\nQuina és la mitjana d’edat d’un egipci? 24.\nQuant temps va estar Mubarak en el poder? 31.\nPer tant, aquest sistema estava obsolet, havia expirat.\nJoves de tot el món van despertar un matí,\ni van comprendre que el poder estava a les seves mans.\nLa resta és l’any esdevenidor.\nI saben què? La mateixa Generació I,\namb les seves normes, amb les seves eines, amb els seus jocs,\ni amb el seu idioma, que em sona una mica estrany…\nTinc 38 ara…\nI poden veure l’edat de les persones als carrers d’Europa?\nSembla que està sorgint la Generació I.\nPosaré un altre exemple.\nEm trobo amb diferents persones a tot el món,\nacadèmics, professors, metges…\ni sempre parlen de condicionants.\nDiran: “El poder popular funcionarà només si el règim no és massa opressiu”.\nDiran: “El poder popular funcionarà,\nsi l’ingrés anual del país és entre X i Z”.\nDiran: “El poder popular funcionarà només si hi ha una pressió exterior”.\nDiran: “El poder popular funcionarà només si no hi ha petroli”.\nI, vull dir, que existeixen una sèrie de condicionants.\nBé, la notícia és que les seves habilitats durant el conflicte\nsemblen ser més importants que els condicionants.\nAixò és, capacitat d’unitat, planificació i manteniment de la noviolència.\nPosaré un exemple.\nSóc d’un país anomenat Sèrbia.\nEns va costar 10 anys unir a 18 líders dels partits de l’oposició,\namb els seus grans egos, sota un únic candidat\ncontra el dictador els Balcans Slobodan Milosevic\nSaben què? Aquest va ser el dia de la seva derrota.\nVegin als egipcis, lluiten en la plaça Tahrir,\ns’han desfet dels seus símbols individuals,\napareixen al carrer només amb la bandera d’Egipte.\nEls donaré un contraexemple.\nVan veure 9 candidats aspirant a la presidència contra Lukashenko.\nTots coneixem el resultat.\nAixí que la unitat és una cosa gran.\nI això es pot aconseguir.\nEl mateix ocorre amb la planificació.\nAlgú ha mentit\nsobre l’èxit de la revolució espontània noviolenta.\nAixò no existeix en el món.\nCada vegada que vegin a joves davant la línia\ntractant de fraternitzar amb la policia o l’exèrcit,\nalgú prèviament l’ha pensat.\nAl final, la consigna és no a l’acció violenta.\nI aquest és probablement el canvi en el joc.\nSi es manté l’acció noviolenta,\ntenim les de guanyar.\nTé 100.000 persones en una marxa noviolenta,\nun idiota o un agent provocador tira una pedra.\nSaben que és el que enfocaran totes les càmeres?\nA aquest home.\nUn sol acte de violència pot literalment destruir el moviment.\nAra, anem a un altre lloc.\nAnem a la selecció d’estratègies i tàctiques.\nHi ha certes regles a seguir en la lluita noviolenta.\nEn primer lloc, començar a poc a poc.\nSegon, triar les batalles que es poden guanyar.\nAquí en aquesta sala només som 200.\nNo convocarem per a una marxa d’un milió.\nPerò i si organitzem la propagació mitjançant grafiti durant la nit,\nper tota Cracòvia?\nLa ciutat ho sabrà.\nAixí, recollim les tàctiques adaptades per a l’esdeveniment,\ntot això que anomenem les tàctiques de petita dispersió.\nSón molt útils en l’opressió violenta.\nEn realitat, som testimonis d’una de les millors tàctiques usades mai.\nVa ser a la plaça Tahrir,\non la comunitat internacional estava constantment en suspens\nque els islamistes fessin seva la revolució.\nEl que van organitzar va ser\nprotecció de cristians on els musulmans oraven,\nunes noces coptes aclamades per milers de musulmans,\nel món acaba de canviar la imatge,\nperò, algú l’havia planejat i pensat prèviament.\nAixí que hi ha moltes coses que es poden fer\nen comptes d’anar només a un lloc,\ni cridar exhibint-se davant les forces de seguretat.\nAra bé, existeix també una altra dinàmica molt important.\nEs tracta d’una dinàmica que els analistes normalment no veuen.\nLa dinàmica entre temor i apatia, d’una banda,\ni entusiasme i humor, per un altra.\nPer tant, funciona com en un videojoc.\nVostè té un gran temor, té un statu quo.\nTé l’entusiasme encara major,\nla por comença a dissipar-se.\nDia dos, es veu a la gent corrent cap a la policia\nen comptes de ser a l’inrevés, a Egipte.\nEs pot dir que alguna cosa està succeint.\nI després, es tracta de l’humor.\nJutge Llarena. Ninot de Paco Santero\nNinot de Paco Santero\nL’humor és un modificador de joc de gran abast,\ni, per descomptat, va ser molt potent a Polònia.\nÉrem un petit grup d’estudiants bojos a Sèrbia\nquan vam fer aquesta gran escenificació.\nVam posar el barril de gasolina\namb un retrat del president.\nHi havia un forat en la part superior.\nAixí que, literalment, podia arribar, introduir una moneda,\nobtenir un bat de beisbol, i copejar-li la cara.\nI en qüestió de minuts,\nestàvem asseguts en un cafè pròxim prenent un cafè,\ni hi havia una cua de gent esperant a fer això tan bell.\nBé, això va ser sol el començament de la funció.\nEl veritable espectacle comença quan apareix la policia.\n“Què anaven a fer?”\nArrestar-nos? No estàvem en cap costat.\nEstàvem com a 3 carrers, observant des de la barra del cafè.\nArrestar als clients amb els nens?\nPer descomptat, poden pensar, que van fer el més estúpid possible.\nVan arrestar al barril.\nI la imatge de la cara aixafada en el barril,\namb els policies arrossegant-lo cap al cotxe de policia,\nva anar per als reporters gràfics el\nmillor que havien obtingut mai.\nAixí que, vull dir, això és el que poden fer.\nI sempre es pot fer servir l’humor.\nTambé hi ha una cosa meravellosa sobre l’humor,\nJa que aquests nois realment es prenen massa de debò.\nQuan un comença a burlar-se d’ells, dol.\nAra, tothom parla de La seva Majestat Internet,\ni també és una habilitat molt útil.\nPerò no s’afanyin a etiquetar-ho tot com a “Revolució de Facebook”\no “Revolució de Twitter”.\nNo confonguin les eines amb la substància.\nÉs cert que Internet i els nous mitjans són molt útils\na fer les coses més ràpides i més barates.\nTambé aconsegueixen que siguin una mica més segures per als implicats,\nperquè ofereixen un cert anonimat.\nEstem veient el gran exemple del que Internet pot fer.\nPot posar l’etiqueta del preu a la violència d’Estat\nexercida sobre algun manifestant no violent.\nAquest és el famós grup “Tots som Khaled Said”,\ncreat per Wael Ghonim i el seu amic a Egipte.\nAquesta és la cara mutilada de l’home copejat per la policia.\nAixí és com la gent ho va conèixer\ni probablement és la gota que va satisfer el got.\nPerò aquí també existeixen males notícies.\nLa lluita noviolenta en el món real es guanya als carrers.\nMai canviarà la societat a una democràcia,\naixí com tampoc l’economia, estant assegut i fent clic.\nHi ha riscos que s’han de córrer\ni hi ha persones vives que estan guanyant la batalla.\ni la pregunta del milió…\nQuè passarà en el món àrab?\nI encara que els joves del món àrab\nvan tenir bastant èxit en el derrocament de tres dictadors,\nfent tremolar la regió,\ni persuadint als reis intel·ligents de Jordània i el Marroc\na fer reformes substancials,\nestà encara per veure quin serà el resultat.\nSi els egipcis i tunisians ho aconseguiran a través de la transició;\no si acabarà en conflictes sagnants ètnics i religiosos;\no si els sirians mantindran la disciplina noviolenta,\nenfront d’una violència quotidiana brutal que ja mata a milers,\no si per contra es torna en una lluita violenta\ndesembocant en una lletja guerra civil.\nEs forçaran aquestes revolucions a través de transicions i democràcia?\nO seran absorbides per militars o extremistes de tota índole?\nNo ho podem saber.\nEl mateix per a la regió d’Occident,\non es poden veure a tots aquests joves entusiasmats\nprotestant a tot el món, ocupant això i l’altre.\nSerà la nova onada mundial?\nDesenvoluparan les seves habilitats, entusiasme i estratègies\nper a trobar el que realment volen i impulsar reformes,\no simplement es quedarà tot en una mera llista interminable de queixes\no de coses que odien?\nAquesta és la diferència entre els dos camins.\nAra és amb el que compten les estadístiques.\nEl llibre de la meva amiga María Esteban\nparla molt de violència i de la lluita noviolenta,\ni hi ha algunes dades impactants.\nSi ens fixem en els últims 35 anys i les seves diferents transicions socials\nde la dictadura a la democràcia,\nveuran que, de 67 casos diferents,\nen 50 d’aquests casos van ser lluites noviolentes\nque va ser en si el botó d’encès.\nAquesta és una raó més per a observar aquest fenomen,\naquesta és una raó més per a observar a la Generació I.\nRaons suficients per a mi per a donar-los crèdit,\ni tenir l’esperança que trobin el valor\nper a no usar la lluita violenta\ni així arreglar, una part del caos que la nostra generació crea en el món.\nICNC – International Center on Nonviolent Conflict\nTraduït per Dew\nTagged:DewEN-CATICNC - International Center on Nonviolent ConflictOtporSrdja Popovic\nPrevious PostCàpsules de Pau. Institut Català Internacional per la Pau. Besart Shabani\nNext PostCàpsules de Pau. Institut Català Internacional per la Pau. Francisco Rey\nCal protegir el Conveni Europeu de Drets Humans (CEDH) tal com ens protegeix a nosaltres. The Guardian. Traducció de Projecte TransMate


Aprofundim en els canvis més rellevants del CTE que han entrat en vigor | COL·LEGI D'ARQUITECTES DE CATALUNYA\nAprofundim en els canvis més rellevants del CTE que han entrat en vigor\nTal com ja es va informar al nostre web, el 28 de desembre de 2019 va entrar en vigor el Reial Decret 732/2019 pel qual es modifica el Codi Tècnic de l’Edificació (CTE), amb l'objectiu d'avançar cap a un parc d’habitatges més sostenible i eficient.\nDes de l’Oficina Consultora Tècnica del COAC s’ha preparat un resum per explicar els canvis més rellevants, que afecten principalment la Part I del CTE i els Documents Bàsics HS, HE i SI.\nS’incorpora la Protecció contra l’exposició al radó a l’exigència bàsica de salubritat (HS).\nEn relació a l’estalvi d’energia (HE), a més d’incorporar-se l’exigència de Limitació del consum energètic, es modifiquen els títols i les descripcions de les diferents exigències que el conformen. Així mateix, a l’annex III Terminologia, es modifica la definició de Demanda energètica en coherència amb els continguts del nou DB-HE.\nDocument Bàsic de Salubritat, DB-HS\nEs modifica el document incorporant una nova secció DB-HS 6 “Protecció contra l’exposició al radó”, que dona resposta a la Directiva 2013/59/EURATOM, de protecció dels perills derivats de l’exposició a radiacions ionitzants. El nou DB HS-6 fixa un nivell de referència de concentració de gas radó per a l’interior dels edificis, classifica els municipis en funció del potencial de radó, i estableix la necessitat d’incorporar mesures de protecció als edificis per limitar la penetració de gas radó procedent del terreny al seu interior.\nAccedeix al document resum elaborat per l’OCT sobre el DB-HS\nDocument Bàsic d’Estalvi Energètic, DB-HE\nLa modificació suposa una revisió global d’aquest Document i dona resposta a la Directiva 2010/31/UE d’Eficiència energètica dels edificis. Transcorreguts més de 5 anys des de la darrera modificació (any 2013), el DB-HE s’actualitza incrementant les exigències reglamentàries d’estalvi i eficiència energètica i revisa la definició de l’edifici de consum gairebé nul en coherència amb les recomanacions de la Unió Europea.\nAccedeix al document resum elaborat per l’OCT sobre el DB-HE\nDocument Bàsic de Seguretat en cas d’incendi, DB-SI\nS’incorpora una modificació puntual en relació a la propagació de l’incendi per l’exterior, centrada en els tres aspectes següents:\n- Els requeriments de reacció al foc de les façanes i mitgeres passen a ser d’aplicació per a tots els edificis, amb independència de l’alçària de la façana o de si l’arrencada d’aquesta és accessible al públic.\n- S’incrementa l’exigència del comportament al foc dels sistemes constructius de façana i dels sistemes d’aïllament situats a l’interior de cambres d’aire ventilades (classe de reacció al foc).\n- L’exigència de reacció al foc dels materials de façana és per al conjunt del sistema constructiu en comptes de per als materials de revestiment de façana, com fins ara.\nConsulta aquí els terminis transitoris d'aplicació


OBJECTIU 2: Aconseguir l’ensenyament primari universal « ITAKA\nOBJECTIU 2: Aconseguir l’ensenyament primari universal\nL’educació ofereix opcions als éssers humans pel que fa al tipus de vida que desitgen dur; els permet expressar-se amb confiança en les relaciones personals, en la comunitat i en el treball. Tanmateix, hi ha 61 milions de xiquets en edat d’assistir a l’escola primària que, si no es pot acudir a ella, es veuen privats d’exercir aquest dret humà. La majoria, són xiquets procedents de llars pobres les mares dels quals, molt sovint, tampoc no han rebut educació formal.\nAquesta pèrdua de potencial no sols afecta els xiquets. L’educació, especialment la de las xiquetes, comporta beneficis socials i econòmics per a tota la societat. Les dones que han rebut educació tenen accés a més oportunitats econòmiques i participen més activament en la vida pública. Quan són mares, tendeixen a tindre menys fills però més sans, els quals tindran més possibilitats d’anar a escola.\nPer tal d’assolir el segon objectiu de Desenvolupament del Mil·lenni és necessari intensificar enormement els esforços en aquest sentit en l’Àfrica subsahariana, Àsia meridional i Oceania. En aquestes regions, com a la resta del món, l’augment de la matriculació ha d’anar acompanyat d’activitats per a aconseguir que xiquet deixe l’escola i que tots puguen rebre una educació de bona qualitat.\nL’educació no és un objectiu més, sinó una condició imprescindible per a la consecució de la resta dels ODM, és un factor clau per tal de superar situacions de pobresa i per a la consolidació dels sistemes democràtics.\nPer tot això entenem que el lema de la Campanya de Solidaritat d’aquest curs, “L’EDUCACIÓ MULTIPLICA EL FUTUR”, està hui vigent d’igual manera que ho estigué en la Roma del segle XVI quan Calassanç va obrir en la Parròquia de Santa Dorotea la primera escola popular gratuïta d’Europa.\nPer a saber més sobre la realitat d’aquest objectiu en el món pots punxar en “Aconseguir l’ensenyament primari universal”


Weblog de Miquel Soldevila: Vietnam - Delta del Mekong - Dies 04 - 05\nEra hora d'eixir de la gran ciutat i anar-nos-en a passar el cap de setmana al Delta del Mekong. Dissabte 5 de maig ens varen llevar matinet per a agafar un bus cap al sud i passar la resta del dia de camí cap a Cantho. El guia va resultar ser un xic jove que sabia fer perfectament la seua feina i no va ser massa pesat.\nVa ser una alleujament eixir de la ciutat però les carreteres d'aquesta part del país fan por. La circulació era caòtica encara que les limitacions de velocitat a Vietnam fan que la marxa siga molt lenta. Per exemple, un autobús no pot anar a més de 70 km/h i el que li espera si no ho compleix són uns 100$ de multa, una quantitat desorbitada en aquest país.\nPoc abans de l'hora de dinar, estant ja relativament prop de Cantho, ens van portar a passejar amb barca pel braços del delta i vàrem dinar al costat d'uns horts en una de les illes.\nLa vesprada va continuar amb passejos pel delta on ens van mostrar una fàbrica de productes derivats del coco. Aquesta fàbrica estava completament preparada per als turistes amb la seua boa i tot inclosa. El nostre guia se la va posar al coll i la va oferir a la gent per a que es fera fotos amb ella. E. s'ho mirava des de la distància.\nDesprés d'anar canviant de barca i caminar pel mig dels horts férem una aturada per tal de fer-nos un té amb mel, amb les abelles a tocar d'on seiem.\nFinalment, vàrem tornar al bus per a fer el trajecte que ens separava del lloc on anàvem a passar la nit: Cantho. Després de passar un pont gegant fet per australians i agafar un transbordador arribàrem a Cantho. L'hotel era portat per gent xinesa i en el moment d'arribar estaven cel·lebrant una boda.\nPer tal de demostrar que tots viatjàvem amb la mateixa guia cap a les 8 de la nit ens vàrem trobar tots els de l'autobús en un mateix restaurant amb unes vistes al riu impressionants i un menjar de qualitat. Després de sopar, a dormir que a l'endemà a les 6 del matí havíem d'estar preparats per anar al mercat flotant.\nCom que la calor anava a ser forta eixe diumenge 6 de maig a les 6 del matí ja estàvem en el lloc de reunió dutxats i desdejunats. Anàvem a visitar el mercat flotant de Cai Rang. La gent de més amunt del delta baixava tots els dies a aquest mercat amb els seus productes ben matinet per tal de vendre'ls. L'activitat ja era total a les 6 i mitja del matí quan vàrem arribar i les paradetes d'un mercat que hi havia a la vora ja estaven operatives 100%.\nEncara que la veritable activitat estava en els vaixells ancorats en el riu. Tota classe de productes agrícoles estaven disponibles i cada vaixell teniu una canya en la seua part més alta amb una mostra del producte que venia. Així els compradors podien acostar la seua barca sabent que es trobarien.\nDesprés d'una visita a una fàbrica de tractament d'arròs, i a una altra on feien els fideus d'arròs vàrem agafar el camí de tornada a Ho Chi Minh, camí que ens va costar tota la vesprada de recórrer enmig d'un embús encara més gran que el que vàrem tindre al vindre cap al sud. Aquella nit ja dormírem a Ho Chi Mihn, on ens tenien guardades les nostres motxilles.\nPublicat per Miquel Soldevila a les 18:40