Vides Hipotecades: de la bombolla immobiliària al dret a l´habitatge"…\nVides Hipotecades: de la bombolla immobiliària al dret a l´habitatge" d´Ada Colau\nInversion publicidad digital ADEX 2011\nby Xosé María Cid\nположения фестиваля во славу отечес...\nby Городской методич...\nPrivate mortgage lenders take lion’...\nHow to Get Personal Loans From Priv...\nVides Hipotecades: de la bombolla immobiliària al dret a l´habitatge" d´Ada Colau i Adrià Alemany\nTranscript of "Vides Hipotecades: de la bombolla immobiliària al dret a l´habitatge" d´Ada Colau"\nVIDESHIPOTECADES EL FIL D’ARIADNA 52 2.\nAquesta obra està subjecta a la llicència Reconeixement-No Comercial-SenseObra- Derivada 3.0 de Creative Commons. Se’n permet la reproducció, distribució i comunicació pública sempre que se’n citi l’autor i no se’n faci un ús comercial. No es permet un ús comercial de l’obra original ni la generació d’obres derivades.Ada Colau i Adrià Alemany pel text de l’obrai Gerard Pisarello pel pròleg, març del 2012.© AGE / Alfred Abad, per la imatge de coberta© Angle Editorial, per l’edicióMuntaner, 200, àtic 8a / 08036 BarcelonaT. 93 363 08 23 / F. 93 363 08 24www.angleeditorial.comangle@angleeditorial.comDisseny gràfic: Angle EditorialPrimera edició: març de 2012ISBN: 978-84-15002-96-3Dipòsit legal: B-6.262-2012Imprès a Romanyà Valls, SA 3.\nVIDES Ada Colau Adrià AlemanyHIPOTECADES De la bombolla immobiliària al dret a l’habitatge 4.\nDedicat al nostre fill Luca, que amb tan sols 11 mesos de vida ha seguit el ritmefrenètic de les assemblees, manifestacions, desnonaments i llargues hores d’acalo-rats debats sense perdre mai el somriure. Dedicat a totes les mares i pares, avis iàvies que intenten educar els seus fills i néts en els valors de la justícia social. De-dicat a Ernest Marco, Lucía Martín, Lucía Delgado i Guillem Domingo, que desdel 2009 i quan la PAH era tan sols una idea, mai han deixat de creure-hi i tre-ballar perquè fos una realitat. Dedicat a totes les PAH i a totes les persones queaporten el seu temps desinteressadament i el millor d’elles mateixes en la defensadel dret a l’habitatge. 5.\nTaula Pròleg de Gerard Pisarello 7 Introducció 111\tCom hem arribat fins aquí: l’adn de la\tbombolla immobiliària 15 El dret a l’habitatge. Un dret vulnerat sistemàticament 17 De la societat de proletaris a la societat de propietaris 22 La nova arquitectura global i els seus efectes locals 26 La particularitat del cas espanyol: la formació de la bombolla immobiliària 28 Mites i falàcies: la construcció de l’imaginari popular 28 El rol de l’Administració: ¡comprad, comprad, malditos! 37 L’agenda oculta de l’Administració: el perquè de tot plegat 44 Bancs i caixes: una triple responsabilitat 49 Deconstruint la cultura de la propietat 572\tLa pah: una resposta social i col·lectiva a la crisi 63 De vdevivenda a la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca 65 Les persones afectades: del prozac a l’apoderament 70 L’expansió del moviment. La pah s’estén com la pólvora 78 6.\nObjectius, propostes i campanyes 81 La batalla per la dació en pagament 81 La lluita contra els desnonaments 94 Mocions als ajuntaments 104 La ilp de la vergonya 109 La resposta de l’Administració 116 Petites grans victòries 123 Cap a un canvi de model: de la bombolla immobiliària al dret a un habitatge 1273\tAspectes legals. Consells i recursos 137 La hipoteca i el procediment d’execució a l’Estat espanyol: anomalia o perversió? 139 I a Europa, com s’ho fan? 143 Sentències amb seny i sensibilitat 147 Les fases del procés 151 Fase 1: deixar de pagar. Consells 153 Fase 2: immersos en el procés. Consells 164 Fase 3: un cop subhastat el pis. Consells 172 Les dades sobre execucions hipotecàries i desallotjaments 181 Les dades oficials 181 Altres dades d’interès 188 7.\nPròlegBertolt Brecht va deixar escrit que qui pretengués combatre lamentida i la ignorància hauria de superar, almenys, cinc dificul-tats. Hauria de tenir, primer, el valor d’escriure la veritat, tot ique pertot arreu intentin sufocar-la. Hauria de posseir, a més, laintel·ligència per descobrir-la en mig del soroll i la manipulació.Hauria de dominar, així mateix, l’art de fer-la manejable com aarma. Hauria de tenir, en quart lloc, la capacitat de dirigir-se aaquells que la utilitzaran de forma més eficaç. I hauria, per fina-litzar, de desplegar l’astúcia necessària per difondre-la entre ells.A jutjar per aquestes paraules, és molt probable que si Brechthagués tingut a les seves mans aquest llibre, hauria somrigut,complagut. I és que Vides hipotecades és, sobretot, un llibre valent. Und’aquells llibres que irrompen sense demanar permís, en el mo-ment just en què els mateixos poders que han generat la crisi esdisposen a pactar la seva impunitat i a culpabilitzar els més vulne-rables. Denunciar el poder, descobrir-lo in fraganti esborrant lesseves empremtes i intentant diluir la seva responsabilitat, no ésuna tasca fàcil. Encara menys quan es fa amb noms i cognoms,com passa en aquestes planes. De totes les explicacions de la crisique circulen als mitjans, n’hi ha una de recurrent: la que tot hoatribueix als designis dels «mercats», concebuts com una menad’entitat misteriosa capaç d’operar al marge de la voluntat de lespersones de carn i ossos. Per fer front a aquesta mena de pensa-ment màgic es revolten aquestes línies. Quan els autors parlen de 7 8.\npoder, del concentrat bloc de poder financer, immobiliari i cons-tructor que és darrere la crisi espanyola, no ho fan amb l’ànim dequi tracta un fenomen inescrutable, que ocorre perquè sí, perquèles coses no poden ser d’una altra manera. Al contrari, ho fan asse-nyalant una trama mafiosa que s’ha construït a cop de decisions id’actuacions normatives molt concretes. I que ha comptat amb elsuport explícit d’administracions de diferent color polític, de tri-bunals i dels mateixos partits polítics. L’existència d’aquesta trama no és un fenomen recent. Tal comdemostra el llibre, les seves arrels s’enfonsen en el franquisme,però ha operat amb comoditat després de la instauració de la mo-narquia parlamentària. Si els autors se n’ocupen no és per simplevocació inquisitiva. És, sobretot, per la violència que la seva vora-citat especulativa ha infligit a milers de famílies. Aquesta identifi-cació amb les víctimes, amb totes aquelles persones que a més deperdre les seves cases i les seves feines han vist hipotecades les se-ves vides per la cobdícia d’uns pocs, és un altre dels signes de va-lentia d’aquestes planes. Perquè s’ha de ser valent, en els tempsque corren, per posar-se al costat dels més vulnerables. Per defen-sar els seus interessos sense enganyar-los ni eximir-los de responsa-bilitat. Però distingint sempre la seva situació de la d’aquells quedes del privilegi i l’abús trafiquen amb les necessitats alienes. És clar que, com el mateix Brecht recorda, la predisposició perdir la veritat pot resultar estèril si li manca la intel·ligència per descobrir-la. I aquest és un llibre intel·ligent. Molt més, per descomp-tat, que els interminables documents oficials i els informes acadè-mics que ni varen preveure el desastre actual ni són capaçosd’oferir sortides justes i sostenibles. Al llarg d’aquestes planes, elslectors trobaran indignació. Però una indignació raonada, recolza-da en dades empíriques sòlides i en una comprensió profunda del’economia política i de les vies jurídiques que han propiciat lacrisi. En la defensa d’aquest punt de vista, els autors no estan sols.I per provar-ho, convoquen per recolzar-s’hi algunes de les veusque millor han interpretat el que està passant: persones com elgeògraf David Harvey, com la periodista Naomi Klein o, entre 8 9.\nnosaltres, com els economistes José Manuel Naredo o Albert Re-cio. Aquestes afinitats converteixen Vides hipotecades en un gèneresingular. El de l’assaig reivindicatiu, dirigit a inflamar, que no obs-tant això no renuncia a la complexitat de les coses ni a la necessi-tat d’explicar amb rigor per què la realitat és com és. Que això sigui així no ens hauria de sorprendre. Al cap i a la fi,Ada Colau i Adrià Alemany són dos dels activistes més lúcids queel moviment pel dret a un habitatge digne ha donat a Barcelona enels últims anys. I ho són, entre altres raons, perquè des de la sevaimplicació en VdeVivienda, primer, i com cares visibles de la Pla-taforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH), més tard, han exhibitun gran talent per comunicar la veritat en diferents registres i perfer-la manejable com a arma, tal com demanava Brecht. Aquestllibre no és una excepció. És un treball d’activistes, però no del’activista que prefereix anteposar la seva vanitat o el seu argot a lacomunicació dels arguments que utilitza. El que aquí es diu, esdiu de forma directa i comprensible, amb una pretensió delibera-da: desbordar el cercle dels ja convençuts i incidir en el sentitcomú habitual que sol regir en aquests temes. Segurament, aquest afany pedagògic també obeeix a una altrade les exigències brechtianes: saber avaluar en quines mans resul-tarà més eficaç la veritat que es procura comunicar. També, enaquest punt, el treball es revela com una aposta ambiciosa. Peruna banda, és una radiografia incisiva de la bombolla urbanística iimmobiliària que sintonitza, tant en el diagnòstic com en la terà-pia, amb les propostes de grups com ara ¡Democracia Real YA!,Juventud sin Futuro o el mateix 15M. Per una altra, aspira a ser,de forma més específica, una eina operativa al servei dels afectatsper la crisi hipotecària. Els capítols amb consells i recursos per ales persones i les famílies amenaçades per desallotjaments han dellegir-se en aquest sentit: com a recurs pràctic, d’assessoria sindi-cal, orientada a impulsar la solidaritat entre els afectats, a allibe-rar-los de la por i la paràlisi, i a reforçar la seva capacitat d’autoor-ganització. Aquesta combinació entre denúncia i profunditat analítica, en- 9 10.\ntre crida a la mobilització i preocupació pels problemes immediats, és una de les majors virtuts del llibre. Seria equivocat, no obs-tant això, atribuir-la a una simple intuïció teòrica. Si aquest llibreés possible, ho és perquè els que l’escriuen no són simples obser-vadors externs d’un fenomen social estès. Ben al contrari, el queels autors expliquen aquí reflecteix el que ells, i moltes altres per-sones com ells, porten a terme des de fa anys en centres socials, encol·lectius de defensa dels immigrants, en associacions de veïns,als carrers i als barris. Aquesta experiència personal no els eximeixd’equivocar-se ni els torna infal·libles. Però ajuda a explicar perquè el seu missatge ha aconseguit trencar el cèrcol que el podermediàtic acostuma a imposar a les idees crítiques, arribant a mi-lers de persones i guanyant-se el respecte i la confiança dels matei-xos afectats. Ja en l’antiguitat clàssica, l’abolició de l’esclavitud per deutesfou una de les banderes irrenunciables del moviment democràticque va desvelar l’oligarquia i els grans creditors. Segles més tard,aquest assaig actualitza el vell i noble reclam, vinculant-lo a l’era-dicació dels grans privilegis financers, urbanístics i immobiliaris, ia la garantia del dret a habitatge digne per a tots i totes. Perquèamb vides hipotecades no hi ha llibertat ni democràcia mereixe-dores d’aquest nom. I perquè, com recorden dia a dia les dones iels homes de la PAH, «¡sí es pot!». Gerard Pisarello Professor de Dret Constitucional de la UB 10 11.\nIntroduccióTot i que la immensa majoria de les persones que van signar unahipoteca durant la bombolla immobiliària no ho sabien, a l’Es-tat espanyol no n’hi ha prou d’entregar la propietat de l’habitat-ge per saldar el deute hipotecari. Des que va començar la crisi, el2007, més de 330.000 execucions hipotecàries a tot l’Estat handeixat centenars de milers de famílies al carrer i amb un deutede per vida. Però darrere de les xifres hi ha persones, vivències, projectes ques’esquerden, somnis que es converteixen en el pitjor dels malsons.Vides hipotecades, veus i testimonis que posen rostre als números ia les fredes estadístiques. Estadístiques que ens parlen d’execucionshipotecàries i desnonaments, però que no ens diuen res sobre lapor de perdre-ho tot i de quedar-se sense res que sent cadascuna deles famílies que passen per aquesta amarga experiència. No ensdiuen res de l’angoixa, com la del Jaime, separat, amb quatres fills iun nét al seu càrrec, sobre el qual pesa una ordre de desnonamentimminent de Catalunya Caixa. No ens diuen res de la incertesaque sent el Matías, que va haver d’hipotecar-se per tirar endavantun petit negoci que amb la crisi va fer fallida. Ara perdrà el pis onhavia viscut tota la vida i Caja Madrid li continuarà reclamant200.000 euros. Tampoc ens diuen res del sentiment de ràbia id’impotència que va sentir el Lluís quan es va adreçar als serveissocials per demanar ajuda i el van amenaçar de treure-li la custòdiadel seu fill si l’acabaven desnonant i no podia oferir-li una llar. Lesestadístiques tampoc ens parlen de l’ansietat que sofria la Blanca 11 12.\ncada vegada que el director de la sucursal de Caixa Penedès l’ame-naçava i li deia que li ho prendria tot, que la deixaria sense res, quemai podria tornar a treballar, ni a tenir nòmina, ni tan sols jubi-lar-se. La seva veu encara es trenca en recordar-ho: «Al principi jono parlava, no podia, només plorava. Havia arribat a anar al banc atreure la nòmina a les 12 i cinc de la nit. Pensava que d’un dia al’altre m’ho traurien tot! No podia dormir pensant que em farienfora de casa de cop, sense avisar». Dades que tampoc ens parlen del’assetjament de què era objecte el Josep quan el banc intentava lo-calitzar-lo i li trucava a totes hores, a casa seva, a la feina, fins i totals familiars per pressionar-lo i exigir que pagués. Tampoc ens par-len de la Isabel, amb la casa subhastada, pendent que li notifiquinla data de desnonament i preocupada per la seva mare, que figura-va com a avaladora en el contracte hipotecari de la seva filla i que al’edat de 75 anys també pot perdre la casa en el mateix procedi-ment judicial. Les dades tampoc ens parlen del sentiment de culpaque arrossega el Santiago, que va caure en l’alcoholisme quan unaexecució hipotecària es va endur per endavant casa seva, ni del ne-guit de la seva germana avaladora, pendent que en qualsevol mo-ment li embarguin la nòmina per cobrar-se el deute que encara ar-rossega el Santiago. El Jaime, el Matías, el Lluís, la Blanca, el Josep, la Isabel i elSantiago son només alguns dels rostres que s’amaguen rere les 212execucions hipotecàries i els 159 desnonaments que es produeixencada dia a tot l’Estat. Com hem arribat fins aquí? Quina és la dimensió de la proble-màtica? Es podria haver evitat? Fins a quin punt són responsablesles persones afectades de la situació que travessen? Quines són lesconseqüències que comporta el procés d’execució hipotecària? Hiha responsables polítics? Quin és el paper que han tingut les enti-tats financeres? Aquestes són algunes de les preguntes que ens for-mularem i que intentarem respondre a la primera part d’aquestllibre, amb una tesi de rerefons que ja us podem avançar: la po-blació d’aquest país hem estat víctimes d’una gran estafa. Però totes aquestes històries, a més de tenir en comú el fet d’ha- 12 13.\nver patit un procés judicial que nega a les persones una segonaoportunitat, comparteixen un altre punt en comú. Lluny de resig-nar-se i acatar les conseqüències d’una legislació hipotecària queels condemna de per vida, totes elles van decidir lluitar per la su-pervivència, però també per recuperar la dignitat. Així, la trans-formació d’una problemàtica individual en una lluita col·lectiva iel procés d’organització de les persones afectades i solidàries per laconquesta del dret a un habitatge seran l’eix vertebrador de la se-gona part d’aquest llibre, basant-nos en l’experiència de la Plata-forma d’Afectats per la Hipoteca. Finalment, a la tercera part farem un repàs dels principals as-pectes legals i recollirem alguns consells i pautes per actuar davantun procés d’execució hipotecària en les seves diferents fases, espe-rant que sigui útil no tan sols per a persones directament afecta-des, sinó per a plataformes locals i altres col·lectius que vulguindonar suport a les víctimes de l’estafa immobiliària. Els casos concrets de persones afectades als quals trobareu refe-rències en diferents moments del llibre són tots reals, però, mésenllà del nom, hem evitat posar més dades personals, perquè con-siderem que no són necessàries. D’altra banda, un cop explicada laimportància de les vides que hi ha en joc quan parlem de la crisihipotecària, tampoc hem volgut abusar de les històries personals.Això és el que habitualment busquen els mitjans de comunicació,la «història humana», i gairebé mai donen espai a la investigacióde les causes estructurals, ni a la lluita col·lectiva que al llarg delsdarrers tres anys ha fet possible que es comencin a escoltar moltesde les denúncies individuals. Amb aquest llibre volem fer la nostrahumil contribució a reequilibrar aquest tractament parcial i sovintsensacionalista de la realitat. Hi ha una llarga llista de persones que amb el seu esforç i laseva entrega han fet possible la història que en part intenta recolliraquest llibre. No direm noms, perquè segur que ens deixaríemmés d’una persona imprescindible. Però no podríem donar per fi-nalitzada aquesta introducció sense mostrar un immens agraïmenta totes les persones afectades i solidàries que en lloc de rendir-se 13 14.\nhan fet el pas d’organitzar-se col·lectivament per fer front a Goliat. A totes elles; a les que assessoren i acompanyen les personesafectades a reclamar els seus drets davant entitats financeres i ad-ministracions; a les que es lleven a les sis del matí per anar a aturarun desnonament; a les que abracen un company o una companyaque ha tingut un mal dia; a les que treuen temps de sota les pe-dres per ajudar els altres... a totes vosaltres, volem aprofitar aques-ta ocasió per dir-vos que és un honor i un plaer compartir somnis,accions i desitjos. Malgrat el que ens volen fer creure, estem de-mostrant que, si ens unim, les coses poden ser diferents. 14 15.\n1\tCom hem arribat fins aquí: l’adn de la bombolla immobiliària 16.\nEl dret a l’habitatge. Un dret vulneratsistemàticamentL’article 47 de la Constitució espanyola estableix que tots els ciu-tadans de l’Estat espanyol tenim dret a un habitatge digne i ade-quat. I encara més: que els poders públics promouran les condicionsnecessàries i establiran les normes pertinents per fer efectiu aquestdret, regulant la utilització del sòl d’acord amb l’interès generalper impedir l’especulació, i que la comunitat participarà en lesplusvàlues que generi l’acció urbanística dels ens públics. L’any 2006, el relator especial de l’ONU sobre el Dret a un Ha-bitatge Adequat, Miloon Kotari, va venir en missió oficial a Espa-nya per tal d’avaluar la situació de l’habitatge al nostre país. De lamà de l’Observatori de Drets Humans DESC, va tenir l’oportuni-tat de reunir-se amb integrants de col·lectius i moviments socials aBarcelona, Madrid i Sevilla; així mateix, es va entrevistar amb ins-titucions públiques i diversos càrrecs polítics, entre els quals hihavia el Ministeri d’Habitatge. Un Ministeri nascut dos anysabans amb el mandat de vetllar pel dret a l’habitatge de la pobla-ció. Mesos després de la visita, la Relatoria va emetre un informedevastador que concloïa que el dret a l’habitatge a l’Estat espanyolhavia estat vulnerat sistemàticament, i que les administracions pú-bliques havien estat còmplices d’aquesta conculcació. L’informe,que va tenir un gran ressò als mitjans, denunciava el procés demercantilització al qual s’havia sotmès l’habitatge i, per extensió,les ciutats. Al mateix temps, instava l’Administració a implemen-tar una sèrie de mesures per tal de redreçar la situació abans quefos massa tard.La festa immobiliàriaEn una aposta per un creixement fàcil, ràpid i a curt termini, Es-panya es va entregar durant anys a la festa immobiliària. Es vanconstruir més habitatges que a Alemanya, Itàlia i França juntes.Però aquesta sobreproducció no es va traduir mai en una major ac- 17 17.\ncessibilitat; al contrari, i desmentint el dogma neoliberal, els preus no van parar d’augmentar, fent que Espanya fos un dels països de la Unió Europea on accedir a un habitatge resultava més car. Preu dels habitatges, salaris i preus de consum, mitjanes anuals. 100=1997. Sèrie 1997-2007. Preus habitatges Salaris IPC 350,0 300,0 250,0 200,0100 = 1997 150,0 100,0 50,0 0,0 - - - - - - - - - - - - - 1997 1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006 2007 2008 (*) (*) Previsió. Font: INE i Ministeri d’Habitatge Entre altres, dos elements clau expliquen aquesta paradoxa: per un costat, els baixos tipus d’interès i la liberalització del crèdit van permetre a bancs i caixes prestar tot els diners que volien i a qui vo- lien, a terminis cada cop més llargs; per un altre, la possibilitat de mantenir milions d’habitatges buits esperant a especular-hi sense cap mena de penalització. Fruit d’aquest model, l’Estat va propiciar la confusió del dret a un habitatge amb el fet de garantir l’accés al crèdit, impulsant la propietat privada més enllà dels límits raona- bles a través del sobreendeutament d’una bona part de la població. Durant anys, la població va escoltar un únic missatge repetit per immobiliàries, promotores, constructores, entitats financeres i mit- 18 18.\njans de comunicació: l’habitatge mai baixa de preu, l’habitatge ésuna inversió segura. Missatges que es van anar institucionalitzanten boca de les administracions públiques. Les ministres d’Habitatgerepetien any rere any que havia arribat el millor moment per com-prar, mentre el Ministeri d’Economia s’encarregava de cultivar lescondicions materials i acompanyar aquests missatges amb políti-ques que incentivaven la població a endeutar-se: una política fiscalque desgravava únicament la compra, una política de sòl que incen-tivava l’especulació, una liberalització del lloguer que el desautorit-zava com a alternativa real, i un parc d’habitatges socials insignifi-cant. A pesar del mandat constitucional, Espanya mai va fer unapolítica encaminada a garantir el dret a l’habitatge; més aviat, es valimitar a posar en marxa una economia política que va convertir lamercantilització de l’habitatge en una suculent font d’ingressos pera determinats sectors privats i per a la mateixa Administració.El drama en xifresPerò les coses sempre poden anar a pitjor. Si durant la bombollaimmobiliària Espanya era un dels països europeus amb més difi-cultats d’accés a l’habitatge a causa dels preus elevats, amb l’esclatde la bombolla i l’arribada de la crisi, al problema de l’accés s’hisumarà la pèrdua d’habitatge per part de milers de persones quefins aquell moment, i segons les estadístiques, tenien resoltaaquesta qüestió. En un país on la principal despesa de les llars ésl’habitatge, i en el qual durant anys s’ha impulsat la propietat pri-vada com a forma de tinença quasi exclusiva, quan disminueixenels ingressos, la primera despesa que no es pot afrontar és la hipo-teca. Amb una taxa d’atur superior al 22%, amb més de 5 milionsde persones sense feina remunerada i amb 1,4 milions de llarsamb tots els seus membres aturats, resulta fàcil intuir la magnitudde la tragèdia hipotecària. Segons dades del poder judicial, entre el 2007 i el tercer trimes-tre del 2011 s’hauran iniciat 328.720 execucions hipotecàries aEspanya. Segons dades de l’any 2011, cada dia s’inicien 212 pro-cessos; és a dir, 6.348 al mes. 19 19.\nTot i que no tots els processos afecten l’habitatge habitual, síque són la majoria. Cal tenir en compte que cada procés d’execu-ció hipotecària no afecta un sol individu, sinó que afecta tota launitat familiar. A més, en un sol procés d’execució hipotecària so-len estar implicats més d’un habitatge, atès que les entitats finan-ceres –conscients dels riscos que assumien en la concessió d’hipo-teques d’alt risc– van exigir avals, i molt sovint aquest aval va serl’habitatge de familiars propers, especialment els pares. Tot i quela majoria de signants no n’eren conscients, els avaladors responende forma solidària amb tots els seus béns presents i futurs, igualque els titulars de la hipoteca. Així, un sol procés d’execució hipo-tecària pot suposar que dos o fins i tot tres llars perdin l’habitatge.Així les coses, estem parlant d’un problema que entre afectats di-rectes i indirectes supera els dos milions de persones; una xifraque es podria duplicar en els propers anys, ja que cap pronòsticaugura el final de la recessió. Amb aquest volum d’afectació no és d’estranyar que al febrerdel 2009 sorgís la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH), laprimera aportació valuosa de la qual va ser, a més de visibilitzar laquantitat d’execucions que s’estaven produint, posar sobre la taulauna anomalia jurídica en el procediment espanyol de conseqüèn-cies devastadores: a Espanya, l’entrega de l’habitatge no és suficientper saldar el deute, ja que el préstec recau sobre la persona i no so-bre el bé hipotecat, que només és una garantia i, en cas d’impaga-ment, pot no ser suficient per extingir el préstec. Quan es produeix una situació d’impagament, l’habitatge va a subhasta; si lasubhasta queda deserta, que és el que succeeix en més del 90%dels casos, atès l’actual context de crisi, les entitats financeres po-den adjudicar-se l’habitatge pel 60% del valor de taxació (fins fapoc, un 50%). La diferència del deute que no quedi cobert peraquest 60%, més els interessos de demora i les costes judicials delprocés (ambdues, molt elevades), quedaran com un deute viu pera la persona expropietària. Un deute que a més genera nous inte-ressos, cosa que, a la pràctica, fa que sigui impossible arribar a sal-dar-lo algun dia. 20 20.\nEl resultat d’aquesta legislació anacrònica és pràcticament unaversió contemporània de l’esclavitud: els qui en una ocasió vancometre l’error de signar una hipoteca quedaran condemnats fi-nancerament de per vida. El banc no tan sols podrà exercir sem-pre que vulgui el seu dret i continuar executant el deute restantembargant part dels ingressos o adjudicant-se els béns de la perso-na afectada; a més, aquesta constarà com a morosa en fitxers d’ac-cés públic, com ara els fitxers d’incompliment d’obligacions dine-ràries (Asnef o Badexcug) i el Registre d’Acceptacions Impagades(RAI). Així, al desnonament se li suma una condemna financeraque es transforma en una condemna a l’exclusió social: la personapodrà ser embargada de per vida (nòmines, comptes bancaris, he-rències, etc.) i tindrà serioses dificultats per portar una vida digna,atès que aparèixer en el llistat de morosos pot convertir-se en unimpediment a l’hora de trobar feina, llogar un habitatge, contrac-tar una línia telefònica o fins i tot percebre ajudes públiques. Perhaver volgut accedir a un habitatge, a un bé de primera necessitatreconegut com a dret fonamental, es passa a ser un proscrit sensepossibilitats de recuperar-te. Per suposat, aquesta greu vulneraciódel dret a l’habitatge implica la vulneració d’altres drets fonamen-tals interdependents, com és el dret a la salut. L’ansietat davant eldesnonament imminent i la mort financera de les famílies causatrastorns psicològics greus, que en ocasions es tradueixen, entred’altres, en episodis de violència, alcoholisme, desatenció enversels fills, tensions familiars, un increment de la violència de gènerei intents de suïcidi cada cop més freqüents. 21 21.\nDe la societat de proletaris a la societat depropietarisL’any 2007, el 87% de la població de l’Estat espanyol accedia a unhabitatge en règim de propietat, davant del 60% de la mitjana eu-ropea. Per tal d’explicar aquesta anomalia respecte dels països del nos-tre entorn, hi ha qui no ha dubtat a sostenir que en el nostre paísexisteix una cultura propietària que no es dóna en altres llocs.Aquesta tesi va arribar a convertir-se en un tòpic molt transitat al’hora d’explicar la fal·lera compradora de la societat espanyola. Esparlava de la cultura propietària com d’una espècie de codi genè-tic inscrit en el nostre ADN que ens diferenciava de la resta demortals i determinava el nostre comportament. Una forma d’ex-pressió de l’spanish way of life. No obstant això, aquesta propensió de la ciutadania a accedir aun habitatge en règim de propietat en detriment d’altres règimsde tinença no sempre ha estat així. L’any 1950, el 51% de la po-blació vivia de lloguer, i la xifra arribava a més del 90% en gransciutats com Madrid o Barcelona. En el transcurs de 50 anys, però,aquest equilibri es va anar decantant. Així, l’any 1981 la relacióentre propietaris i llogaters ja era de 7 a 3, i arribaria al seu màximl’any 2007, amb una proporció de 9 a 1. Com es pot explicar unamutació tan radical? Durant les dues darreres dècades de la dictadura, la políticaeconòmica i la d’habitatge van experimentar un gir que va condi-cionar aquesta evolució. Polítiques que trobarien un fil de conti-nuïtat durant l’etapa democràtica, en què, tal com exposa l’econo-mista José Manuel Naredo, «un continuisme digne de millorcausa permetrà no tan sols canviar la cultura del lloguer a favor dela propietat, sinó convertir Espanya en líder europeu en aquestcamp i fer del negoci immobiliari la vertadera industria nacional». 22 22.\nLa propietat, un mecanisme de control socialL’any 1957, el primer ministre d’Habitatge de la història espa-nyola, José Luis Arrese, en un discurs a les Corts, on presentavauna bateria de propostes per tal de fer front a la proliferació dexaboles fruit de les onades de migració interna del camp a la ciu-tat, va pronunciar una frase que amb el pas dels anys s’ha con-vertit en cèlebre: «Volem un país de propietaris, no de proleta-ris». Aquesta frase marcaria un punt d’inflexió i constituiria elprincipi rector de la política d’habitatge del tardofranquisme. Elprojecte propietarista de la dictadura servia a un doble fi. Per unabanda, s’evitaven possibles focus de conflicte entre l’Estat, propietari dels habitatges socials, i els llogaters, treballadors i sectorspopulars de la població. Conflictes que corrien el risc d’enquis-tar-se i que suposaven un desafiament per al règim. Per l’altra, lapropietat actuaria com un mecanisme de control social, conver-tint els esperits insubordinats en individus disciplinats, d’ordre imoral. «L’home, quan no té llar, s’apodera del carrer i, empaitat pel seu mal humor, esdevé subversiu, agre, violent...» José Luis Arrese Aquesta línia d’acció no va ser, però, una aposta exclusiva de ladictadura franquista, ni es va donar només dins les fronteres delnostre país. Transformar una societat de proletaris en una societatde propietaris es convertiria igualment en un objectiu polític de laconvulsa Anglaterra de Margaret Thatcher per tal de desactivar lesínfules revolucionàries d’una classe obrera desafecta. Una estratè-gia brillant per alinear els interessos d’una classe treballadora des-contenta amb els de les elits conservadores. I és que qui gaudeixd’un títol de propietat té alguna cosa a perdre, uns interessos con-crets a defensar i poc temps per conspirar. A finals del segle xx, la incorporació d’Espanya a l’economiaglobal facilitarà l’accés de la població al crèdit. L’endeutament ge- 23 23.\nneralitzat suposarà un nou mecanisme de governabilitat social.Amb unes hipoteques signades a 40 anys i unes quotes a pagarmensualment, la ciutadania no tindrà més remei que acceptar lesimposicions del mercat laboral, i en moltes ocasions es veurà obli-gada a treballar en condicions precàries i en feines mal remunera-des per tal de complir amb les seves obligacions hipotecàries.La mercantilització de l’habitatgePer una altra banda, durant l’etapa desarrollista dels seixanta, laprimacia de l’habitatge entès com un bé de primera necessitat quehavia de complir amb una funció social va quedar relegada davantuna nova concepció del terme. Més que un bé d’ús, l’habitatge esconvertirà progressivament en un bé d’inversió. Més que un fi ensi mateix, esdevindrà un mitjà per generar ocupació i creixement. Si durant el tardofranquisme la construcció d’habitatge públics’utilitzava com una mesura keynesiana anticíclica per combatrel’atur i estimular la demanda interna en moments de depressióeconòmica, en el trànsit cap a la democràcia aquesta tendència esva accentuar, i la construcció residencial es va erigir en l’eix verte-brador del creixement econòmic. Durant els anys àlgids de labombolla, el pes del sector immobiliari representava el 18% delPIB, un 30% si tenim en compte les activitats econòmiques indi-rectes que van proliferar a l’empara de la construcció, i donavafeina a un 13 % de la població, molt per sobre del 6,7 % d’Ale-manya o el 8% del Regne Unit. D’aquesta manera, la construccióresidencial es va convertir en el pal de paller de l’economia espa-nyola i en un motor de creació de treball precari i temporal que vacondicionar el desenvolupament d’un model econòmic voraç, decurt recorregut i devastador amb el territori. L’economia del tot-xo, de la mateixa manera que una metàstasi cancerígena, es vaanar reproduint per tota la geografia, escombrant i reemplaçantaltres tipus d’activitat industrial. 24 24.\n«Si alguna cosa la dictadura va deixar lligada i ben lligada, va ser la política d’habitatge, l’herència del seu model urbanístic i la pràctica del pelotazo immobiliari» J. M. Naredo Però sostenir aquest model no va ser una tasca fàcil. L’Estat va ha-ver d’assistir permanentment la iniciativa privada i procurar les con-dicions necessàries per tal de no aturar la maquinària de producció.Només dins d’aquesta lògica es pot explicar la Llei del sòl aprovadaper la majoria absoluta del Partit Popular l’any 1998, batejada com la«llei del tot urbanitzable». Una llei que va liberalitzar matèries tansensibles com ara la qualificació de sòl i que va descentralitzar, senseestablir cap mecanisme de control, les competències en matèria urba-nística, adobant així el terreny per a l’especulació i la corrupció. Unallei que permetia accelerar el model de creixement basat en la cons-trucció residencial fins a límits insospitats. L’aleshores ministre d’Eco-nomia, Rodrigo Rato, declarava: «La veritat és que estem asseguts enun cicle llarg i amb poques incerteses. Això és indiscutible. I el mésimportant és que és un model de creixement durador». Entre els anys1998 i 2007, el parc d’habitatges va augmentar en 6,6 milions. Alhora, si es volia que el negoci immobiliari sobrevisqués com amodel, era imprescindible col·locar tots els habitatges que es cons-truïen anualment. Així, els governs democràtics de torn van adop-tar les mesures necessàries per tal d’alimentar una demanda capaçd’absorbir l’oferta de sòl i habitatge existent. Les diferents polítiquesimplementades per l’Administració van anar forjant la propensiódels ciutadans a accedir a un habitatge de compra a través del sobre-endeutament, en detriment del lloguer o d’altres formes de tinença. En aquest context, un nou marc global i una nova clau de voltaen el camp del llenguatge, l’economia i la política interna va re-configurar l’imaginari popular reduint al mínim l’horitzó de pos-sibilitats a l’hora d’accedir a un habitatge, i va abonar el terrenysobre el qual es va assentar la denominada cultura propietària enel nostre país. 25 25.\nLa nova arquitectura global i els seusefectes localsEn el interval de temps que va des de la dictadura a la democràciaes van succeir una sèrie d’esdeveniments en l’esfera internacionalque van reestructurar les condicions d’accés i producció del mer-cat immobiliari. Aquesta nova arquitectura global va redissenyaral seu torn l’economia i la política dins de cada Estat. En el casd’Espanya reforçant les polítiques internes en matèria d’habitatgeque s’havien iniciat durant el franquisme. Per una banda, el col·lapse del bloc comunista ens va traslladara un escenari polític radicalment diferent. Des de finals dels anysseixanta vam assistir a un gradual replegament de l’Estat com aproveïdor de béns i serveis bàsics en benefici de la iniciativa priva-da. Aquest progressiu retraïment de l’acció pública es va accelerardurant els anys vuitanta i noranta, en un context internacionalmarcat per la caiguda del mur de Berlin i l’hegemonia del dogmaneoliberal com a principi rector de la política. I aquest nou para-digma va replantejar el paper central que fins aleshores havia tin-gut l’Estat en l’economia, tot reduint la seva presència a la míni-ma expressió i dotant l’Administració d’unes funcions denaturalesa diferent. Aquest procés es va traduir en una descapita-lització de l’Estat, en una mutilació dels instruments i dels meca-nismes d’intervenció públics existents, i en una externalització deles seves funcions. D’aquesta manera, el mercat va desplaçar l’Es-tat com a productor de béns i serveis bàsics, i el paper de l’Admi-nistració va quedar relegat a un segon pla. A partir d’aquell mo-ment, l’Estat va començar a actuar com a corretja de transmissiódels interessos de la iniciativa privada. Per l’altra, les innovacions financeres i els avanços tecnològicsque van tenir lloc durant l’últim quart de segle van fer possible laintegració dels mercats nacionals en una sola economia planetària.La progressiva integració d’Espanya en el circuit de capitals del’economia mundial va provocar el trànsit cap a una economia 26 26.\ncada vegada més finançaritzada i sotmesa a la lògica i al llenguatgedels mercats globals de capital. L’ingrés d’Espanya a la UE vabrindar una oportunitat de negoci a uns capitals internacionalsàvids per trobar nous mercats. Europa significava un segell de ga-rantia, i aquesta «seguretat» va convertir el territori espanyol enun pol d’atracció d’inversió estrangera. Més tard, l’entrada a l’euroes va traduir en un allau de crèdit que va començar a fluir des deFrankfurt cap a Madrid i va arribar a les llars de tot el país ambforma d’hipoteques. Però si bé és cert que l’entrada a l’euro va inundar l’economiade crèdit i va abaratir el preu del diner fins a cotes mai vistes totfacilitant l’endeutament de particulars i empreses, no és menyscert que l’excés de liquiditat i els baixos tipus d’interès eren un de-nominador comú de la resta d’economies de la zona euro, que novan tenir el mateix comportament. Per tant, l’accés al crèdit baratva proporcionar només les condicions de possibilitat per al sobre-endeutament. Diguem que va ser una condició necessària, peròno suficient, per explicar la particularitat del cas espanyol. 27 27.\nLa particularitat del cas espanyol: laformació de la bombolla immobiliàriaMites i falàcies: la construcció de l’imaginaripopularDurant pràcticament una dècada, la població espanyola va estarsotmesa per terra, mar i aire a un allau de missatges que reforça-ven un única idea: si no ets propietari no ets ningú. Pertot arreu ia totes hores s’escoltava una vegada i una altra la mateixa sintonia:que la bombolla immobiliària no existia, que els preus dels habi-tatges mai baixarien, que la compra d’un habitatge era el millorcomplement de cara a la jubilació, que pel preu d’un lloguer po-dies ser propietari i que, per tant, preu per preu, sabates grosses,etc. Més que opinions, sentències inapel·lables que es deixavencaure en tota mena de situacions i converses. Frases fetes que cor-rien de boca en boca i que es van acabar integrant en el sentitcomú de la gent. Però d’on sorgien aquestes llegendes? Qui propagava els mites? Una senzilla recerca en l’hemeroteca de qualsevol diari seràsuficient per adonar-nos que aquestes llegendes sortien de laboca de suposats experts, consultors professionals, representantsdel sector immobiliari, polítics de tots els colors, ministresd’Economia, de Foment, d’Habitatge, d’Indústria, de Treball,governadors del Banc d’Espanya i presidents de bancs i caixes.Des del primer fins a l’últim, figures que defensaven uns interes-sos concrets i que, per tant, tenien uns judicis de valor altamentcondicionats. Missatges que es reproduïen en boca de tertulians i tertulianesque freqüentaven platós de televisió i acaparaven els espais radio-fònics. Missatges que s’amplificaven a través dels mitjans de co-municació i que entraven fins a la cuina de totes les llars. 28 28.\nDel negacionisme de la bombolla a l’aterratge suauMolts recordaran Enric Lacalle, exdiputat del Partit Popular i pre-sident de la fira immobiliària més important d’Espanya, o JoséManuel Galindo, president de l’Associació de Promotors i Cons-tructors d’Espanya, pregonar fins a l’extenuació que els preus delshabitatges no baixarien mai. Altres recordaran Enric Reina, presi-dent de l’Associació de Promotors de Catalunya, negar fins a l’ab-surd l’existència de la bombolla immobiliària, fins i tot quan jahavia esclatat, i defensar incansablement que la compra d’un ha-bitatge era una inversió segura i que llogar era llençar els diners.Aquests personatges participaven sovint en debats i entrevistes te-levisades sota l’etiqueta d’experts immobiliaris. D’aquesta manera,es presentaven davant l’opinió pública com a veus experimentadesi no com a agents comercials que intentaven col·locar els seus pro-ductes. Més que entrevistes, les seves aparicions semblaven falquespublicitàries i espais de propaganda gratuïta. Certament, el paper dels mitjans de comunicació convencio-nals durant els anys de la bombolla com a amplificadors de deter-minats missatges va ser reprovable. Les veus crítiques d’aquellseconomistes que alertaven sobre la insostenibilitat del model vanser marginades, ofegades i obviades. La seva presència en els mit-jans va ser anecdòtica, privant la població de sentir un altre dis-curs que no fos el dominant. Si aquestes manifestacions en boca de representants del sectorprivat ja són èticament qüestionables, les mateixes declaracions realitzades per dirigents electes ja són de jutjat de guàrdia. Per raonsd’espai, ens centrarem en els missatges que es llençaven des delMinisteri d’Habitatge. Un ministeri instaurat durant la primeralegislatura de Zapatero amb el mandat, almenys de portes enfora,de garantir el dret a un habitatge, recollit en l’article 47 de laConstitució espanyola. De seguida es va fer palès, però, que elMinisteri només actuava com a corretja de transmissió dels inte-ressos del sector empresarial. Per il·lustrar el tarannà del Ministeri resulta reveladora una en-trevista que la BBC va fer a Carme Chacón quan encara era mi- 29 29.\nnistra d’Habitatge. En un determinat moment de l’entrevista, elsperiodistes van qüestionar l’excés de pes del sector immobiliari enl’economia espanyola i li van insinuar la possibilitat que s’estiguésgestant una bombolla immobiliària. Desconcertada, Chacón hova negar rotundament amb el cap mentre donava per finalitzadala conversa. Malgrat que aquesta entrevista no es va publicar encap mitjà de comunicació estatal, aquest tall audiovisual es vaconvertir en tot un fenomen viral a la xarxa. I és que durant l’èpo-ca daurada de l’economia espanyola, parlar de la bombolla immo-biliària es va convertir en un tema tabú. Una altra ministra que tampoc passarà al annals de la història perla gran tasca al front del Ministeri ni per la seva defensa del dret aun habitatge va ser Beatriz Corredor. Registradora de la propietatabans que el Govern socialista la nomenés ministra d’Habitatge, pri-mer, i secretària d’Habitatge un cop aniquilat el Ministeri. Una se-nyora que durant tota la legislatura no va parar de repetir la mateixafrase: «Ara és el moment idoni per comprar». Primer ho feia al·legant que els tipus d’interès estaven en mínims històrics i que pertant era una ocasió única. Quan el sector immobiliari es va comen-çar a desplomar ho feia assegurant que els preus ja havien tocat fonsi que per tant havia arribat el moment adequat. I no acaba aquí lacosa. Al febrer del 2009 va negar amb vehemència que les famíliesespanyoles tinguessin dificultats per pagar la hipoteca. Ironies deldestí, el mateix més es va constituir a Barcelona la PAH. Per altrabanda, Beatriz Corredor va ser una de les fervents defensores del’aterratge suau durant els primers compassos de la crisi. Un eufe-misme per evitar reconèixer que la bombolla havia esclatat i que pre-sumiblement els preus dels immobles acabarien baixant. El temps lava deixar en evidència, i la crua realitat es va acabar imposant. «Aquest és un bon moment per a algú que vulgui comprar-se un habitatge per viure-hi o per a una família que vulgui canviar-se de casa» Beatriz Corredor, setembre del 2008 30 30.\nPerò independentment de quin fos el nom que encapçalés la carte-ra d’Habitatge, la realitat és que aquest Ministeri es va preocuparmés de servir els interessos privats del sector immobiliari que degarantir el dret dels ciutadans a un habitatge digne. S’interessavamés per les vendes del sector que pels desnonaments de les famíli-es. Estava més ocupat a inaugurar les fires i les exposicions immo-biliàries que a solucionar les dificultats dels ciutadans per pagar ellloguer o les lletres de la hipoteca. Era tan descarat al servei de quiestava aquest Ministeri, que molts l’anomenaven «el misteri del’habitatge». Així, malgrat la situació d’emergència i d’extrema ne-cessitat en la qual es van trobar centenars de milers de famílies uncop va esclatar la crisi, no és d’estranyar que amb l’esclat de labombolla i la consegüent fallida de centenars d’empreses del sec-tor immobiliari el Govern decidís eliminar el Ministeri. Si la ma-joria d’empreses del sector havien desaparegut, d’alguna manera laseva raó de ser havia deixat d’existir. Amb els actius immobiliarisen mans de les entitats financeres, el Ministeri d’Economia va serl’encarregat, a partir d’aquell moment, de vetllar pels interessosimmobiliaris de la banca. Amb tot, les poques veus que s’atrevien a contrariar les tesis he-gemòniques, que s’havien erigit com a veritats universals, erenmenyspreades, ignorades o fins i tot titllades d’antipatriòtiques.Ni tan sols els informes de l’OCDE o del mateix FMI, que el2004 ja advertien que el mercat immobiliari estava sobrevaloratentre un 30 i un 40%, així com els nombrosos articles publicats alsetmanari The Economist alertant sobre el risc d’una bombolla im-mobiliària a l’Estat espanyol, no van ser suficients per rebaixar elclima d’eufòria col·lectiva en què estàvem instal·lats. La societatsemblava alienada, abduïda, atrapada en una espècie de bucle. Lahipoteca s’havia convertit en un símbol d’estatus, un sinònimd’èxit professional que certificava el pas a la majoria d’edat. El llo-guer, en canvi, era un símptoma de fracàs i d’inferioritat. El mis-satge havia calat: qui no comprava un habitatge era un ximple, iqui encara vivia de lloguer, un pobre desgraciat. 31 31.\nLa formació dels preus A l’hora d’explicar la bombolla immobiliària, polítics i experts han recorregut a tota mena de mites i fal·làcies. Mitges veritats que explicaven tan sols una part del procés de la formació de preus mentre obviaven altres elements determinants. Sovint s’ha atribuït el creixement desorbitat dels preus a la «ine- xorable» llei del mercat. Segons aquesta llei bàsica de l’economia, quan la demanda d’un bé és superior a l’oferta, el preu puja. No hi ha dubte que la propensió de la ciutadania a accedir a un habitatge en règim de propietat alimentava la demanda en el sector. L’alça continuada dels preus creava en la ciutadania noves expectatives de revaloració. En una societat educada en la cultura de la propietat, la percepció que els preus continuarien pujant, i que per tant l’endemà els pisos encara serien més cars, animava la gent a comprar. En la mateixa línia, un dels argu- Habitatges iniciats i variació neta del nombre de llars, 1992-2006. Totals anuals. Variació llars Habitatges iniciats 1.000 900 800Milers de llars i d’habitatges 700 600 500 400 300 200 100 0 1992 1993 1994 1995 1996 1997 1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006 2007 2008 (*) (*) Previsions amb dades de gener-març per als habitatges i primer trimestre per a les llars. Font: Col·legis d’Aparelladors (Ministeri d’Habitatge) i INE. 32 32.\nments que va fer més fortuna era aquell que atribuïa l’escaladade preus a la creixent pressió demogràfica motivada per l’arri-bada de nouvinguts i a la demanda generada per l’aparició denoves unitats familiars, com ara les famílies monoparentals. No obstant això, les dades indiquen que durant la bombollaimmobiliària es construïen més habitatges dels que eren necessarisper tal d’absorbir l’increment de la població. El creixement del’oferta era sistemàticament superior als habitatges que es requerien per satisfer la demanda de formació de noves llars. Entre elsanys 1997 i 2007 es van crear 390.000 noves llars anualment. Enel mateix període es van construir 6,6 milions d’habitatges, laqual cosa significa que els habitatges iniciats durant aquest perío-de van superar en gairebé un 60% la creació neta de noves llars. Per tant, en un país amb la ràtio d’habitatges per capita méselevada de tota la UE i amb més d’un 20% dels pisos buits, l’en-cariment dels habitatges no es podia explicar per l’escassetat delbé. De fet, si alguna cosa sobra al nostre país són habitatges. Durant anys també vam sentir dir que l’elevat preu del sòl erael causant de l’increment de preus dels habitatges. Però resultaque és a l’inrevés. Són les expectatives sobre el preu de l’habitatgeel que condiciona el preu del sòl. El preu del sòl només afectarà elrepartiment de la plusvàlua entre el venedor de sòl i el promotorfinal d’habitatge. El cert, però, és que resulta impossible entendre l’ascens sostingutd’uns preus que en el transcurs d’una dècada, des del 1997 fins al2007, van augmentar gairebé un 200%, sense tenir en compte el fe-nomen de l’especulació. En aquest sentit, el col·lapse de les empreses«punt com», l’any 2001, va marcar un abans i un després en la infla-ció dels immobles. El crash borsari va intensificar els fluxos de capi-tal que es dirigien cap al sector immobiliari. D’aquesta manera, elsòl i l’habitatge es van convertir en un refugi i en un dipòsit de valorper als capitals que fugien de les accions tecnològiques. Per fer-nosuna idea de les dimensions i de l’abast d’aquest fenomen: segons unestudi d’Aguirre & Newman, durant els anys àlgids del boom la de-manda especulativa representava el 40% de la demanda total agrega- 33 33.\nda, i les revaloracions dels habitatges sobre plànol eren de l’ordre del800%. No obstant això, durant la bombolla immobiliària, tot aquellque assenyalés l’especulació com un factor determinant en l’escaladade preus dels immobles hauria estat titllat d’antisistema.Característiques del mercat immobiliari: el mite del mercatperfecteTambé vam sentir dir que el mercat immobiliari no es podia regu-lar de cap de les maneres, atès que intervenir el mercat significavadistorsionar-lo i crear ineficiències. I és que a l’hora d’explicar elcomportament de l’oferta i la demanda, polítics i experts han do-nat per suposat que el mercat de l’habitatge és un mercat de com-petència perfecte. Però a diferència del que alguns ens volen fercreure, ni l’habitatge és un bé qualsevol ni el mercat immobiliarifunciona correctament. Per tant, les lleis que regeixen el modelidealitzat de competència perfecta no són aplicables. En l’argot dels economistes, diríem que l’habitatge és un béamb una demanda inelàstica. Això significa que la demandad’aquest bé, pel fet de ser una necessitat, és menys sensible a lafluctuació del preu i per tant és manté relativament constant. Elcontrari d’aquests béns serien els productes accessoris i prescindi-bles. Aquests tipus de béns de demanda elàstica sí que són moltsensibles a les oscil·lacions del preu. En aquest sentit, si el preuaugmenta de manera desproporcionada, la gent els deixarà decomprar immediatament. Per una altra banda, els mercats de competència perfecta pres-suposen l’existència d’un nombre il·limitat de venedors i compra-dors, de tal manera que cap d’ells, actuant de manera indepen-dent, pot influir en la determinació del preu. La realitat delmercat immobiliari, però, resulta una altra. Es tracta més aviatd’un mercat imperfecte amb pocs productors i molts consumi-dors; és el que els economistes anomenen oligopoli. En aquest ti-pus de mercats, els productors ocupen una posició de força queutilitzen per fixar el preu. Per tant, aquest no està determinat perla interacció recíproca de les forces del mercat. 34 34.\nUn altre dels supòsits necessaris perquè el mercat funcioni cor-rectament assumeix que els individus que hi interactuen disposende la mateixa informació, que el mercat és transparent i que lapresa de decisions és racional. No obstant això, el mercat immobi-liari s’ha caracteritzat per la seva opacitat i per l’asimetria informa-tiva entre els diferents agents econòmics que hi intervenen, la qualcosa significa que es generaran externalitats negatives i que el mer-cat no assignarà els recursos de manera eficient. En tots aquest casos, qualsevol alumne de primer d’Economiasap que la funció de l’Estat és intentar esmenar aquests errors pertal que s’aproximi al màxim a la competència perfecta. Però lesadministracions, lluny de corregir aquestes deficiències, es van de-dicar a alimentar mites com els que afirmaven que els preus delshabitatges no podien baixar i a implementar polítiques que am-plificaven les patologies del mercat i que només beneficiaven unsinteressos molt concrets.Una societat de petits o de grans propietaris?La propietat dels pisos buitsTal com ja s’ha dit, una de les anomalies del mercat espanyol del’habitatge és la gran quantitat de pisos buits. Tot i la mancança dexifres oficials (s’espera que l’INE faci públic un nou cens a finalsdel 2012), si sumem l’habitatge buit per motius especulatius, l’es-toc nou sense vendre a causa de la crisi i els habitatges desnonatsfruit d’execucions hipotecàries, tenim un excedent considerableque diverses fonts situen al voltant dels 6 milions. En aquest context, el setembre del 2011, en plena crisi, el Go-vern central va aprovar una mesura que agilitzava els desnona-ments per impagament de les rendes del lloguer. Una mesura quedeixava desemparades les persones més vulnerables que per causesalienes a la seva voluntat s’havien quedat a l’atur i sense ingressosper cobrir les necessitats més bàsiques. Un dels arguments utilit-zats per l’Administració per defensar una mesura d’aquest calatenmig d’una crisi com la que estem vivint és que aquesta agilitza-ció processal dotaria de major garanties els propietaris dels immo- 35 35.\nbles, que deixarien de tenir por a l’hora de llogar els pisos, raó perla qual els mantenien buits. I és que un altre dels mites que hancirculat durant els darrers temps és que els propietaris no lloguenels seus pisos per la dificultat de desnonar els llogaters que, o béno paguen les rendes, o bé destrossen els immobles. Com si totsels llogaters fossin una colla de vàndals i morosos en potència.Ben al contrari, les dades oficials ens diuen que, fins a l’esclat dela crisi, la taxa de morositat del lloguer no arribava al 2%, una deles taxes de morositat més baixes que existeixen. Aquesta agilització, continuava argumentant l’Administració,faria incrementar l’oferta de pisos de lloguer, fet que es traduiriaen una reducció dels preus, facilitant així l’accés a l’habitatge dela ciutadania. No es tracta de res nou. Totes les mesures aprova-des pels governs autonòmics i estatals per tal de mobilitzar elparc d’habitatges buits han apostat per incentivar el propietari iminimitzar el seu risc, més que sancionar l’abandó i l’ús antisocial dels habitatges. A dia d’avui, totes aquestes mesures s’han de-mostrat un fracàs. Encara més, la mateixa lògica que perseguiareduir preus incrementant l’oferta ja es va utilitzar arran de la re-forma de la Llei d’arrendaments urbans, l’any 1985, i de la lleidel «tot urbanitzable» del PP. Des de llavors, i fins a l’esclat de lacrisi, els preus de l’habitatge, tant de compra com de lloguer, nohan parat de créixer de manera sostinguda. Tot i així, segons enquestes a peu de carrer, aquesta agilitzaciódels desnonaments va rebre un ampli suport popular. Com s’ex-plica? Durant la bombolla immobiliària, un dels missatges que mésva calar en l’imaginari popular va ser aquell que assegurava que elpatrimoni immobiliari espanyol estava molt repartit. Si bé és certque la majoria dels ciutadans accedeixen a l’habitatge en règimde propietat, deduir a partir d’aquesta premissa que la propietatimmobiliària es troba dispersa en moltes mans és una fal·làciaque la mateixa Administració es va encarregar d’alimentar. Quanl’Administració abordava el debat dels pisos buits solia posar comexemple el pis que l’àvia no s’atrevia a llogar per por que els 36 36.\n«vàndals llogaters» el fessin malbé. Amb aquests exemples donavaa entendre que els propietaris dels pisos que estaven buits podíem ser qualsevol de nosaltres. L’oncle, l’àvia, els pares, personesnormals i corrents que havien heretat un pis i que no sabien quèfer-ne. Però segons l’enquesta financera de les famílies que elabo-ra el Banc d’Espanya, menys d’un 20% de la població posseeixun actiu immobiliari diferent de l’habitatge principal. Tenint encompte que dins de la categoria d’actiu immobiliari també po-dem trobar béns com ara una plaça de pàrquing, la realitat és quehi ha una concentració molt acusada de la propietat en el nostrepaís, i que la major part dels pisos buits que no es posen al mer-cat estan en poques mans. Per tant, i en contra de la percepcióinculcada a la població, els pisos buits existents no els té l’àvia, nil’oncle, ni els pares, sinó que estan en mans de grans propietaris.No és massa casualitat que s’hagin agilitzat els desnonaments araque les entitats financeres s’han erigit com la primera immobilià-ria del país? Alimentar l’equívoc entre petits i grans propietaris ha estat unaestratègia perversa que ha donat molts rèdits a l’Administració.Un cop la societat va acceptar com a vàlida aquesta premissa,l’Administració va poder legislar afavorint els interessos de granspropietaris sense aixecar sospites, i a més vendre-ho com unaqüestió que beneficiava el conjunt de la població.El rol de l’Administració: ¡comprad, comprad,malditos!La transició espanyola, lluny de marcar un punt de ruptura, vadonar continuïtat a les polítiques d’habitatge de l’etapa precedent.De manera gradual, els governs democràtics de torn van anaraprofundint en unes reformes que van convertir el lloguer en unaopció inestable, cara i estigmatitzada, empenyent la població a en-deutar-se per accedir a un habitatge en propietat. 37 37.\nLa privatització de la banca i l’externalització de la políticaeconòmicaLa privatització de la banca no tan sols va suposar la pèrdua d’undels instruments en matèria de política econòmica més importanten mans de l’Estat, com és la creació de diner, sinó que va signifi-car la pèrdua d’un instrument bàsic a l’hora de dissenyar el modelproductiu sobre el qual s’havia de fonamentar la nostra economia.De cop i volta, els estalvis de milions de ciutadans van passar a sergestionats per la iniciativa privada. Amb un volum de dipòsitsmolt superior als pressupostos públics, les inversions de la bancavan ser las que veritablement van determinar el teixit productiudel país. Era la banca qui a partir d’aquell moment decidia enquin projecte invertir i en quin altre no. Quina activitat finançar iquina altra no. Per quin sector estratègic apostar i per quin altreno. La privatització suposava deixar en mans privades decisionsque fins aleshores es prenien en l’esfera pública. Segons ens deien,la privatització del sector havia de servir per dotar de major eficiència l’assignació de recursos. El mercat s’encarregaria de cana-litzar els nostres estalvis vers aquelles activitats més productives,l’economia creixeria i tots en sortiríem guanyant. Però va resultarque els consells d’administració de bancs i caixes estaven més inte-ressats en l’obtenció de beneficis a curt termini que de vetllar perla sostenibilitat de les seves inversions. Així, milers de milionsd’euros estalviats per milions de dipositaris van anar a parar al sec-tor immobiliari, que era on s’obtenia major rendiment en el me-nor lapse de temps. Si l’Estat volia redreçar l’economia i reconduir el model haviad’utilitzar la política fiscal. Però en comptes d’establir límits, lapolítica fiscal no va fer més que reforçar aquesta tendència i pre-miar l’especulació. D’aquesta manera, es van anar solidificant els fonaments d’unaeconomia poc diversificada. Una economia que funcionava comuna autèntica estructura piramidal i que cada vegada necessitavamés i més capital per reproduir-se. Així que, quan va esgotar elsrecursos de casa, se’n va anar a buscar els de fora, tornant-se sum- 38 38.\nmament dependent del capital internacional i cada cop més expo-sada als vaivens cíclics de l’economia global. Durant anys, el mo-del basat en una economia intensiva en totxo i mà d’obra baratasemblava funcionar. El negoci immobiliari s’havia convertit en lagallina dels ous d’or. Però ja se sap que dipositar tots els ous dinsuna mateixa cistella comporta un risc molt elevat, ja que si cau lacistella es trenquen tots. I la cistella va caure en el mateix mo-ment que va caure Lehman Brothers i el capital internacional vadeixar de fluir, ensorrant el castell de naips i convertint el miracleespanyol en un miratge llunyà.La desregulació del mercat de crèdit i l’efecte sobre els preusA la privatització del sector bancari durant els anys vuitanta va se-guir una progressiva desregulació del mercat financer que va fersaltar pels aires els mecanismes de control de crèdit existents finsal moment. Aquesta desregulació va fomentar una política expan-siva del crèdit i va facilitar l’endeutament de les famílies, que vapassar del 55 al 130% de la renda disponible durant el decenni1997-2007. L’Administració defensava aquesta reforma de calatadduint que la flexibilitat del mercat financer beneficiaria el con-junt de la societat, ja que permetria a amplis sectors de la poblacióaccedir a un habitatge a través de préstecs hipotecaris. De cadatres euros de deute, dos correspondran a l’hipoteca. Així, durantanys ens van fer creure que democratitzar l’accés al crèdit era lamanera més eficaç de garantir el dret a un habitatge. La realitat,però, és que aquesta política de crèdit fàcil va contribuir de mane-ra decisiva a elevar els preus, multiplicant així l’esforç que haviende fer les famílies per accedir a un habitatge. Si l’any 1997 es ne-cessitaven 3,8 salaris bruts anuals d’una família per comprar unpis, el 2007 feien falta 7,6 anualitats. Mesurat d’una altra manera,els ingressos que havien de destinar les famílies per abonar la quo-ta mensual de la hipoteca es va elevar durant el citat període desdel 37,6% dels ingressos de la llar fins al 51,2%. Atesa la capacitat que tenen els venedors en el mercat immobi-liari per fixar els preus, intenten que aquest sigui el màxim que els 39 39.\nconsumidors estan disposats a pagar. I el màxim que un consumi-dor està disposat a pagar per un bé de primera necessitat del qualno pot prescindir està determinat per la seva capacitat d’endeuta-ment. Així, el preu de l’habitatge el va acabar marcant la capacitatd’endeutament mitjana de la població, i no l’encreuament entrel’oferta i la demanda. Per tant, una major capacitat d’endeuta-ment es va traduir immediatament en uns preus més elevats. Si,per exemple, s’aprovés una llei que limités la durada de les hipote-ques a 20 anys, la capacitat d’endeutament de la unitat familiar esreduiria dràsticament, la qual cosa acabaria afectant el preu del’habitatge, que es desplomaria de la nit al dia. Per aquest motiu,bancs i caixes financen el 100% de la compra dels habitatges quetenen en cartera. Si no ho fessin la gent no els podria comprar, iper tant es veurien obligats a abaixar el preus. Així, la desregulació del mercat hipotecari amb el consegüentallargament de la vida útil del préstec en un context d’abundant li-quiditat ha estat determinant a l’hora d’inflar els preus, i és un ele-ment clau per entendre la formació de la bombolla immobiliària.Ajudes fiscals a la compra i l’efecte sobre els preusEn matèria fiscal, el 1978 es va introduir la desgravació per lacompra d’un habitatge, que durant els anys de govern del PartitPopular es va ampliar fins a segones i terceres residències. S’envia-va una nova senyal que empenyia els ciutadans a endeutar-se. Ladesgravació dels estalvis dipositats en un compte habitatge o lesreduccions de l’IVA en la compravenda d’immobles, aplicat tantper governs socialistes com populars, ampliava els avantatges enmatèria impositiva i el tracte de favor que gaudia la compra en de-triment del lloguer. Però a pesar de gaudir de molt bona premsa entre l’opinió pu-blica d’aquest país, les ajudes fiscals només van beneficiar lesgrans immobiliàries i van contribuir de manera decisiva a elevarels preus. Vegem com. Atesa la capacitat dels grans propietaris de fixar preus en un mer-cat imperfecte com l’immobiliari, la desgravació fiscal per adquisi- 40 40.\nció d’habitatge va acabar encarint el preu final en la mateixa quan-tia que l’import desgravat. En aquest sentit opera una lògicasemblant a la de l’apartat anterior. És a dir, si el promotor sap que elconsumidor de cop i volta es pot desgravar 10 unitats per la comprad’un habitatge que costava 90 unitats, acabarà traslladant aquestes«10» unitats al preu final, que acabarà costant 100 unitats. El con-sumidor que estava disposat a pagar 90 en un primer moment tam-bé estarà disposat a pagar-ne 100 si després l’Estat li retorna 10. Totel marge que d’una o altra manera subvencioni l’Estat serà incorpo-rat al preu final i absorbit immediatament pel promotor. Qui hi guanya i qui hi perd, amb aquest tipus de política? La desgravació o qualsevol avantatge fiscal sobre la comprad’un habitatge té un efecte neutre sobre el consumidor, ja quel’increment del preu estarà compensat en la mateixa proporció perla subvenció que rep per part de l’Estat en forma de desgravacióen la declaració de la renda. L’únic que es beneficia d’aquest tipusde política és el venedor, ja que podrà col·locar el mateix habitat-ge per un preu superior. I qui perd sempre és l’Estat, és a dir, totsels contribuents, ja que milers d’euros procedents d’impostos ani-ran a parar directament a mans del venedor, és a dir, a mans degrans propietaris. En el context actual, en què bancs i caixes s’han convertit dellarg en la primera immobiliària del país, les desgravacions fiscalsper la compra d’un habitatge, recuperada pel Partit Popular no-més arribar al govern el desembre del 2011, així com la reduccióde l’IVA per la compravenda d’immobles, es tradueix en unatransferència de rendes encoberta al sector financer. Fins i tot or-ganismes internacionals com ara el Banc Mundial, l’FMI ol’OCDE han denunciat públicament el retorn a les mateixes polí-tiques del passat que ens han precipitat a l’abisme.La inseguretat del lloguerPerò el toc de gràcia que va acabar discriminant el lloguer com auna alternativa real a la compra va venir de la mà de la reformade la Llei d’arrendament urbans (LAU) de l’any 1985. El famós 41 41.\n«decret Boyer» va liberalitzar completament el mercat del lloguer.A partir d’aleshores, els preus van deixar d’estar protegits i elscontractes d’arrendament van quedar limitats a 5 anys. Aquestareforma convertia el lloguer en un règim de tinença inestable quees va començar a percebre com una opció cara, precària i transi-tòria. Per què els ciutadans havien d’apostar per llogar si al capde 5 anys et podien fer fora de casa o multiplicar-te la renda per10? Quina estabilitat conferia aquest règim de tinença a les per-sones de mitjana edat que tenien la jubilació a tocar? Si en el mercat lliure les polítiques implementades per l’Admi-nistració havien apostat clarament per promoure l’accés a l’habi-tatge en règim de propietat atorgant a la compra un tracte avan-tatjós, la política pública no es va quedar enrere.Polítiques públiques d’habitatge: l’aniquilació d’un parc públicDurant les dues darreres dècades de la dictadura, les polítiquespúbliques d’habitatge van experimentar un canvi d’orientació,i el projecte propietarista va propiciar el gradual desmantella-ment del parc públic de lloguer social existent i va convertir elsantics llogaters en propietaris. Un gir que s’acabarà consolidantdurant el trànsit a la democràcia, on més d’un 90% dels habi-tatges protegits que es construeixin seran de compra i el llo-guer públic serà residual. Així, en el transcurs de mig segle vampassar d’un escenari, durant la primera època de la dictadura,en què l’Estat construïa habitatge públic de lloguer per als ciu-tadans, que s’atrinxeraven als afores de les grans ciutats, a unsegon escenari marcat per un projecte propietarista en què l’Es-tat construïa habitatge públic en règim de propietat, per acabaren l’escenari actual, en què la iniciativa privada substitueixl’Estat en la producció d’habitatge. A partir d’ara seran els ope-radors privats els que construeixin i fins i tot adjudiquin elshabitatges de protecció, mentre l’Administració s’encarrega defacilitar sòl a les empreses, agilitzar els tràmits i les llicènciesd’obra, avalar els compradors i subvencionar els interessos delspréstecs a particulars. 42 42.\nDe nou, José Manuel Naredo ho resumeix de forma brillant:«Només es va produir un canvi a subratllar amb la democràcia: esva abandonar la promoció pública d’habitatges de lloguers asse-quibles vinculada al paternalisme i al corporativisme franquista,sense substituir-la per una altra, i les administracions i les empre-ses es van desfer de l’estoc d’habitatge social, venent-lo a baix preuals llogaters. Això va reduir a la mínima expressió el pes de l’habi-tatge social, fins a l’extrem de fer d’Espanya l’últim país europeuen percentatge de lloguer públic». Un parc públic que a dia d’avuino arriba ni tan sols a l’1% del parc total construït, i que en uncontext de crisi com l’actual hauria permès allotjar milers de famí-lies desnonades. El cas de Badia del Vallès Badia del Vallès és un lamentable exemple de les terribles conse- qüències que té l’impuls de la propietat privada com a principal forma de tinença i, encara més, en l’accés a l’habitatge protegit. Es tracta d’un municipi de la província de Barcelona creat pel franquisme als anys seixanta i conformat per grans blocs d’habi- tatge públic destinats a la classe treballadora. És el que es coneix com una ciutat dormitori. Fruit de la darrera onada especulativa, algunes entitats financeres (bàsicament Catalunya Caixa) van propiciar l’especulació amb aquests habitatges protegits, finan- çant compravendes il·legals. Així, amb pisos protegits que per llei no podien valer més de 40.000 € s’efectuaven hipoteques de 200.000 €, signades en notaries que feien la vista grossa. Quan els titulars d’aquestes hipoteques –treballadors del sector de la construcció, la majoria immigrants i en alguns casos sense ni tan sols nocions bàsiques del català o castellà– van ser els primers a patir la crisi i van quedar a l’atur es va destapar el gran frau. En no pagar les hipoteques, Catalunya Caixa va començar processos d’execució hipotecària i desnonaments massius per uns imports molt més elevats que els preus oficials dels habitatges. Davant l’escàndol, la Generalitat va intentar tapar un cas de corrupció a 43 43.\ngran escala amb habitatge protegit negociant amb Catalunya Caixa. Finalment, l’entitat va acceptar saldar els deutes hipoteca- ris «només» amb l’entrega de la propietat dels habitatges, però a canvi va aconseguir que l’Administració catalana doblés el valor oficial dels pisos per decret, uns pisos que en pocs anys podran ser liberalitzats. I evidentment, ningú va ser investigat ni con- demnat pel frau. La banca mai perd.La manca d’una alternativa i l’efecte sobre els preusSeguint amb l’al·legoria del mercat perfecte, en el model d’abstrac-ció teòrica que utilitzen els economistes per representar el mercatideal, existeix el que s’anomena «béns substitutius». Un bé és subs-titutiu d’un altre en tant que un d’ells pot ser «consumit» o «utilit-zat» en lloc de l’altre. Exemples d’aquests tipologia de béns serienla margarina i la mantega. D’aquesta manera, quan el preu de lamargarina puja, la gent deixa de comprar-ne per consumir mante-ga. En el cas del mercat immobiliari, podem afirmar que la bom-bolla es podria haver evitat si no s’hagués estrangulat el lloguer is’hagués fomentat com una alternativa real. Si el lloguer hagués es-tat una opció estable i segura d’accedir a un habitatge s’hauriacomportat com un bé substitutiu pressionant a la baixa els preusdels habitatges de compra. De la mateixa manera, un parc públicde lloguer social, més enllà de donar resposta a situacions d’emer-gència puntuals, hauria actuat com a contrapès del mercat lliure icom a vàlvula anivelladora de l’especulació desbocada.L’agenda oculta de l’Administració:el perquè de tot plegatPerò a la llum dels esdeveniments recents, hi ha un interrogantque planeja sobre tots nosaltres i que hem d’intentar resoldre. Perquè els poders públics ens van animar a seguir un camí sense sor-tida? Quin benefici en treien? 44 44.\nSegurament, no hi ha una única explicació capaç de respondrea la nostra pregunta. El que sí trobarem són respostes polièdri-ques, vàlides totes elles, que ens ajudaran a entendre una realitatamb múltiples arestes.Fer dels vicis, virtutEn primer lloc, els impostos derivats del negoci immobiliari es vanconvertir en una font d’ingressos i recaptació d’enorme transcen-dència per a les administracions públiques. A escala local, els mu-nicipis van trobar en aquest negoci la fórmula per esmenar el dèfi-cit estructural de finançament que arrossegaven històricament.Amb cada vegada més competències però amb els mateixos recur-sos per atendre les necessitats socials creixents de les ciutats, ali-mentaven el monstre de l’especulació per tal de quadrar els seuspressupostos. Per donar un exemple, l’any 2004 els ingressos fiscalsprocedents del sector suposaven un 60% del pressupost de la ciu-tat de València i un 50% de la de Madrid, sense tenir en compte eldeute que emetien per finançar-se ni les transferències corrents.El cost polític de punxar la bombollaPer una altra banda, els poders polítics eren conscients que canviar de model passava per desinflar la bombolla immobiliària, iaixò implicava destruir, si més no al principi, centenars de milersde llocs de treball que s’havien generat a l’empara de l’especulació.Cap ministre de Treball, cap ministre d’Economia, cap presidentdel Govern ni cap partit polític dels que van governar estava dis-posat a assumir el cost d’interrompre la senda de creixement du-rant el seu mandat. Ans al contrari, estaven disposats a fer tot elque calgués per reproduir i mantenir un model que a la llarga sa-bien que s’enfonsaria. La consigna era fer tot el possible perquè lanau no naufragués mentre ells portaven el timó.La influència dels lobbies de pressióA finals de novembre del 2010, mentre Irlanda era rescatada pelssocis comunitaris i els mercats internacionals fustigaven el deute 45 45.\nsobirà de l’Estat espanyol, els responsables de les 41 empreses mésimportants del país es reunien amb l’expresident José Luis Rodrí-guez Zapatero i l’animaven a continuar aprofundint en les refor-mes que havia iniciat el Govern. Entre els presents hi havia EmilioBotín, del Santander; Francisco González, del BBVA; RodrigoRato, de Bankia; Florentino Pérez, de Sacyr, i Isidre Fainé, de LaCaixa. No està de més recordar que la paraula reforma, en boca detan destacades personalitats, no és més que un vulgar eufemismeper evitar parlar de retallades socials, pèrdua de drets i precarietatlaboral. Aquesta reunió, que va ser portada de tots el diaris, exem-plifica la influència que exerceixen els lobbies financers i empresa-rials en la presa de decisions polítiques. Unes empreses que desti-nen ingents quantitats de diners a defensar els seus interessos aMadrid, i que tenen en nòmina un exèrcit d’advocats passejant-sepels passadissos del Congrés i representants que se’n van a soparamb els diputats i amb capacitat d’obstaculitzar qualsevol decisiópolítica que els perjudiqui. Condicionar les decisions polítiques enbenefici d’uns interessos concrets i en detriment de l’interès gene-ral soscava d’arrel els fonaments democràtics.Democràcia segrestada: partits polítics, governs i sector bancariUna relació de poder que cal desemmascarar és la que conformenels patits polítics i els governs amb el sector bancari. En la situacióde crisi actual, els diferents governs locals, autonòmics i estatalshan de recórrer més que mai al sector bancari per tal de finançarla seva despesa, pagar les nòmines dels funcionaris, transferir lessubvencions assignades, etc. De la mateixa manera, els partits po-lítics, amb un problema estructural de finançament pendent deresoldre, estan fortament endeutats amb bancs i caixes. Les fiteselectorals acostumen a deixar buida la caixa dels partits, i la despe-sa associada a la campanya es finança amb deute. Fins i tot, sil’Estat vol emetre lletres del tresor o bons necessita del sector ban-cari per comercialitzar i distribuir aquests títols. Ara per ara, lesadministracions es troben del tot subjectes als designis del sectorbancari. Sense el finançament d’aquest, les estructures dels partits 46 46.\nno s’aguanten i el sistema es col·lapsa. Per tant, si bancs i caixesexerceixen el monopoli del finançament, partits polítics i governsseran molt sensibles als interessos del sector i molt cauts a l’horade prendre decisions que els puguin perjudicar. A tall d’exemple, quan el més de febrer del 2011 es va aprovarla Llei d’economia sostenible es va colar una disposició addicio-nal, que va quedar inadvertida per als grans mitjans i que va pas-sar desapercebuda per al gran públic, que flexibilitzava el règim devaloracions que marcava la Llei del sòl aprovada l’any 2007.Aquesta disposició ampliava de 3 a 6 anys, fins al juny del 2013,la pròrroga prevista en la mateixa Llei del sòl per actualitzar, sotacriteris més realistes, el valor dels terrenys. Una norma que actual-ment permet computar com a urbanitzables solars que són rús-tics. Aquesta nova pròrroga permetia a les entitats financeres es-quivar la depreciació dels actius que atresoren en cartera imaquillar els seus balanços comptables. Segons la Plataforma peruna Vivenda Digna, en els principals nuclis urbans la diferènciade valoració en funció de la norma que s’apliqui pot arribar a un90%. Amb data del 31 de desembre del 2011, i quan encara nos’havien complert 100 dies de mandat del nou govern popular,aquesta pròrroga es va tornar a ampliar a través d’un Decret Llei.Un Decret Llei que també autoritzava l’Estat a atorgar avals alsector financer per valor de 100.000 milions d’euros. Unes mesu-res que suposen un gran alleujament per al sector i un missatgemolt clar que deixa entreveure quines són les prioritats i els inte-ressos que defensarà el nou inquilí de La Moncloa. Així les coses, no és tan difícil d’entendre l’indult concedit pelGovern socialista al conseller delegat del Santander, AlfredoSáenz, després d’haver estat condemnat pel Tribunal Suprem a 3mesos de presó i 6.000 euros de multa en l’últim sospir de la le-gislatura i en la prèvia d’unes eleccions generals. El Santander ha-via perdonat al PSOE 12 milions d’euros. Gestos com aquest am-plien l’escletxa entre els ciutadans i els partits polítics i reforcen eldescrèdit de la classe política actual. 47 47.\nMés enllà de la política: poder i interessos personalsA més d’aquestes raons estructurals n’hi hauria d’altres de caire es-trictament personal. Moltes vegades hem tingut la sensació que alguns polítics utilit-zaven els seus càrrecs públics com a trampolí per iniciar la sevacarrera professional. I és que, quan abandonen la vida pública,s’han de recol·locar en el mercat laboral. Per tant, si es volen asse-gurar un lloc en el consell d’administració d’alguna empresa derenom han de cultivar i mimar les relacions amb el món empresa-rial. Aquest condicionant, però, sol conduir a un conflicte d’inte-ressos, i els càrrecs polítics es poden veure temptats a afavorir de-terminades polítiques que res tenen a veure amb l’interès general.És el que acadèmicament es coneix com la «captura del regula-dor». Antoni Comín, professor de Ciències Socials de l’escola denegocis ESADE, ho defineix de la següent manera: «El servidorpúblic que ha de regular un sector és capturat per tècnics proce-dents d’aquest mateix sector, al qual lògicament tornarà, i moltben retribuït, quan retorni al sector privat». Un extens article pu-blicat pel diari Público el 17 d’Abril del 2011 amb el nom de «Elsexpolítics guanyen pes a les grans empreses» informava que el10% dels consells d’administració de les empreses que cotitzen al’IBEX estaven copats per persones que ocupen o van ocupar càr-recs públics de rellevància, i atribuïa aquest fet a l’extensa agendade contactes de qui coneix la cosa pública. Aquesta xifra no té encompte els membres d’alta direcció de les empreses, assessors, di-rectors generals ni subsecretaris, que, d’incloure’s, dispararien en-cara més el còmput. Un exemple d’aquesta porta giratòria entre la política i el mónempresarial, i més concretament el sector financer, és el de Luis deGuindos, actual ministre d’Economia del PP, exdirectiu del bancd’inversió Lehman Brothers Espanya quan aquest va fer fallida iexconseller del Banc Mare Nostrum, recentment intervingut. O elde Guillermo de la Dehesa, exsecretari d’Estat d’Economia socia-lista i actualment conseller del Banc Santander. O el d’un altre ex-ministre d’Economia durant la segona legislatura d’Aznar, Rodrigo 48 48.\nRato, que actualment cobra un salari base superior als 2 milionsd’euros per ocupar la presidència de Bankia, una entitat que estàparticipada pel FROB (Fons de Reestructuració Bancària). Paral·lelament, el setembre del 2011 es va fer públic el patrimonique posseeixen els parlamentaris de les Corts espanyoles. Pràctica-ment la totalitat disposa d’inversions en habitatge. La immensa ma-joria dels senadors que conformen la cambra baixa, una espècie deresidència on se solen retirar alguns polítics després d’una llarga tra-jectòria, posseeixen més de dues cases, i alguns superen la vintenad’immobles entre pisos, locals, solars, places de pàrquing o finques.Bancs i caixes: una triple responsabilitatPerò si volem obtenir el puzle complet i entendre la psicologia demasses que va portar diverses generacions senceres a sobreendeu-tarse per tal d’accedir a un habitatge en propietat, ens falta encai-xar una peça fonamental. El paper de la banca en aquest trenca-closques és el millor exemple per il·lustrar les dinàmiques d’uncapitalisme salvatge amb una ambició sense límits i amb una claratendència suïcida. Aquesta crisi no hauria estat possible sense la negligència debancs i caixes. Per tant, haurem d’entendre els elements que expli-quen el comportament d’una banca depredadora que ha devoratels seus fills i que no ha acabat amb ella mateixa perquè l’Estat nol’ha deixada caure. A mesura que Espanya convergia amb la UE i estabilitzava laseva moneda, els tipus d’interès van anar decreixent progressiva-ment, i amb la integració a l’euro els tipus d’interès van marcarmínims històrics. Des d’un 11% l’any 1995 es van reduir fins al3,5% l’any 2003. Com que el negoci de les entitats financeres esbasa a prestar diners a un determinat preu, a mesura que el preudel diner disminueix han d’incrementar el volum de negoci permantenir la mateixa taxa de beneficis. Així, si bancs i caixes volienseguir presentant resultats milionaris en els seus comptes anuals 49 49.\nhavien de concedir hipoteques a discreció i per un import major.I això només ho podien fer ampliant els terminis d’amortitzaciódels préstecs a 30, 40, 50 anys o més. Des de l’any 1997 i fins al2007, l’import mitjà de les hipoteques va passar de 50.786 a149.007 euros, mentre que el termini mitjà de devolució delspréstecs hipotecaris va pujar de 19 a 28 anys. Instal·lades en el dogma que el preu de l’habitatge mai baixa,van dissenyar un pervers sistema d’incentius que premiava elsagents comercials que aconseguien col·locar en el mercat un majornombre d’hipoteques. Entre els anys 1998 i 2007, el nombre d’hi-poteques formalitzades anualment va ser de l’ordre de 822.000.Més de 8 milions en total. En un context internacional d’abundant liquiditat, les entitatsvan començar a obrir sucursals a cada cantonada i a expandir-seper tot el territori. Les hipoteques van utilitzar-se com una estra-tègia per captar clients i per penetrar nous mercats en zones i re-gions on fins aleshores no havien estat presents. D’aquesta mane-ra, s’entrava en una espiral competitiva, mitjançant la qual totesles entitats bancàries acabaven flexibilitzant els criteris mínims desolvència a l’hora d’atorgar hipoteques, per por que una altra enti-tat els guanyés quota de mercat. La gestió ruïnosa de la seva cartera de crèdits ens ha portat alllindar d’un precipici. I la seva (ir)responsabilitat opera a un triplenivell. En primer lloc, tenen una responsabilitat directa sobre les famíies. lLes entitats financeres van burlar els pocs mecanismes de control decrèdit existents i es van llençar a una política de crèdit temerària.Catifes vermellesTota la maquinària, totes les peces de l’engranatge de la indústriafinancera es va posar a treballar per tal de comercialitzar el màximnombre d’hipoteques. Tot eren catifes vermelles quan es tractavade contractar el producte estrella. Els departaments de màrque-ting de les entitats van inundar el mercat d’hipoteques de tot ti-pus i per a tots els perfils: la «hipoteca jove», la «hipoteca fàcil», la 50 50.\n«hipoteca lliure», la «hipoteca oberta», la «hipoteca tranquil·litat»,la «hipoteca global», la «deshipoteca», la «hipoteca salvatge», la«hipoteca súper» o la «hipoteca revolució» són només alguns delsnoms amb els quals els creatius de les entitats batejaven els prés-tecs hipotecaris. Bancs i caixes competien per captar clients enuna cursa sense fi amb unes campanyes publicitàries cada cop mésagressives i enganyoses. Campanyes virals a Internet, propagandaa les bústies, espots televisius, spam al correu electrònic i una om-nipresència al carrer a través de la xarxa de sucursals bancàries quet’animaven a comprar. Pertot arreu els mateixos estímuls i els ma-teixos missatges: les quotes seran assequibles, si passes per algunadificultat el banc et donarà un cop de mà, si perds la feina sempreet podràs vendre el pis i retornar el préstec, etc. Així és normalque amb totes aquestes facilitats milers de ciutadans acabessin su-cumbint a la temptació.Com eludir els mecanismes de control: avals encreuats icopropietarisLes males pràctiques bancàries van proliferar durant la fase àlgidade la bombolla. Les entitats financeres abusaven de la confiançade la gent i s’aprofitaven del desconeixement regnant en matèriafinancera per col·locar productes complexos i involucrar els ciuta-dans en operacions financeres d’alt risc. D’aquesta manera, bancs i caixes van estendre els anomenats«avals encreuats», una mena d’attrezzo per maquillar les hipote-ques subprime espanyoles. Aquesta operació consistia a agruparpersones amb pocs recursos perquè s’avalessin entre elles. Elsavals actuaven com a garanties i d’aquesta manera els bancs co-brien formalment el risc en cas d’impagament. És a dir, que el ti-tular d’un préstec avalava de manera simultània la hipoteca d’al-tres persones, que al seu temps avalaven la hipoteca del primer. Iaixí amb cadascuna d’elles, de tal manera que al final del procéstotes s’avalaven entre elles. D’aquesta forma, persones que en cir-cumstàncies normals no haurien estat mai titulars d’un préstecadquirien una hipoteca. Els avaladors solien ser familiars i amics, 51 Recommended\nXosé María Cid\nположения фестиваля во славу отечества 2013 2014…\nPrivate mortgage lenders take lion’s share of investment\nHard Money Lenders - A Good Option for Real Estate Investors Who Need Money Fast\nPrivate Hard Money Lenders - The Different Lenders And How They Can Help Real E……\nNew Realty411 Magazine\nDirect Lender Loan - directlenderloans365.co.uk\nLluitem contra la discriminació, celebrem el dia de l'orgull! Comunicat Sec. Gè……\nRevista catalunya juny 2015. nº 173


(Publicat dimarts 13 d'octubre de 2020 al Diari de Sabadell )\nUn dels motors de la societat industrialista ha estat l’energia amb diverses formes d’expressió, sigui la força de l'aigua o del vapor, la crema de combustibles fòssils com el carbó i el petroli o la tot poderosa fissió nuclear. En aquesta lliga del passat, el sol i el vent, i més recentment l’hidrogen, han maldat per emergir com a alternativa a la principal font responsable de la crisi climàtica.\nEls humans ens hem avesat a prémer al botó acríticament per obrir la llum sense preguntar-nos gaire quines implicacions comporta un sistema centralitzat de control de l’energia. D’altra banda, és curiós que avaluem la salut econòmica d’un país per la quantitat de quilowatts que consumeixen les nostres activitats econòmiques i socials. Tota una paradoxa això de mesurar la riquesa amb la capacitat de gastar. Com més gastes, més ric? Un oxímoron difícil d’aplaudir.\nAtemorits per pagar puntualment la factura del subministrament elèctric hem renunciat a entendre-la. Conceptes com la potència contractada, el consum periòdic de quilowatts o el cànon nuclear no ho faciliten gaire. Lluny de formular una guia sobre el tema, sí que paga la pena conèixer quina és la nostra factura, com a ciutat, amb relació amb l’energia que gastem. A partir de les dades de la Diputació de Barcelona, sabem que el 2017 Sabadell consumia de l’ordre de 530 milions de kWh d’energia. Aproximadament un 55% corresponien a l’àmbit dels serveis i un 44% a l’ús domèstic. Pel que fa al consum de la indústria i el sector primari, les dades del 2014 indicaven uns 80 milions de kWh. Unes dades globals molt similars a les de Terrassa, excepte amb el consum del sector primari i industrial que eren de 114 milions de kWh. Tot plegat sense comptar 406 milions de kWh equivalents al combustible per moure milers de vehicles de la ciutat.\nEn aquest context, és imperiós promoure l’estalvi d’energia en les seves diferents expressions. Cal exercir un model de mobilitat on l’ús de la bicicleta, anar a peu i eixamplar voreres dels carrers de Sabadell sigui una prioritat. I al mateix temps garantir l’accessibilitat segura amb aquests modes de transport amb altres municipis del voltant.\nA les portes de l’eclosió de la ciutat ambiental i saludable, també és l’hora de decidir quin model energètic volem esperonar. La concentració en poques mans de la generació, comercialització i distribució de l’energia és el model llegat per l’economia de la industrialització. Unes estructures que han desembocat en un model d’oligopoli i preus pactats. Malgrat viure en un país de sol i vent, la propagació de les energies renovables ha topat amb obstacles inexplicables avalats per lleis, reglaments i decrets més pensats, malauradament, per mantenir el status quo.\nTot i les traves històriques s’ha de promoure la generació d’energia de proximitat i en indrets urbanitzats com els teulats de casa. També toca pensar amb l’energia tèrmica solar i amb les comunitats locals de productors i consumidors. L’accés a l’energia verda és un dret, com ho és l’aigua, que les administracions haurien de garantir. És en aquests moments quan s’ha d’apel·lar a l’Ajuntament l’exercici de l’acció pública per concertar l’accés a nous drets universals amb el concurs de la societat civil. La creació d’un organisme local per la generació, comercialització i distribució d’energia verda hauria de ser un projecte de ciutat. Estructures per una ciutat equitativa, ambiental i col·laborativa.\nSabadell, 11 d’octubre de 2020\nArticles de paper energia Sabadell Vallès


Saxem, el festival educatiu d'aquest estiu per a Teulada Moraira - LOBLANC\nEl quartet de saxofons Porpra Pansa arriba al Auditori Teulada Moraira aquest estiu per a impartir el Festival Saxem. Una proposta educativa, pedagògica i cultural.\nEl Festival Saxem, un producte dels saxofonistes de Porpra Pansa obrirà l’Acadèmia d’Estiu del Auditori Teulada Moraira. Les activitats tindran lloc en aquestes instal·lacions el 30 de juny, 1, 2 i 3 de juliol.\nUna aposta de la regidoria d’Educació de l’Ajuntament de Teulada, a la qual se suma la Fundació del Auditori Teulada Moraira. El regidor d’educació, Carlos Martínez, manifesta que “apostar per l’educació en aquesta línia didàctic-musical és una cosa molt interessant. A més de que es tracta d’un producte que aporta valor al nostre municipi. El poder oferir aquest tipus d’activitats que aporten coneixements personals a cada participant, així com vincles socials és una cosa que ens enorgulleix. Martínez afig, “realment es tracta d’un producte molt complet i divers on cada participant podrà a més d’aprendre noves tècniques per part dels professors que impartiran les classes, gaudir dels tallers, de la interpretació en públic de l’aprés, i d’aquelles activitats que s’oferiran per al gaudi del nostre municipi. Invertir en educació és una cosa molt important i necessari”.\nL’objectiu d’aquesta acció tracta que confluïsquen diverses línies en les quals a través de l’educació puga atraure al nostre municipi la participació de gent tant d’àmbit nacional com internacional.\nAquest Festival té els seus orígens l’any 2011 mitjançant classes magistrals, que el quartet organitzava en altres llocs, amb la participació del professor dels Països Baixos Johan van der Confronten, però és en el 2016 quan presa la forma actual i rep el nom de SAXEM, un festival únic pel seu eclecticisme on tenen cabuda tots i totes els/les saxofonistes sense importar l’edat i el nivell. Per aquest Festival han passat professors de renom com el mateix Johan van der Confronten, David Pons, Antonio García, Tomás Jerez, el pianista Manuel J. Corbacho i els components del quartet Porpra Pansa.\nPer a aquesta primera edició a Teulada Moraira el Festival comptarà amb els professors Ties Mellema, saxofon (Països Baixos), Juan Jiménez Alba, saxofon (Sevilla), Juan M. Corbacho, repertori amb piano (Madrid) i Porpra Pansa, música de cambra (Comunitat Valenciana). A més, els/les participants al Festival tindran l’oportunitat d’assistir a conferencies, tallers, exposicions i activitats de temps lliure en el nostre municipi. Cal destacar una de les activitats més importants, els concerts oberts a públic que tindran lloc totes les nits del Festival a càrrec dels professors i alumnat participant.\nEls interessats a assistir a aquesta perfecta combinació educativa d’activitats durant l’època estival a Teulada Moraira, i així gaudir de la bellesa natural que ofereix aquest paradís de la Costa Blanca pot trobar més informació en: www.purpurapansa.com/saxemteuladamoraira\nConscients de la situació actual que estem travessant a causa de la COVID-19, s’ha tingut en compte que l’espai d’actuació de les activitats compte amb totes les mesures de seguretat necessàries que marca la normativa sanitària, perquè el Auditori Teulada Moraira siga un espai segur.\nDes de l’Ajuntament i la Fundació de l’auditori se senten il·lusionats que aquest Festival puga desenvolupar-se en el municipi. Un producte amb una mirada a la línia de turisme de coneixement i cultural. “Veuen, aprén i gaudeix”, és el lema que des de la marca turístic/cultural de l’Acadèmia d’Estiu, es llança com a reclam perquè la gent vinga i participe, a més d’aprendre nous conceptes del món del saxofon, i que al seu torn puga gaudir d’uns dies d’estiu en un ambient relaxat i segur com és Teulada Moraira.\nLa Diputació d’Alacant impulsa una nova edició del concurs de Relats Juvenils de l’Associació de Llibreters


La implantació dels contenidors amb obertura amb targeta a Mas Lluí, La Plana-Bellsoleig i Torreblanca, portada del Butlletí de març | GESTOR DE COMUNICATS | Ajuntament de Sant Just Desvern\nsantjust.cat 04/03/22 nota informativa\nEl canvi de model de recollida de residus domiciliaris als barris de Mas Lluí, La Plana-Bellsoleig i Torreblanca és el tema principal del Butlletí del mes de març, que des d’avui ja es pot consultar a través del web santjust.cat. Aquesta setmana ha començat una campanya en aquests tres barris per tal d’informar a la ciutadania de la implantació dels contenidors intel·ligents amb obertura amb targeta.\nLa nova edició de la publicació municipal també posa el focus en els resultats de l’enquesta realitzada al veïnat de Mas Lluí sobre els serveis que s’ofereixen al barri i els usos del futur Centre Cívic Soledat Sans i Serafini, que aquest any entrarà en funcionament. 184 persones han expressat la seva opinió a través d’aquest procés participatiu, el primer que es duu a terme a través de la plataforma Participa 311.\nEl Butlletí destaca també l’evolució de les obres de la promoció de pisos de lloguer públic de l’IMPSOL. Properament es publicaran les bases amb les condicions per optar-hi. Les persones que hi estiguin interessades, ja es poden inscriure al registre de sol·licitants d’HPO de l’Agència de l’Habitatge de Catalunya, un tràmit que pot trigar diverses setmanes i, per tant, cal iniciar amb antelació.\nAltres temes inclosos en el número de març són les obres d’urbanització d’urbanització del sector Garrofers, la presentació de la XXV Miscel·lània del Centre d’Estudis Santjustencs i el 25è aniversari del Casal de Joves.\nLa contraportada destaca totes les activitats emmarcades en la celebració del Dia Internacional de la Dona, que tindran lloc entre el 5 i el 18 de març.\nEl Butlletí de març ja es pot consultar a través del web santjust.cat i en els propers dies es començarà a repartir per tots els domicilis de Sant Just.