Jordi Balló: “No sé si el Tribunal Suprem és premodern o postmodern” | Joan Burdeus\nQuè podem veure si aprenem a mirar el real com si fos una pel·lícula? Jordi Balló és escriptor, professor de la Universitat Pompeu Fabra, productor cinematogràfic i gestor cultural. Llegir a Balló ens desperta l’ull: des del VAR al Judici del procés, des del documental d’autor més obscur a la sèrie més mainstream, els seus textos ens ensenyen que les coses mai són el que semblen, que sempre hi ha una part de ficció en la realitat i una part de realitat en la ficció. Com cantava Luis Eduardo Aute “Que todo en la vida es cine, y los sueños, cine son”. Des de fa 20 anys, Balló dirigeix el Màster en Documental de Creació de la BSM Universitat Pompeu Fabra, una fàbrica de talents que intenten aprendre a fer sentir la seva veu amb una càmera. Parlem de la posada en escena del poder des de Trump a Puigdemont, dels reptes del cinema contemporani i de com adoptar “l’actitud documental, que és una actitud de llibertat”.\nJordi Balló. Foto: Ester Roig\nSi els documentals expliquen la realitat, què vol dir que un documental és “de creació”?\nEl documental de creació és el real pensat. No conformar-se només amb els fets, sinó també en com es produeixen. El documental necessitava un qualificatiu perquè fa 20 anys la paraula volia dir coses que no eren les mateixes que les que preteníem els que vam intentar remoure aquella situació.\nEl documental s’assembla cada vegada més a la ficció i la ficció al documental?\nEl documental és una eina de llibertat. Si fas un documental, no has de donar tantes explicacions, no has de dir que tens tota la pel·lícula al cap, fins i tot pots trobar fonts de finançament sense imposar-te condicions que després no podràs complir. La paraula documental va associada a llibertat des del punt de vista de creació i aquest procediment ha passat a la ficció, que s’aprofita d’aquest espai de llibertat. Qüestions com la imprevisió o l’atzar, que abans semblaven impossibles per guanyar la confiança del públic, s’estan convertint en un valor que cada cop més ficcions utilitzen. És una de les tendències més fortes d’aquest moment.\nQuè diuen les ficcions del moment sobre nosaltres?\nAra mateix, fins i tot des del punt de vista dels actors, volem sentir que la gent es deixa un tros de pell en cada pel·lícula. Per dir-ho en termes d’Agnès Varda, volem veure que els cossos no surten indemnes d’una pel·lícula. Quan veus una pel·lícula en què actua Isabelle Huppert, que és ficció pura, t’endús la impressió que cada film li marca un territori. Per això són tan interessants les dones cineastes, que en aquest moment assumeixen que s’han de jugar una part de la seva pròpia pell en les pel·lícules que fan.\nPer això ara es parla tant d’autoficció?\nL’autoficció és una manera de dir “nosaltres aspirem a modificar les regles del joc”. Això és molt clar en el cinema fet per dones. Si no introduïm un element nou, les regles del joc estan tan instal·lades que no fa sentir que la teva visió del cos sigui diferent de la que havia prevalgut fins ara. L’autoficció és un instrument per fer això, però també crea un espai per la ironia en el bon sentit. Pot haver-hi distància respecte de la teva autoficció. El documental a Catalunya a finals dels 90 i inicis dels 2000 n’és un bon exemple, perquè va fer aquest pas endavant sobreposant capes d’autobiografia, assaig i ficció, i va resultar que, en comptes de fer-ho trontollar tot, les pel·lícules agafaven coherència. Aquesta va ser la lliçó de Joaquim Jordà. L’autoficció ha arribat per quedar-se, però les distàncies segueixen sent la cosa fonamental del cinema en relació al real: a vegades, si estàs massa a prop, no funciona, i si estàs massa lluny, tampoc. Aquesta tensió és la que fa cada obra singular.\nTu ets un pensador d’aquesta distància fins al punt que pot dir que ets un crític de cinema del real. De què ens serveix aprendre a mirar el món com si fos una pel·lícula?\nAvui dia això està agafant proporcions increïbles, perquè fins i tot el poder mateix té consciència de la posada en escena i vol eliminar les traces d’aquesta posada en escena perquè la gent es pensi que allò és la realitat. Estar entrenat a analitzar el real –que no és el mateix que la realitat, sinó la construcció de la realitat-, ens dona moltes eines en l’actualitat. Un cineasta que mereixi aquest nom diferencia la realitat del real perquè sap que el real és la realitat construïda. Ens trobem en un moment molt interessant en què hi ha una presa de consciència que la realitat es construeix cinematogràficament i l’espectador ha d’aprendre a desxifrar-ho.\nSi analitzem fenòmens com Trump, Salvini o el Brèxit, no estem veient que aquesta cinematografització del real afavoreix més als tirans que als demòcrates?\nQuan Trump s’oposava a Clinton i Clinton semblava imbatible, vaig dir que Trump tenia un gran avantatge sobre Hilary si es posava en relació al discurs de Marc Antoni a Juli Cèsar. Trump venia a dir: jo no conec l’art de la retòrica però vosaltres m’enteneu perquè soc com vosaltres. És la idea que el mal és atractiu. Algú que ha fet realities aprèn que el procés d’atracció no segueix models que la democràcia liberal ha reforçat des dels seus orígens, com la pel·lícula El jove Lincoln de John Ford. Aquesta manera d’entendre el funcionament del maligne ha donat molta força als populismes. De cop, el desvergonyiment passava a ser una eina favorable. El repte del present el trobem en sèries com The Good Fight, en què veus que ara ens cal trobar armes per desacreditar el que ja està desacreditat, si és que això és possible.\nTambé hi ha una nova posada en escena audiovisual a la inversa, des de l’esquerra i el feminisme: polítiques youtubers com ara Alexandria Ocasio-Cortez, la congressista més jove de la història dels Estats Units, o a casa nostra, Ada Colau.\nEl cas d’Ocasio-Cortez és molt interessant perquè es tracta d’entrar a jugar en aquesta mateixa qüestió: “Res m’és aliè i tot el que digueu de mi ho sabré portar a favor meu”. Després d’anys d’opacitat en què semblava que la figura d’un líder es construïa com un producte de gabinets de comunicació, veiem a Trump, que se’n pot dir de tot, però està clar que no és el resultat d’un gabinet de comunicació. I ara, veure que hi ha una via alternativa d’esquerres i feminista que posa nerviosos a aquests poders és interessant perquè elles no han entrat des de la via del reality. Es podria dir que elles hi entren per la mateixa via que el cineasta Jonas Mekas: filmo les 24 hores de la meva vida i no sé per què. Filmo un cotxe, una ampolla, un moment perquè alguna cosa em diu que allò és essencial. Quan veig a Ocasio-Cortez penso en aquesta tradició.\nQuè ha estat el distintiu en les imatges polítiques que hem vist a Catalunya darrerament?\nAbans de l’1 d’octubre, totes les manifestacions eren en horitzontal. Recordo com els diaris havien de fer esforços de doble pàgina per poder fer entrar tothom, i en canvi els diaris de Madrid anaven al cos central. En aquell moment la idea era “Sempre caminarem junts”, i era fortíssima. En canvi, ara ha reaparegut la figura macronaina o mitterrandista de l’home que camina sol, que en el cas de Puigdemont és evident, i aquesta qüestió s’ha anat convertint de nou en la imatge del lideratge a Catalunya, quan fa uns anys era inviable. Això ha tingut un gran efecte en la nostra política. També passa amb Ada Colau: sense ser un cesarisme, es torna a fer valdre la figura ungida.\nI a les manifestacions?\nFormalitzar les manifestacions també ha estat un fenomen molt important. Primer provocava rebuig. Jo mateix m’exclamava: “Què dius que m’he de posar com?”. Però després vaig veure la manifestació dels mestres a les Balears, tots vestits de verd, i vaig pensar que, sense aquella imatge, aquest moviment hauria passat desapercebut. Que un moviment totalment espontani tingués desig de formalització visual em va semblar molt interessant. Ara bé, com sempre passa, quan detectes que el poder se’n fa conscient i intenta instrumentalitzar-ho per fabricar el sentit, lògicament l’efecte poètic recula i perd efectivitat.\nEl judici de l’1-O pot acabar depenent del valor testimonial de les imatges. Els fets s’imposaran o el poder decidirà què volen dir les imatges?\nEl 20 de setembre és un cas paradigmàtic: no té cap sentit que em diguis que en un lloc on tens tot de càmeres i periodistes rodant-ho tot, ha passat una cosa gravíssima però no saps què ha passat. Sempre he imaginat una instal·lació artística en temps real en què aniries veient totes les imatges que s’han anat creant i gràcies a les quals podries arribar a saber què va passar realment. L’1-O és més centrípet, però el 20-S, en què tot és centrífug, fa que, per una vegada, vulgui donar valor a la imatge videovigilant. La imatge videovigilant ens explicaria quins són els fets. Crec que el perill quan es produeixi la famosa sessió del peritatge dels vídeos és que uns posaran una imatge i la tallaran en un punt, i els altres la tallaran en un punt diferent. Si es contrasten les imatges, serà per dir que tot és relatiu i no es pot arribar a cap conclusió? Tal com ho penso, no sé si el Tribunal Suprem té una actitud premoderna o postmoderna. L’actitud premoderna diria que cal passar les imatges perquè no hi ha més remei, però la veritat només la tenen els testimonis orals. En canvi, la postmoderna diria que sabem que les imatges mai diuen tota la veritat i es neguen entre elles. Primer pensava que serien postmoderns però ara sospito que, simplement, són premoderns i pensen que les imatges no són serioses.\nAbans del judici vas dir que la posada en escena del jurat es faria servir per crear empatia amb l’acusació. A mesura que ha anat transcorrent, segueixes creient-ho?\nLa posada en escena es va produir de manera rotunda amb la definició del camp i el contracamp buscant l’empatia amb l’acusació. El judici és un dels pocs moments en què el poder judicial es posa en evidència i s’ha fet evident que ho fa de manera controlada i institucional. El que ha estat particular d’aquest judici és que la serielització del judici ha acabat afavorint a la defensa, malgrat que la posada en escena fos a favor de l’acusació. La gent que tenia ganes de veure el judici ha acabat sent la que estava a favor dels acusats. Però quan un poder serielitza tant és perquè vol que la gent comparteixi el que la màquina institucional posa en marxa. A més, se sap que l’acusació sempre és més televisiva que la defensa. Però, en aquest cas, la persistència de la serielitat ha anat a favor de la gent que està del costat dels detinguts, perquè són els que més han seguit el judici, mentre els altres n’han perdut l’interès.\nEl descrèdit del valor documental i les imatges que està deixant el judici recorda el que està passant en el cas del VAR\nEl VAR és un gran moment en la nostra història visual: de cop hi ha una cosa que certifica, la imatge pot certificar una veritat indiscutible. Què hem descobert? Que aquesta veritat continua sent discutible. En comptes de relaxar-se tothom i acceptar-ho, continuem instal·lats en la divisió entre premoderns i postmoderns. El judici i el VAR ens porten a la qüestió de com es verifica la veritat en la nostra societat contemporània. L’ideal neoliberal seria que hi ha un text indiscutible, deixant de banda tota la història de l’ambigüitat de les imatges. Seria com veure Blow Up i deixar fora tota la part bona.\nPenso en els deepfakes, vídeos en què els efectes especials permeten falsejar discursos de polítics i fer-los dir coses que no han dit mai sense que sigui possible detectar l’enganyifa. Igual que Joan Fontcuberta parla de postfotografia, hem arribat al moment del postvídeo o del postdocumental, en què la imatge filmada del real ja no té cap valor?\nQuè queda? La independència del testimoni. Per això el cinema documental no mor i creix i aguanta i resisteix. L’actitud documental genera imatges per pensar el real, relacionades amb l’ètica, i la fiabilitat d’aquest testimoni no es pot mesurar ni en la quantitat de diners que costa una cosa ni amb la seva aparent marginalitat. La resistència contra tot aquest món que dius és que la gent busca la manera d’explicar la seva pròpia posició. Trobar la manera fílmica d’explicar la pròpia posició i des d’on es veu les coses és una forma de defugir aquesta capa opaca que les imatges han construït sobre elles mateixes.\nParlaré de la pel·lícula que acabo de veure a Cannes: O que arde, del corunyès Oliver Laxe (guanyadora del premi del jurat a la secció Un certain regard), la història d’un piròman que va cremar una muntanya posant en perill la gent que vivia al seu mateix poble. Al cap de molts anys, el piròman surt de la presó, torna al poble, arriba a casa on veiem una senyora molt gran que és la seva mare, i ell li diu: “Hola, passaré un temps aquí”. Ella li contesta: “Terás fame…” (deus tenir gana). I ja està. Per mi aquest tipus de depuració és el millor que té el cinema contemporani. No vol dir que s’hagi de fer sempre a partir del silenci, però aquí és on es dirimeix l’esperança. De cop, fer mirar sobre un dels personatges socialment més odiats, i intentar comprendre les seves raons. És la mateixa herència de Joaquim Jordà: mirar allà on els altres no miren. També hi ha una pel·lícula clau, Els espigoladors i l’espigoladora, d’Agnès Vardà, que es proposa el repte fílmic d’abordar dels gestos més mal vistos de la societat, que és quan algú s’ajup a recollir el que un altre ha llençat, i convertir-lo en un gest de redempció, fins al punt que, quan surts de la pel·lícula, només pots pensar “sort n’hi ha dels que recullen el que els altres llencen”. M’agraden aquests cineastes que en obres concretes assumeixen reptes concrets que socialment et transformen i et fan mirar la realitat d’una altra manera.\nParlem molt de cinema, però no resulta que les noves generacions estan completament desconnectades d’aquesta cultura visual i s’acosten a les pantalles de formes totalment alienes a la tradició del cine?\nAquestes qüestions sempre han estat dialèctiques i seria ridícul pensar que el cine es resisteix a entrar en diàleg amb aquests nous formats. El cinema continua sent un sistema de representació que dota a les altres pantalles de formes d’excel·lència, que permet treure el màxim partit de les coses. Per exemple: el fenomen de la immediatesa youtuber, de poder explicar la meva vida constantment i sempre ser present, connecta amb alguna cosa del cinema undergound. El muntatge ràpid, la confessió, les 24 hores de gravació, etc., em semblen un diàleg total amb l’avantguarda fílmica. No m’ho he pres mai com un fenomen d’estandardització sinó com un d’avantguarda. De fet, la recuperació d’autors del cinema experimental que mai havien estat ben considerats en la línia dura del cine es deu en gran part a què ha aparegut aquesta idea de l’espectacularització de la vida quotidiana en el sentit de retransmetre-la insistentment. M’agradaria pensar que no hi ha mons estancs. Hi ha moments d’optimisme quan algú és capaç de relligar els dos mons i això és el fantàstic de la construcció visual. La creació de llibertat que deia abans és justament quan irromp un moviment que diu “jo agafo d’aquí i d’allà” i la gràcia és que el fenomen youtuber evolucioni.\nAl Màster en Creació Documental cada cop tindreu més alumnes amb aquests codis digitals de referents principals. Com els ensenyeu a fer aquesta creació des de la llibertat?\nEl tema central és com fer sentir la teva veu i com mesurar la teva distància. Per això és important el temps: cada edició del màster dura dos anys perquè la gent no tingui la temptació de rodar sense pensar el que farà i la manera com vol representar-ho, que creiem que és el que acabarà donant particularitat a la forma de cadascú. Cada cas és diferent i per això hem creat un sistema de mentorització que acompanya cada projecte. I després hi ha la qüestió d’impulsar tres pel·lícules documentals amb cada edició, perquè hem vist que produeix una fertilitat extraordinària. Quan un jove cineasta està treballant en el seu projecte i té l’oportunitat de treballar amb un de més consagrat impulsat per nosaltres, crea un tipus de relació que ajuda a veure com l’altre resol qüestions que a tu també et preocupen encara que no hagis de resoldre-les de la mateixa manera. Aquestes dues qüestions em semblen fonamentals: tenir temps per pensar abans de filmar i tenir veus discordants que et poden il·luminar sobre els teus propis dubtes.\nQuines veus hem de seguir del documental a Catalunya?\nM’agafes en un dia especial: just ahir la Neus Ballús va començar a rodar la seva nova pel·lícula que nosaltres també impulsem des del màster. Crec que és algú que ha creat el seu territori. Farà una pel·lícula que es diu Sis dies corrents, la història d’uns lampistes que van cada dia a una casa diferent. Tot serà real, però la Neus s’ha proposat un muntatge que admeti el gag o una certa comèdia dramàtica. Això vol dir que, a diferència de com ens imaginaven abans com introdueixes tu elements de ficció en el documental, aquí la ficció estarà en la manera de muntar-se. Com muntes un documental perquè tingui efectes de comèdia dramàtica. Jo crec que la Neus representa una idea de continuïtat, un moviment molt interessant. Et podria donar molts altres noms, però, en general, a mi em sembla que el més interessant del documental a Catalunya és que des del primer moment ha estat un fenomen de transmissió en què tothom ha entès que, si a un li anava bé, a un altre li aniria millor. No hi ha hagut mai la temptació de voler que els altres siguin mediocres perquè despunti jo. La idea de formar part d’un moviment és una fortalesa que existeix.\nPer acabar, una d’obligatòria: què t’ha semblat el final de Joc de Trons?\nDiria tres coses. Primer, en contra d’un aspecte del teu text que vaig llegir en què criticaves l’excés de monòlegs, vaig pensar que era un petit retorn shakespearià, que trobo que no es pot resoldre tan fàcilment i que tenia un punt interessant. La segona, m’ha estranyat veure una defensa de l’storytelling a la sèrie. Tant parlar del got d’Starbucks i al final hem vist algú intentant convèncer-nos de la importància del relat, que si no tens relat, no pots regnar. I en tercer lloc, tornant a la teoria dels motius visuals de la representació, em va cridar molt l’atenció la imatge final perquè em sembla molt ambigua i molt interessant. Hauria esperat que la imatge final fos cap a l’horitzó i és cap al bosc. És un d’aquests grans motius que l’espectador té al cap i que un episodi final ha de modular de manera ambigua, i aquest final cap al bosc és un element inquietant. M’ha semblat molt europeu i alhora una mica asiàtica. Aquest bosc no sé si realment porta cap al bé.\nJordi Balló dirigeix el Màster en Documental de Creació de la BSM Universitat Pompeu Fabra UPF\nel Màster en Documental de Creació de la UPF Joan Burdeus Joc de trons Jordi Balló


La Corporació de Salut del Maresme i la Selva vol redistribuir els serveis dels hospitals de Calella i Blanes - maresme360 - Portal de notícies de la comarca del Maresme\nInicioUncategorisedLa Corporació de Salut del Maresme i la Selva vol redistribuir els serveis dels hospitals de Calella i Blanes\nLa Corporació de Salut del Maresme i la Selva vol redistribuir els serveis dels hospitals de Calella i Blanes\n8 juliol, 2013 Redacció Uncategorised 0\nAlgunes especialitats que actualment es practiquen als hospitals Sant Jaume de Calella i al de Blanes, podrien passar a realitzar-se només a un dels dos centres a finals d’any. Així ho ha explicat en un comunicat l’empresa gestora, la Corporació de Salut del Maresme i la Selva.\nAquesta és una possibilitat que cada dia pren més cos i que ja té un precedent: algunes activitats quirúrgiques d’oftalmologia, d’otorinolaringologia i d’urologia així com TACS o ressonàncies magnètiques, ja es realitzen només en un dels dos centres. L’exemple més recent és la concentració dels parts a l’Hospital de Calella des de finals del 2011.\nSegons expliquen des de la Corporació de Salut, l’objectiu de la mesura és “millorar l’eficàcia, l’eficiència i la qualitat dels serveis”. Concretament, l’empresa treballa amb la possibilitat de concentrar a l’Hospital de Calella l’activitat de\ncirurgia general programada i a Blanes l’activitat quirúrgica en traumatologia. Les consultes externes i l’activitat ambulatòria es mantindrien en els dos edificis.\nLa Corporació de Salut del Maresme i La Selva gestiona també els Centres d’Atenció Primària (CAPS) de Malgrat de Mar, Calella, Lloret de Mar i Tossa de Mar.\nPineda de Mar inaugura la nova Ruta Verda\nTemps sense canvis al Maresme per aquest dimarts: sol i xafogor


El projecte executiu de Ca l'Ardiaca podria treure a la llum noves restes\nLa Generalitat ha donat llum verda al projecte bàsic i, ara, falta saber si s’inclouran nous canvis en el subsòl\nActualitzada 10/04/2016 a les 22:07\nEl Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya ha donat, finalment, llum verda al projecte bàsic per a la construcció d’un hotel de luxe al palau gòtic de Ca l’Ardiaca. El següent pas per part de la promotora serà presentar el projecte executiu. En funció de les característiques d’aquest, es podria donar peu a noves excavacions arqueològiques que permetrien també conèixer amb major detall quins elements s’amaguen del temple d’August sota el Pla de la Seu.\nEl director dels Serveis Territorials de Cultura a Tarragona, Jordi Agràs, detalla que «hem donat al vistiplau al projecte bàsic i faltarà veure els detalls de l’executiu. En el cas que els promotors volguessin aprofitar el subsòl, caldria tornar a avaluar i dur a terme les excavacions pertinents». Així, destaca que «sabem que hi tenim el mur de tancament del recinte de culte i que en alguns punts hi ha part d’aquest i, si la promotora demanés nous usos en el subsòl, caldria fer l’estudi arqueològic pertinent i es podrien trobar noves restes que ens ajudarien a comprendre millor part de la història i certificar certes hipòtesis». De moment, però, la Generalitat ha donat llum verda al projecte bàsic i s’ocuparà de dur a terme el control arqueològic dels treballs de fonamentació i els moviments de terra, quan es tiri endavant. En aquest sentit, diu que «aquests treballs s’hauran de fer de manera manual, a diferència, per exemple, de la plaça dels Cabrits que allà sí que s’hi podran entrar màquines». A la vegada, defensa que «en el cas que sigui necessari, anirà bé poder-hi fer noves excavacions perquè es creu que a la part inferior del Pla de la Seu hi ha una cisterna i altres cambres relacionades amb els casals gòtics. No hem d’oblidar que hi conflueixen elements medievals».\nPassos i entrebancs\nPer tal de continuar tirant endavant el projecte de construcció d’un hotel de luxe a l’edifici de Ca l’Ardiaca –que fa més de sis anys que va projectar-se– la promotora Desarrollos Arbe haurà de presentar el projecte executiu i aquest haurà de tornar a ser avaluat per les parts competents: Generalitat i Ajuntament de Tarragona. Paral·lelament, el consistori tarragoní assegura que està a pocs passos d’atorgar la llicència d’obres a la promotora. Està pendent de rebre un informe favorable dels Bombers de la Generalitat –en matèria d’accessos– i un altre de la Direcció General d’Aviació Civil, òrgan que pertany a l’Agència Estatal de Seguretat Aèria (AESA). No obstant això, la setmana passada es va conèixer l’aparició d’un nou entrebanc en aquest procés. El jutjat de Primera Instància número 7 de Tarragona ha prohibit, de manera cautelar, que l’actuació prevista inclogui un local i una habitació del palau gòtic de Ca l’Ardiaca –també coneguda com l’antiga rectoria de la Catedral–. Es tracta d’un local de 175 metres quadrats que el Grup Immobiliari Ferbor S.L. hauria adquirit l’any 2013. En aquest sentit, l’Ajuntament de Tarragona no ha volgut fer declaracions al respecte, mentre que el Departament de Cultura de la Generalitat destaca que «no tenim potestat en aquests termes. Es tracta d’un tema judicial, però és possible que calgui refer part del projecte».\nD’altra banda, Agràs subratlla que «la promotora haurà de presentar els estudis sobre què faran i com tractaran les pintures murals gòtiques de l’interior de l’edifici». Així mateix, assegura que «tots els requisits que demanem, ja sigui per elements patrimonials o relacionats amb el subsòl, són extrapolables a tota la ciutat. Tarragona és una ciutat forjada en el patrimoni i hi conviu d’una forma viva, no ho hem d’oblidar».


Notícia UPV Alcoi: La Universitat Politècnica de València publica una nova pàgina en la qual mostra l'historial de casos de COVID-19 entre PAS i PDI. | Campus d'Alcoi de la UPV\nSeguiment COVID-19 a la UPV\nLa Universitat Politècnica de València publica una nova pàgina en la qual mostra l'historial de casos de COVID-19 entre PAS i PDI.\nLa UPV fa pública una web amb informació sobre els casos de COVID-19 entre el personal d'administració i serveis (PAS) i el personal docent i investigador (PDI) ocorreguts des de setembre del 2020, data en la qual es va poder realitzar el registre sistematitzat.\nTotes les dades són proporcionades i actualitzades pel Servei Integrat de Prevenció i Salut Laboral (SIPSL) de la UPV, que continuarà afegint la informació setmanalment. La pàgina recull els casos cada set dies, el total des del primer registre i la incidència acumulada calculada sobre una població de 5.000 persones treballadores.\nA més, en la mateixa web estan desglossades també de forma setmanal les dades sobre l'origen de les infeccions i en quin campus s'han produït. Tot és recollit pel SIPSL a través del Centre de Salut Laboral Juana Portaceli, on alguns casos són valorats, o bé a través de la mateixa informació que PAS i PDI han proporcionat. En tot moment, s'ha realitzat la notificació pertinent a Salut Pública.\nLa pàgina serà accessible des del portal Tot sobre la COVID ue la Universitat Politècnica de València ja va fer públic a l'inici de la pandèmia.


Butaques en flames per rebre The Waterboys al Teatre Coliseum\nBORJA DUÑÓ Actualitzada el 17/04/2012 00:00\n260x366 Butaques en flames per rebre The Waterboys al Teatre Coliseum / CRISTINA CALDERER Butaques en flames per rebre The Waterboys al Teatre Coliseum / CRISTINA CALDERER\nCom en la paràbola del fill pròdig, les ganes de veure i escoltar un grup com The Waterboys solen ser proporcionals a la prolongació de les seves absències. Els de Mike Scott són cars de veure i ja fa gairebé deu anys de la seva darrera visita, de manera que quan van trepitjar l'escenari del Coliseum es van trobar amb unes butaques gairebé en flames. El públic, molt fidel, els va rebre amb grans honors i ells van correspondre amb un xou essencialment elèctric que, tot i servir de presentació del seu darrer disc, An appointment with Mr. Yeats (2011), va estar farcit de peces emblemàtiques.\nAmb el virtuós Stephen Wickham al violí, Ralph Salmins a la bateria, James Hallawell als teclats i Marc Arciero al baix, el quintet va mostrar un estat de forma immillorable i va emprendre un repertori sense fissures i amb moments veritablement explosius, com Rags , A girl called Johnny i Mad as the mist and snow . Post punk, rock'n'roll, folk, balades, tonades tradicionals celtes… tot encaixa d'una manera estranyament natural en la proposta de Mike Scott, un rocker lletraferit que no ha perdut ni una engruna de la seva energia.\nEl grup va dominar a la perfecció el tempo del concert tot i deixar per als bisos The whole of the moon (amb una desconcertant intro en clau de reggae ) i l'apoteòsica The fisherman's blues , una peça que condensa tots els elements que fan de The Waterboys un grup diferent i especial. Impossible enumerar tots els moments memorables d'un recital per sucar-hi pa que va fer saltar el públic de les cadires.


Pena màxima per a les dues menors acusades del crim de la nena de Seseña\nLes dues joves de catorze anys acusades de la mort d'una de tretze a la localitat de Seseña, a Toledo, el març passat, han reconegut avui els fets davant del jutge. Per això, les han condemnat a la pena màxima segons la llei del menor. La família de la víctima ha expressat la seva satisfacció amb la sentència.\n13/12/2010 - 15.54 Actualitzat 13/12/2010 - 16.40\nLa família de la víctima ha expressat la seva satisfacció amb la sentència.\nLes dues adolescents acusades pel crim de Cristina Martín de la Sierra, la menor de 13 anys que l'abril passat van trobar morta en una guixera abandonada de Seseña, a Toledo, hauran de complir la pena màxima que recull la llei del menor.\nEs tracta de cinc anys d'internament i tres més de llibertat vigilada per assassinat amb traïdoria, en el cas de l'autora material del crim, de 14 anys, i de dos anys d'internament en règim semiobert per a la segona, de la mateixa edat i acusada d'encobriment. El judici ha quedat resolt abans de la vista oral arran de l'autoinculpació de les dues noies. La família de la víctima ha expressat la seva satisfacció amb la sentència.\nNo hi ha hagut acord entre les parts, en canvi, pel que fa a la indemnització de la principal acusada a la família de Cristina, de manera que l'haurà de fixar el jutge.\nCristina Martín va desaparèixer després d'haver quedat en un descampat amb una companya de classe amb qui hi havia una forta rivalitat. La policia la va trobar al cap de quatre dies, ja sense vida, en una guixera, amb un fort cop al cap i talls als canells. La menor havia mort dessagnada després d'una llarga agonia.


La Porra Republicana entra en la recta final - ERC Barcelona\n20.05.2012 22.03 h\nLa Porra Republicana entra en la recta final\nResten 5 dies per a la final de la copa del Borbó i la Porra Republicana continua recaptant fons per a la Marató per a la Pobresa que diumenge vinent organitza TV3.\nAquest proper divendres, a les 22h, es juga la final de copa entre l'Athletic i el Barça i podeu venir a compartir emocions amb nosaltres als Lluïsos d'Horta (carrer de Feliu i Codina, 7-9 - Metro Horta L5).\nS'hi podrà accedir al local a partir de les 21h i les persones que hagin fet aportacions a través de la Porra tindran accés lliure, mentre que la resta també podran accedir-hi abonant un tiquet reduït amb una consumició. Hi haurà servei de bar amb entrepans.\nComptarem amb la presència d'una àmplia representació d'ERC Barcelona i també ens acompanyarà el Pare Manel, una persona molt implicada amb el col·lectiu de persones en risc d'exclusió social.\nUn cop finalitzi el partit farem una petita cloenda i donarem a conèixer la recaptació final de la Porra Republicana que lliurarem de forma íntegra a la Fundació de la Marató. Finalment sortejarem d'entre les persones encertants del resultat de la final unes entrades per a un espectacle del Grec que proporcionarem ERC Barcelona i també entrades per als Vespres de Jazz que organitza i ens proporcionarà Lluïsos d'Horta.\nDe moment s'hi han afegit a la Porra Republicana diverses persones a títol individual i també els Lluïsos d'Horta que ens cedeixen el seu teatre per a veure la final i la Penya Barcelonista 100x100 de Sant Andreu del Palomar.\nEncara pots participar amb la Porra Republicana i fer aportacions de formes diverses. Aquí trobaràs les instruccions per a fer-ho. Si vens a veure la final amb nosaltres, vine una estoneta abans. L'aforament del Teatre és limitat a 405 persones.


Els detinguts per robar coure es feien passar per treballadors d'Adif - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEls arrestats es vestien amb uniformes d'empreses subcontractades per fer manteniment de les vies\nEls sis detinguts com a presumptes integrants de la banda de lladres de coure que el 15 de desembre passat va provocar el col·lapse del servei de Rodalies hauria comès més de 150 robatoris, amb més de 3.500 metres de cable robat i sempre simulant que eren treballadors d'empreses subcontractades per Adif.\nSegons van informar ahir els Mossos d'Esquadra, després que el conseller d'Interior, Jordi Jané, donés dimecres els primers detalls de la detenció de la banda, als arrestats els han intervingut vestimenta de treball d'empreses, falsificacions de nòmines i d'autoritzacions d'Adif, així com material informàtic. Els detinguts s'havien especialitzat a sostreure cablejat aeri tipus Feeder, que requereix una metodologia i especialització diferents que en el cas del coure terrestre. La policia sospita que són responsables d'una vintena de robatoris només des de l'any passat, encara que de moment els acusa de quatre cops, amb els quals haurien obtingut uns 24.000 euros amb la venda del coure.\nEls sis detinguts, tots ells de nacionalitat espanyola, residents a Catalunya, i d'entre 25 i 45 anys, van ser arrestats ahir a la matinada quan van ser sorpresos mentre intentaven cometre un nou robatori a l'Espluga de Francolí.\nUn informe pericial d'Adif apunta que els arrestats podrien ser els autors de més de 150 robatoris de coure d'aquest tipus des de l'any 2009 a causa del modus operandi utilitzat pels lladres, que es va detectar a Catalunya a partir del 2008.


No volem més peatges - Periòdic del Camp de Túria\nFa més d’any i mig que una de les propostes de Compromís es feia realitat a l’Estat Espanyol. Era l’alliberament de l’AP-7, una reivindicació històrica del Poble Valencià que la Coalició va posar damunt la taula al Congrés i el Senat en reiterades ocasions i que, finalment va veure la llum l’últim dia de 2019 amb l’aixecament de les tanques dels seus peatges.\nVa ser un moment històric, ja que esta infraestructura viària la teníem més que pagada en les concessions que s’havien anat prorrogant entre governs de la UCD, PSOE i PP durant prop de 50 anys . A partir d’eixe moment, els 367 quilòmetres de l’autopista entre Tarragona i Alacant s’integraven a la xarxa estatal de carreteres d’alta capacitat gratuïtes i es gestionarien de forma directa pel Ministeri de Foment.\nEste fet va suposar un estalvi molt gran, no sols per als vehicles particulars, sinó també per als transportistes que tenen en l’AP7 un eix referent en la Mediterrània, ja que esta via és l’arteria que subministra tot tipus de mercaderies entre el centre europeu i el nord africà, i que mostra la necessitat de desenvolupar i articular el tant reclamat corredor mediterrani i una bona xarxa de rodalies en la Comunitat.\nAra, ens hem assabentat que el Govern Espanyol vol fer un pas enrere i fer que les autovies siguen de pagament a tot l’Estat. Una equivocació de primer ordre, ja que les valencianes i els valencians tenim més que pagades les nostres autovies i autopistes, i volem gaudir d’elles sense cap peatge o impost merament recaptatori amb l’únic objectiu de fer Caixa.\nEsta mesura sembla clarament injusta, ja que el pes impositiu recaurà novament en els mes desfavorits, els treballadors i professionals que usen estes vies de gran capacitat per a exportar els nostres productes i mercaderies, així com també en els usuaris turistes que, majoritàriament usen estes vies per no poder usar altres transports més cars, alhora que són una part important del ingressos al nostre PIB autonòmic i una font de creació d’ocupació.\nNo volem pagar novament peatges. El Govern espanyol no pot jugar amb el pa de milions de valencians i valencianes. Per contra, ha de començar a executar les obres i infraestructures compromeses en els pressupostos de l’Estat, pagar el deute històric que arrossega amb el País Valencià i fer una revisió en profunditat del finançament autonòmic. La resta són ocurrències sense precedents, sobretot ara, que havien aconseguit revertir una situació de peatges injustos i sobreexplotats en l’AP7.\nEl President Sánchez ha de mirar cap al futur i ser lleial amb els ciutadans valencians, complir amb els acords adoptats amb Compromís i capitalitzar el nostre territori per a fer de la nostra terra un espai d’oportunitats i projectes de vida. Però, això no es fa amb nous peatges.\nTags: AP-7, movilitat, paco garcia, peatges, transport


Política de cookies – Celler Can Sais\nUna cookie és un petit fitxer de text que s’emmagatzema en el seu navegador quan visita gairebé qualsevol pàgina web. La seva utilitat és que la web sigui capaç de recordar la seva visita quan torni a navegar per aquesta pàgina. Les cookies solen emmagatzemar informació de caràcter tècnic, preferències personals, personalització de continguts, estadístiques d’ús, enllaços a xarxes socials, accés a comptes d’usuari, etc. L’objectiu de la cookie és adaptar el contingut del web al seu perfil i necessitats, sense cookies els serveis oferts per qualsevol pàgina es veurien minvats notablement. Si desitja consultar més informació sobre què són les cookies, què s’emmagatzemen, com eliminar-les, desactivar-les, etc., li preguem s’adreci a aquest enllaç.\nEn qualsevol moment podrà exercir el seu dret de desactivació o eliminació de cookies d’aquesta web. Aquestes accions es realitzen de forma diferent en funció del navegador que esteu utilitzant. Aquí li deixem una guia ràpida per als navegadors més populars.


catalunya.ffw: Desconnexió / Fulls de ruta / Concert econòmic\n"Desconnexió / Fulls de ruta / Concert econòmic"\nMitjans de comunicació i desconnexió\nBèlgica penja d’un fil. Un fil gruixut i resistent que es la ciutat de Brussel·les però un sol fil al cap i a la fi. Si s’ha arribat fins aquí, a tocar de la desintegració d’un estat europeu de primer nivell, és perquè la desconnexió entre flamencs i valons és gairebé total. L’estat belga és avui una closca buida sota la qual fan la seva dues comunitats amb sistemes de comunicació tancats i nul·la permeabilitat. A Flandes i Valònia les narracions de la realitat, que la interpreten alhora que la construeixen, els allunyen més i més i fan la separació, de fet o de dret, un futur imminent.\nLa realitat catalana és ben diferent. Els mitjans de comunicació espanyols tenen una presència forta al país i massa sovint els mateixos mitjans catalans eviten posicionar-se entorn d’un punt de vista nacional sintonitzant amb els propis interessos. Però és possible que alguna cosa estigui canviant i la sentència de l’Estatut podria ser un punt d’inflexió. Una fita en el camí a la progressiva desconnexió catalana del sistema comunicatiu espanyol. Els mitjans s’han atomitzat, televisió i premsa inclosa, i la tendència ideològica de la nova oferta (també pel que fa a la qüestió nacional) ha tendit a allunyar-se del centre. Els darrers deu anys els nous mitjans d’abast espanyol tenen un perfil ideològic força extremat. La Razón, La Gaceta y Publico en son un bon exemple però el mateix ha passat amb els nous canals de TDT i els mitjans digitals de mes influència. La sentència de l’Estatut és un dels primers esdeveniments polítics de primer ordre en que les narracions dels mitjans a Madrid i Barcelona s’assemblen com un ou i una castanya. Però allò més important es que per als catalans que rebin el missatge de la premsa madrilenya més dura el missatge és tan desmesurat, tan allunyat de la realitat catalana a peu de carrer, que serà difícil que aquests mitjans no perdin part de la seva credibilitat (la poca o molta que puguin tenir) Catalunya endins.\nContra els fulls de ruta\nConvergència i el Sr. Artur Mas tenen el seu full de ruta cap al dret a decidir. Esquerra i el Sr. Puigcercós tenen un full de ruta cap a la independència. Reagrupament i el Sr. Carretero tenen també el seu full de ruta cap a l’estat propi. I tot plegat sona una mica ridícul. La política és una mica mes complexa que un mapa de carreteres i pretendre que la solució al plet nacional català depèn de quatre passos ben trobats, l’un darrere l’altre. faria riure si no fos massa dramàtic. Els fulls de ruta han fet fortuna a Catalunya però desterrar l’expressió del vocabulari polític del país seria una gran idea.\nMontilla i el concert econòmic\nEl President Montilla explica en un llibre publicat fa pocs dies que es mostra contrari al concert econòmic perquè aquesta formula fiscal faria inviable l’estat espanyol. Resulta preocupant perquè no només demostra que la fidelitat nacional del President Montilla no acaba d’estar ben calibrada, també fa evident que no acaba d’entendre de què va això del concert i és difícil saber que és més preocupant. Al President de la Generalitat allò que li ha de treure el son és la viabilitat econòmica de Catalunya, en dubte pel dèficit fiscal que ens ofega. Qualsevol altra cosa hauria de ser motiu suficient per a la moció de censura. Però encara més enllà el MHP Montilla parla com si el concert econòmic suposés que els catalans tallessin qualsevol aportació fiscal a l’estat i no és així com funciona. L’atractiu principal del concert econòmic és el control sobre els propis recursos i la posició de força negociadora que se’n deriva. Que la Generalitat recaptés els tributs catalans no implicaria, necessàriament, el final d’una “solidaritat” amb Espanya que es negociaria separadament però que garantiria eines per evitar l’expoli que patim fins avui.\nVOTEU EL BLOC AQUÍ!\nPublicat per Marc Arza a 11:26 p. m.\nEtiquetes de comentaris: Bloc Gran del Sobiranisme, Economia, Política, Premsa\nDiscrepo. Calen fulls de ruta i calen fulls de ruta clars. El problema d'aquests anys era justament que no hi havia fulls de ruta sinó pur tacticisme i política de curta volada. Si l'objectiu hagués estat clar i l'estratègia per aconseguir-la també tot el procés de l'Estatut hauria anat d'una altra manera i no hauria acabat com ha acabat. Si algú vol el meu vot que em mostri el full de ruta i que me'l pugui creure.


L'Ateneu Popular 9 Barris celebra el 40 aniversari amb música i arts escèniques | Barcelona Cultura\nL'Ateneu Popular 9 Barris celebra el 40 aniversari amb música i arts escèniques\nMúsica, teatre, dansa, circ... Amb totes aquestes disciplines l'Ateneu Popular 9 Barris es disposa a celebrar el seu 40 aniversari. Arrenquen dissabte, 11 de febrer amb la música contundent de Def con Dos (a la foto), Mateólika i Meconio.\nSerà la primera actuació d'una edició extraordinària del cicle Cítric, que servirà per celebrar l'aniversari d'aquest actiu centre barceloní amb algunes de les disciplines artístiques a les quals habitualment serveix d'escenari.\nLa celebració comença dissabte a les 18 h, quan hi haurà un acte gratuït durant el qual es presentarà als assistents les celebracions de l'aniversari del centre, nascut el 1977 de l'ocupació veïnal d'una planta asfàltica. Amb els anys, l'Ateneu s'ha convertit en un dels espais més destacats del circ barceloní, però també en un projecte que utilitza la cultura com a eina de transformació social.\nSentireu a parlar de la història i les intencions d'aquest espai barceloní durant tot aquest any. D'entrada dissabte, quan hi haurà la presentació de les celebracions però també (23 h; 10 €) un triple concert que diu molt sobre l'escenari que l'acull. Tocaran els Def con Dos, una banda de rap metal que aquest 2017 pensa treure un disc nou i que s'ha vist sacsejada aquest any passat per la sortida de la banda de Peón Kurtz i, especialment, per la condemna judicial a César Strawberry, líder del grup, a causa d'uns tweets.\nAmb ells, Mateólika, una banda de comedy punk rock liderada per David Mateos que es defineix com a "cantautor d'extraradi" i que combina en els seus treballs la irreverència i la reivindicació, tot amb un estil en el qual no falten l'humor i la diversió.\nTanquen la nit les Meconio, la banda de pop punk i extreme-pop formada per Leti i Delia. Són unes més que dignes representants del fenomen riot grrrl a casa nostra. I no, ni el capitalisme i ni el sistema patriarcal estan entre les seves preferències.\nSí, el concert de Def con Dos, Mateólika i Meconio a l'Ateneu Popular 9 Barris serà dels que es fan difícils oblidar, però no serà l'única celebració del 40 aniversari del centre. Dins del cicle Cítric, us han preparat tres cites més, cadascuna de les quals començarà a la tarda amb una activitat gratuïta (xerrades, tallers, un festival de cultura urbana...) i continuarà a la nit amb un espectacle de pagament.\nAixí, el 18 de març podreu veure Hazte Banquero, l'espectacle amb el qual la companyia Conservas va donar la campanada en l'últim Grec Festival de Barcelona; el 22 d'abril tindreu circ amb la Cia Marcel et ses drôles de femmes i, el 20 de maig, tindreu una mostra de la dansa més nova amb els Iron Skulls i l'espectacle Sinestesia. Pareu atenció perquè després d'aquesta data hi haurà un tancament del cicle amb el cantautor Albert Pla com a convidat.


Carles l'Infant - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nc. 847 (Gregorià)\n29 setembre 866 (18/19 anys)\nRei d'Aquitània (865–866)\nRei d'Aquitània (855–863)\nLluís II de França, Lotari el Coix, Carloman, fill de Cales el Calv, Drogo, Pipí, Carles, Judith de France, Rothilde, Ermentruda, Hildegarda, Gisela i Rotruda\nEl 855 a petició de la noblesa revoltada, el seu pare va acceptar el nomenament del seu fill Carles d'uns 8 anys com a rei d'Aquitània sent coronat a Llemotges l'octubre del mateix any. Pipí II d'Aquitània va utilitzar llavors mercenaris normands que van remuntar el Loira, però foren rebutjats per les forces de Carles l'Infant (no és conegut com a Carles d'Aquitània per confusió amb Carles el germà de Pipí que és conegut amb aquest nom) a la rodalia de Poitiers i només uns 300 normand es van escapar de la matança i van poder tornar als seus vaixells.\nAliats els nobles aquitans a senyors francesos descontents, van enviar diputats a Alemanya per demanar a Lluís el Germànic d'anar a França i Aquitània per lliurar als dos pobles de la dominació de Carles el Calb. Aquest se'n va assabentar i per por de perdre el tron va fer diversos passos per guanyar el favor del poble (dels nobles) i el 7 de juliol del 856 va tenir una assemblea a Quierzy on es van reunir els senyors seculars i eclesiàstics (7 de juliol); en aquesta assemblea Rodolf, germà de l'emperadriu Judit de Baviera i per tant oncle de Carles el Calb, va fer propostes d'arranjament en nom dels malcontents. Carles el Calb va acceptar ràpidament i les va compilar en forma d'edicte, sent publicades a França i Aquitània, prometent rectificar tots els defectes del seu govern i satisfer tots els greuges que es presentessin contra ell, i dictava un perdó general als que abandonessin el partit de Pipí II, convocant a la noblesa per una nova dieta a Verberie pel 26 de juliol, on esperava que la major part dels senyors rebels, amb les promeses rebudes, es presentarien i se sotmetrien; però es va equivocar i quasi cap hi va voler anar (esperant a Lluís el Germànic que estava en campanya contra els eslaus). Carles va convocar una nova assemblea a Baisieu però els malcontents persistien en el seu desafiament i van refusar anar-hi, ja que esperaven al rei de Germània i no volien acordar res sense la seva participació. Això va alarmar a Carles que veia com la noblesa es podia abocar als braços del seu germanastre si aquest arribava, i va decidir guanyar als nobles a qualsevol preu, convocant una nova dieta a Neaufle (Neaufles-Saint-Martin) l'1 de setembre, i aquest cop i van anar una part dels malcontents però van al·legar no poder fer cap acord per manca de molts altres; però finalment, veient que el rei Lluís el Germànic no es presentava a causa de la guerra que sostenia contra els eslaus, van acabar anant a una nova dieta a Chartres l'11 d'octubre, i es va acordar la pau. Llavors els nobles aquitans que amb més o menys convicció defensaven a Pipí el van abandonar per sotmetre's a Carles el Calb demanant altre cop la corona pel seu fill Carles l'Infant. Concedit això (14 d'octubre del 856) van tornar amb aquest príncep a Aquitània.\nHavia passat un any quan molts nobles aquitans, que en realitat a qui volien era a Lluís el Germànic, es van aliar altre cop a nobles francesos contra Carles el Calb. Llavors va esclatar la revolta a Aquitània i els nobles es van declarar de moment per Pipí II que d'estar aïllat i quasi amagat, va tornar a tenir un partit al seu costat. Pipí no confiava en els magnats del país i havia buscat el suport dels normands, als que va utilitzar per assolar principalment el Poitou el 857. Poitiers fou saquejada. Ranulf I de Poitou era un dels nobles que romania lleial a Carles l'Infant, mentre que al bàndol de Pipí destacava Bernat d'Alvèrnia.\nEls normands havien establert una base a l'illa d'Oisel, a la desembocadura del Sena. Carles el Calb va reunir un gran nombre de vaixells per expulsar-los d'aquesta posició clau a l'estiu del 858 i els va assetjar (juliol). El seu fill Carles l'Infant se li va unir amb les tropes d'Aquitània. Al seu darrere arribava Pipí II que havia rebut propostes de pau de Carles el Calb i anava a signar la pau. L'acord fou finalment signat i establia que Pipí perdria un nombre de comtats i abadies; cap historiador contemporani explica en detall quins territoris va perdre i si va conservar (o més aviat recuperar) el títol de rei als països que li foren reconeguts. Fos com fos la pau fou de curta durada (un any).\nCarles fou expulsat de França al novembre del 858 pel seu germanastre Lluís el Germànic, però va recuperar el poder el 859. A l'estiu o la tardor del 859, Carles el Calb, veient que ja no tenia res a témer de Lluís el Germànic, va trencar la pau i va reprendre les hostilitats contra Pipí II d'Aquitània. Els nobles van abandonar una vegada més a Pipí i es va haver de refugiar amb els bretons amb la protecció d'alguns senyors de Nèustria que romanien rebels a Carles. Carles l'Infant tornava a ser reconegut tot i que la seva autoritat era nominal (tenia llavors uns 12 anys).\nEl 862 Pipí va formar aliança amb Lluís, fill de Carles el Calb (el futur Lluís II de França) que es va revoltar contra el seu pare. Carles l'Infant que tenia 15 anys, es va casar amb la vídua del comte Humbert contra la voluntat del seu pare i sota consell d'alguns cortesans entre els quals podria estar Esteve d'Alvèrnia i Egfrid o Acfred (després comte de Bourges). La seva negativa a obeir al pare el posava al costat del seu germà rebel, Lluís, que es va aliar també dels bretons, però fou derrotat al cap de poc per Robert el Fort i va haver de fugir i quedar sotmès a la clemència del seu pare. Carles el Calb va voler tornar a l'obediència al seu fill Carles i el va cridar a una conferència a Mehun-sur-Loire (o Meung-sur-loire) el maig del 862 a la que va estar present també la reina Ermentruda (la mare de Carles), on li va prometre el perdó i li va donar seguretat pel futur si en endavant feia cas dels seus consells, però aquestes ofertes no foren escoltades per Carles, que va tornar al seu regne poc disposat a respectar la submissió que nominalment va haver de fer, i les relacions es van anar enverinant.\nLa pau de Carles el Calb amb els bretons el va deixar lliure. L'octubre del 863 el rei de França va celebrar una dieta a Verberie on es va decidir sotmetre a Carles l'Infant que tenia el suport de la major part dels senyors del país, reunint totes les forces possibles. Marxa d'Auxerre (2 de desembre de 863) cap a Nevers amb la intenció de passar el riu Loira per anar a buscar el seu fill a Bourges, on tenia la seva capital. Carles llavors, per temor a la colera del pare, no el va deixar passar el Loira i va córrer a trobar-lo amb els grans del regne i sotmetre's implorant la seva clemència a Nevers, en terres que eren domini familiar d'Esteve d'Alvèrnia. Carles el va perdonar després d'un nou jurament de fidelitat que també van haver de fer tots els senyors aquitans del seu seguici. Llavors li va ordenar restar al costat seu i de fet el regne d'Aquitània va quedar dissolt de fet sota l'autoritat efectiva de Carles el Calb, encara que sobre el paper Carles l'Infant restava nominal rei d'Aquitània.\nDesprés de l'assemblea general de Ver (Verneuil-sur-Oise) el maig del 865, a petició dels grans i dels bisbes, Carles el Calb va enviar altre cop a Carles l'Infant a regnar a Bourges com a rei d'Aquitània. Carles s'havia ferit durant una cacera quan va voler provar el valor de dos dels seus vassalls, Alboí i Bettó; tornaven de nit i Carles es va amagar i quan va veure venir a Alboí va fingir un atac per veure com reaccionava, però Alboí que no sabia qui era li va donar un cop amb l'espasa al cap i el va fer caure del cavall i el va ferir; encara li va donar més cops fins que es va adonar de qui era i llavors va fugir. La recuperació de la ferida fou molt lenta, ja que era força greu. Sense recuperar del tot va marxar a Aquitània; allí els aquitans van detrotar als normands establerts a la regió de Charente. La ferida de Carles no s'acabava de curar i finalment el 29 de desembre del 866 va morir per aquesta causa. El seu germà Carloman es va ocupar dels funerals i el va fer enterrar a l'abadia de Sant Sulpici de Bourges. No va deixar fills.\n↑ 1,0 1,1 1,2 Armand Désiré de La Fontenelle de Vaudoré, J. P. Marcou Dufour Histoire des rois et des ducs d'Aquitaine et des comtes de Poitou Derache, 1842\n↑ 2,0 2,1 Ferdinand Lot a La grande invasion normande de 856-862 Bibliothèque de l'école des chartes, 1908, Volume 69\nClaude Charles Fauriel Història de la Gàl·lia meridional sota el domini dels conquistadors germànics, Paulin, 1836\nJoseph Calmette La Diplomàcia Carolíngia, Slatkine\nFerdinand Lot La gran invasió normanda de 856-862, Biblioteca de l'escola de les cartes, 1908, Volum 69\nFerdinand Lot El Loira, l'Aquitaine i el Sena de 862 a 866. Robert el Fort, Biblioteca de l'escola de les cartes, 1915, Volum 76\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Carles_l%27Infant&oldid=28957588»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 25 des 2021 a les 20:45.


dijous, 1 de setembre de 2011 16:07\nLes persones que dediquen el seu temps a acompanyar gent gran i formen part de les entitats de la Federación Nacional Amigos de los mayores, de la qual Amics de la gent gran n’és membre, han rebut un reconeixement al seu esforç. Es tracta del Premi Estatal al Voluntariat Social 2011, uns guardons que s’atorguen anualment per reconèixer públicament la tasca de persones o entitats en activitats de promoció del voluntariat.\nLa Federación, que integren les fundacions Amigos de los mayores a Madrid, Amics de la gent major a València, i Amics de la gent gran a Catalunya, ha estat guardonada en la categoria de Premi Especial dins de la modalitat col·lectiva. Un fet que ha destacat especialment el coordinador de Voluntariat d’Amics de la gent gran, Albert Quiles, per qui el guardó suposa un reconeixement a les tres entitats i a la trajectòria dels prop de 25 anys d’Amics de la gent gran.\n“Permet sobretot retre homenatge i recordar totes les persones que han contribuït amb la seva acció diària a la lluita contra la soledat de les persones grans, des dels fundadors fins als voluntaris actuals”, ha explicat. Segons l’Albert, el premi, el més important de tot l’Estat en aquest àmbit, aporta visibilitat a la tasca d’Amics de la gent gran i posa de manifest que es necessiten més persones voluntàries per realitzar-la.\nDel lliurament d’aquest guardó s’encarregaran els Prínceps d’Astúries durant el Congrés Estatal de Voluntariat, que tindrà lloc els propers dies 22, 23 i 24 de novembre a la Corunya. Els voluntaris que vulgueu celebrar plegats aquest reconeixement teniu dues oportunitats que no us podeu perdre: el sopar de voluntariat del proper 16 de setembre i la Trobada de Voluntaris del proper 5 de novembre. Enhorabona a tots els voluntaris!\nFoto: Maite Parellada


Arxius de fuentes agua feng shui - Sintonitza amb el teu espai, harmonitza la teva vida\nEtiqueta: fuentes agua feng shui\nBloc\tFeng shui, fuentes agua feng shui, poder agua, poder aigua, prosperidad feng shui, prosperitat feng shui, ubicació piscines, ubicación piscinas\nL’aigua l’activador més potent en l’art del Feng Shui\nby Lídia Serret 22 de April de 2018\nEntrem ja de ple en l’estació de la primavera i un dels projectes més demandats durant aquesta estació són les construccions de piscines. Les empreses vinculades a aquest sector es submergeixen de ple en el seu millor moment, la seva temporada alta, accelerant el seu ritme per poder lliurar a temps les piscines abans que arribi l’estiu.\nLes piscines es converteixen en un element molt valorat en els mesos d’estiu. Encara que el temps útil anual d’una piscina exterior és molt curt, sol ser de molta qualitat ja que aquesta vinculat a moments de relax, oci, diversió i trobades amb familiars i amics.\nA nivell del mercat immobiliari, les cases amb piscina estan molt més re-valoritzades que les cases que no en tenen i a més es venen molt més ràpid. Això és degut perquè per a moltes persones la seva casa ideal, la que tenen en ment, és un xalet amb garatge, jardí i piscina.\nÉs curiós observar les dades recollides en aquest estudi i veure que un tant per cent molt elevat de la població desitja el mateix tipus de casa. Crec que en realitat tots els éssers humans aspirem a experimentar emocions molt similars a nivell emocional però a nivell material, des del meu punt de vista, crec que aquestes emocions es poden manifestar de moltes maneres.\nA mi personalment tot això em fa reflexionar molt sobre l’ésser humà, la plasticitat mental i la influència de tot el que ens envolta. I en aquest cas no em refereixo a l’entorn exterior dels espais habitats sinó al poder mediàtic, la televisió, les pel·lícules, els anuncis, les imatges, etc. Tots aquests estímuls influeixen moltíssim en les nostres vides i creen imatges estandarditzades d’una vida ideal.\nPerò deixem aquesta petita reflexió personal a un costat i centrem-nos al tema d’avui, la repercussió de l’aigua en el teu entorn més immediat.\nPiscines i sistemes aquàtics\nLes piscines i els artefactes aquàtics, ja siguin naturals o artificials, encara que no ho sàpigues, són una peça clau en la teva vida. En l’anterior article, vaig fer un petit esment a aquest tema per introduir aquest aspecte tan important en l’art del Feng Shui.\nExisteixen molts articles escrits sobre com haurien de ser les piscines i els estanys segons el Feng Shui. Les formes, els colors són importants però l’aspecte més rellevant de qualsevol recipient aquàtic de grans dimensions és la seva ubicació.\nSituar una piscina en una zona o una altra d’un habitatge pot generar efectes favorables o desfavorables. La traducció literal del Feng Shui és vent – aigua; el vent actua com un emissor bufant, movent i nodrint a l’aigua i aquesta recepciona i emmagatzema la informació que el vent li ha transmès.\nEls missatges de l’aigua\nPer explicar això de manera més empírica, em recolzaré amb els estudis realitzats pel científic japonès Masaru Emoto. Aquest científic va estudiar, va analitzar i va demostrar que l’efecte de determinats sons, paraules, pensaments i sentiments poden alterar l’estructura molecular de l’aigua. Va demostrar que aquest líquid incolor està viu i que és capaç d’emmagatzemar en la seva memòria molecular qualsevol informació que se li transmeti.\nMasaru Emoto va treballar amb una màquina de ressonància magnètica que el va ajudar a mesurar la vibració de l’aigua. Amb aquest aparell va transferir informació a un petita mostra d’aigua i va demostrar que aquesta té la capacitat de retenir la informació.\nEmoto es va associar amb un fotògraf professional i van començar a fotografiar l’aigua cristal·litzada després d’haver-la exposat a la vibració d’un missatge positiu a través de so, la veu, el pensament o el sentiment. Van obtenir resultats espectaculars, on es poden veure les fotografies dels cristalls hexagonals que es van formar de l’aigua cristal·litzada una vegada exposada a una freqüència vibratòria elevada.\nLa investigació d’Emoto, està vinculada a les paraules, d’un altre científic, Nicolas Tesla, que va dir “si desitges descobrir els secrets de l’Univers pensa en termes d’energia, freqüència i vibració”. Tot el que existeix al món físic és una vibració en un estat més o menys elevat.\nConstruir una piscina, un estany o posar una font que mou l’aigua tindrà un efecte o un altre segons el lloc i el moment present. Cada orientació cardinal d’una casa rep una impronta energètica que amb el pas del temps va canviant. L’aigua emmagatzemarà i retindrà un Qi més o menys benèfic segons la seva ubicació.\nEl poder de l’aigua\nL’aigua és el potenciador més poderós que es pot usar en el Feng Shui perquè l’aigua té la capacitat de sentir la vibració i donar una resposta perquè la naturalesa es comunica a través d’ella.\nEn Feng Shui Clàssic, existeixen els anomenats mètodes d’aigua. Són mètodes avançats que permeten detectar les direccions més favorables per l’aigua. Alguns d’aquests mètodes són fórmules avançades que requereixen de dades i de precisió per situar exactament un artefacte aquàtic tant per al tema del flux com la seva ubicació.\nAvui dia estan molt de moda decorar els espais, tant interiors com a exteriors, amb alguna font. N’hi ha de totes les formes i materials però quan parlem d’activar la prosperitat d’un hàbitat amb l’aigua, cal tenir en compte no solament la ubicació de la font sinó també el moviment i la quantitat.\nÉs important que sàpigues que les fonts en cascades no són tan poderoses com les fonts horitzontals. Això es deu al fet que el moviment d’una font en cascada és de baixada i en cada caiguda l’aigua perd força. És més interessant retenir i mantenir la qualitat de l’energia amb les fonts horitzontals que generen moviments circulars i l’aigua va adquirint més força.\nCom veus és un tema una mica més complex del que sembla aparentment. Per aquest motiu he escrit aquest post, per poder aportar una mica de consciència sobre aquest tema. Desitjo que aquest article t’hagi servit per entendre la força i el poder de l’aigua.\nSi desitges posar en pràctica qualsevol remei de Feng Shui que hagis llegit fes-ho però sobretot no instal·lis les fonts decoratives al teu espai si no tens coneixement de les fórmules de l’aigua perquè podria tenir un efecte negatiu en la teva vida.\nI per descomptat si la teva intenció és construir una piscina o estany informa’t bé amb un professional del sector abans de començar el projecte.\nSi després de llegir aquest post et sorgeix algun dubte pots deixar el teu comentari que el respondré encantada.\nInteriorista especialitzada en l’art del Feng Shui www.art27.es\nEtiquetes Feng shui, fuentes agua feng shui, poder agua, poder aigua, prosperidad feng shui, prosperitat feng shui, ubicació piscines, ubicación piscinas


El temps a Palamós: Dimecres 25 de maig: encara una mica de pluja i la tramuntana pren el relleu\nDimecres 25 de maig: encara una mica de pluja i la tramuntana pren el relleu\nCel ennuvolat per un extens mantell d'estratocúmuls el passat dimecres 25 de maig al matí. Font: càmera web de Palamós\nLa pertorbació que ens havia afectat durant el jorn anterior es va anar enretirant de mica en mica durant el passat dimecres 25 de maig.\nEls nostres baròmetres van enregistrar aquest fet de forma evident. Es va observar com la pressió en superfície s'anava incrementant, amb un mínim de 1010 hPa de matinada i un màxim de 1019 hPa al vespre.\nLes precipitacions també van anar desapareixent, però encara van anar caient alguns plugims de matinada i al matí-migdia, els quals acumularen 3,6 mm a Palamós-La Fosca i 2,8 mm a Palamós (Barri Vell) i a Palamós-Passeig del Mar.\nA la resta del Baix Empordà, segons Meteocat, aquell dia van caure 5,8 mm a Castell d'Aro, 4,6 mm a Palafrugell, 4,4 mm a La Bisbal d'Empordà, 3,3 mm a Torroella de Montgrí i 2,8 mm a La Tallada d'Empordà.\nMalauradament, després de les pluges, la tramuntana i el mestral van anar agafant el relleu i la franja més superficial del sòl va començar a assecar-se de manera inexorable. De fet, es pot apreciar que la humitat relativa va enregistrar un mínim del 39 % per culpa del vent sec del nord.\nLa situació de tramuntana es va afiançar a la Costa Brava, degut a l'entrada de l'anticicló de les Açores en forma de falca i a la presència de baixa pressió al Mediterrani Occidental. Entre els dos centres d'acció s'establí un marcat gradient isòbaric i, a més a més, el vent s'encaixà entre els Pirineus i els Alps.\nA part de les precipitacions, els núvols i el vent, l'altre protagonista del panorama meteorològic fou la temperatura.\nPer segon dia consecutiu, el mercuri no va poder enfilar-se gaire, sobretot si ho comparen amb la calor d'estiu que hi havi hagut tres dies enrera. No obstant això, s'aprecià un cert repunt de la temperatura màxima respecte el dia abans, gràcies al vent reescalfat i a l'obertura de clarianes al migdia-primeres hores de la tarda.\nPer exemple, tot i la presència de l'isoterma de 7,3 ºC a 850 hPa, a La Bisbal d'Empordà van tenir 23,6 ºC de màxima (el dia abans 19,7 ºC).\nA Palamós vàrem anotar 22,0 ºC de màxima (el dia abans 20,9 ºC).\nMés dades meteorològiques del passat dimecres 25 de maig: Temperatura mínima 13,1 ºC. Estat del cel dominat pels núvols., al matí s'observaren de 2/8 a 8/8 Cu, Sc i St, a més de 0/8 a 6/8 Ac, pluja, plugim., a la tarda van veure's 2/8 a 7/8 Cu, Sc i St, a més de 1/8 a 4/8 Ci, Ac i As.\nVent: fins les 07:30h vent de direcció ONO, O, NO i NNO, a 5-10 km/h de mitjana., llavors vent del NNO, N i NO, a 15-20 km/h de mitjana., a partir de les 09:00h vent del NNO, NO i N, a 25-30 km/h de mitjana., a partir de les 13:00h vent del NO i ONO, a 15-20 km/h de mitjana., a partir de les 16:00h vent del NO, ONO, OSO i NNO, a 15-20 km/h de mitjana. Ratxa màxima de vent 60 km/h NNO (66 km/h al Passeig del Mar). Marejol. Mar endins onatge sig. de 2,81 m a les 08:00h, de 3,28 m a les 13:00h i de 2,58 m a les 22:00h. Alçada màxima 5,22 m a les 12:00h. Humitat del 39 al 85 % Pressió atmosfèrica màxima 1010 hPa, mínima 1019 hPa.\nMapa de pressió en superfície del passat dimecres 25 de maig a les 07:00h. Veiem una falca anticiclònica entrant per l'oest de la península Ibèrica i baixa pressió al Mediterrani Occidental.\nAbundants altocúmuls el passat dimecres 25 de maig al migdia. Font: càmera web de Palamós\nCel ennuvolat per un extens mantell d'estratocúmuls el passat dimecres 25 de maig al vespre. Font: càmera web de Palamós


Inversions en promocions i hotels a la Península i al Carib\n49 de les 70 empreses participades són immobiliàries\nA.T. Palma. 16/06/2013 00:00\nI quan la situació del mercat immobiliari s'anava tancant a Balears i a algunes altres zones de l'Estat on Sa Nostra i els seus socis invertiren, com a Múrcia, semblava adient trobar altres fórmules per donar rendibilitat al capital.\nLa sortida a l'estranger és, des d'un punt de vista teòric, una gran idea, sempre que els companys de viatge siguin els adequats. A més, tenint en compte que el mercat internacional també patia ja la desacceleració del negoci immobiliari, calia anar alerta. L'aposta de l'entitat fou el finançament de diferents projectes constructius a Cancún, Cuba i els Estats Units. Així ha quedat palès en fer una repassada al llistat de societats participades per Sa Nostra o les seves empreses instrumentals com Invernostra, Netmobilia, Resnostrum, Sonmobilia 2008, Rentmobilia o Som Promociones 2004, per citar-ne algunes de les que han estat transferides a BMN en funció de l'acord de segregació de tots els actius i el negoci bancari de la Caixa de Balears.\nMés de 70 empreses amb participació de Sa Nostra figuren en el llistat de les societats dependents (amb control total de l'accionariat), multigrup (amb poder de decisió conjunt amb altres socis) o associades (amb participació al voltant del 20% del capital social), segons el document de reestructuració mercantil de BMN amb data de 31 de desembre de 2011. Si es vol respondre la pregunta de "a què" es dedicaven aquestes empreses o quina era la seva principal activitat, només cal acudir al registre mercantil. D'aquestes 70 empreses, almenys 49 són o bé immobiliàries o tenen a veure amb la promoció de negocis hotelers. Per tant, es pot afirmar que la "diversificació" de la inversió no es va produir. Societats constituïdes majoritàriament en els darrers 10 anys entre Sa Nostra i socis promotors, constructors i hotelers. En aquestes societats, hi apareixen repetidament el nom d'empleats de Sa Nostra com a apoderats solidaris o mancomunats, consellers o presidents dels respectius consells d'administració, al costat de societats o persones físiques representats de Maioris, Marxant, Globalia, Llabrés Feliu, Bibiloni o Kuhn & Partner.\nLes necessitats de sanejament dictades per la llei han obligat BMN a reestructurar la seva participació dins dels òrgans d'administració d'aquestes societats, i segregar aquelles inversions que, en ser tòxiques, han hagut de ser transmeses a la SAREB (Societat de gestió d'actius immobiliaris procedents del procés de reestructuració bancària). El banc dolent ha rebut actius de BNM per un total de 5.819,6 milions d'euros, a finals del mes de febrer passat.\nLes fonts consultades són categòriques en aquest sentit: "Res del que ha passat durant els darrers anys a Sa Nostra no ha estat aliè al seu director general (des del 1993 fins a la seva jubilació, el 2010), Pere J. Batle Mayol".


Promoció Regal de benvinguda - Clivis\nAjuda> Promoció Regal de benvinguda\nAconseguiràs una partitura de regal en la teva primera compra. Tan sols has de registrar-te a la botiga.\nTria les teves partitures. Un cop a la cistella, escriu 2x1 al requadre dels descomptes promocionals i "Recalcula". Automàticament obtindràs el teu descompte. Aquest descompte només és vàlid per a una sola comanda i es farà efectiu sobre la partitura de preu inferior.


Els treballadors catalans i la independència | Corrent Roig\nInici › Articles › Els treballadors catalans i la independència\nPublicat el 25 d'agost de 2017 per Corrent Roig\nCarlos Campoy i Tania Mercader\nEl procés independentista ha fet aflorar i aprofondit una important divisió entre els obrers. Hi ha un sector al que, pel seu origen, cultura i llaços familiars, li espanta que Catalunya se separi de l’Estat. Una part d’ells, oblidant que són treballadors, s’ha deixat arrossegar per l’espanyolisme, avalant la negació del dret a decidir i fins i tot justificant la repressió. Així, s’han col·locat en la trinxera del Rei, els banquers i grans empresaris i l’Europa del capital (UE), al costat de la dreta neofranquista del PP i Ciutadans. Han fet de furgó de cua d’un bloc reaccionari on s’ha integrat el PSOE, que d’obrer i socialista ja no té res.\nNo han pensat, però, que la victòria d’aquest bloc significa més repressió i atacs a les llibertats i noves agressions als drets laborals i socials bàsics de tots els treballadors.\nUn dels seus arguments és que el moviment independentista és un muntatge de la burgesia catalana. Però s’obliden que el nucli dur d’aquesta (la Caixa, banc Sabadell i la gran patronal) és enemic jurat de la independència i està amb el Rei i Rajoy.\nTampoc tenen en compte que quan 2,3 milions de persones, desafiant una repressió salvatge, van votar l’1-O, el que tenim davant és un gran moviment democràtic. Aquest moviment descansa en una àmplia majoria de les classes mitjanes catalanes, al costat de les quals participa un sector de treballadors, sobretot a comarques i sectors no fabrils, així com tota una part de la burgesia mitjana. Aquest moviment té a veure amb l’opressió nacional i la crisi social.\nPer descomptat, el moviment té una direcció. Entre ells Artur Mas, el President de les retallades i de la repressió que rebentà un ull a Esther Quintana. El seu partit, que és el de Puigdemont, mai ha dubtat a votar amb el PP lleis contra els treballadors. Els principals dirigents, Puigdemont i Junqueras, ho són també d’un govern que, sotmès a la UE i a Montoro, ha mantingut les retallades i privatitzacions.\nEl moviment independentista, a més, ha limitat la seva lluita als drets democràtics i nacionals i contra la repressió i no ha fet seves ni una sola de les grans reivindicacions obreres i populars: derogació de les reformes laborals, pensions, precarietat, retallades i privatitzacions, salari mínim de 1000 €, desnonaments o una universitat a l’abast de les famílies obreres.\nUna majoria de treballadors viu el conflicte nacional com a cosa aliena\nDavant això i en una situació on CCOO-UGT s’han alineat amb el 155 i sindicats alternatius com la CGT han considerat el conflicte com aliè a la classe obrera, no és estrany que una majoria de treballadors pensi que la cosa no va amb ells. Van repudiar la brutalitat policial i estan pel dret a decidir, però no s’identifiquen amb la lluita per la República catalana.\nPerò la batalla per la llibertat nacional catalana ha de ser també la batalla de la classe obrera. Pel seu propi interès de classe. Les raons són clares: aconseguir la República catalana és un cop a l’Europa del capital i un míssil al cor del règim monàrquic, l’enfonsament del qual cosa aixecaria les comportes a les reivindicacions obreres i populars i obriria una via a la transformació socialista.\nLa República catalana i el programa de la classe obrera\nEls treballadors hem de ser sincers i conseqüents en la lluita pels drets nacionals. Això és, a més, condició per guanyar les classes mitjanes a la nostra causa. A més, els fets han demostrat que sota la direcció burgesa, el poble català mai conquistarà la República i que aquesta només serà possible si els treballadors assumim la lluita i la fusionem amb les nostres reivindicacions.\nLa unitat de classe està per sobre de qualsevol “unitat nacional”. Estem molt més a prop dels treballadors de Vallecas, Màlaga o València que de qualsevol empresari català, per independentista que sigui. La República catalana no és una consigna “separatista” sinó la base per construir una unió lliure de repúbliques. Els treballadors volem una unió lliure, no forçada. El combat per una República catalana és part de la lluita per una Europa socialista dels treballadors i els pobles.\n‹ EUA | Derrotar Trump i l’extrema dreta feixista\nGuanyar la batalla del referèndum de l’1 d’octubre ›


Científics asseguren que la Covid-19 va eixir del laboratori de Wuhan\nEls científics que asseguren que el coronavirus va eixir del laboratori de Wuhan aporten proves científiques.\nTornen a saltar les veus i els estudis que assenyalen que el seu origen és humà\ndiumenge, 30 de maig 2021 - 11:56h\n- Mirades fixades en el laboratori Wuhan\n- Una investigació per a indagar sobre l'origen del coronavirus\n- Els científics indaguen més a fons\n- Conclusions senzilles\n- El que se sap\nL'origen del coronavirus és una de les grans incògnites de l'últim any. Mentre que l'OMS va concloure que era d'origen animal, tornen a saltar les veus i els estudis que assenyalen que el seu origen és humà. Estes són les noves proves que estan a punt de publicar-se.\nMirades fixades en el laboratori Wuhan\nDe nou totes les mirades tornen a fixar-se en el laboratori de virologia de Wuhan, a la Xina. Es tracta del lloc al qual es torna a apuntar com a possible origen de la pandèmia de coronavirus. Els Estats Units ha demanat als seus serveis d'intel·ligència un informe que intenti aclarir l'origen del virus i en el qual inclou la hipòtesi que va haver-hi un accident en el laboratori de Wuhan.\nUna investigació per a indagar sobre l'origen del coronavirus\nUna búsqueda que arriba quan els prestigiosos científics han demanat que s'investigue en l'origen de la malaltia. Este dissabte dos experts van més enllà i veuen clar que el virus va néixer en este laboratori. Per a estos autors no hi ha dubte sobre la baula perduda en la transmissió del virus i l'interrogant de com va passar el SarsCov2 de la ratapinyada a l'ésser humà. El tabloide 'Daily Mail' buida els dubtes assenyalant que "la Xina va crear la covid", que són les declaracions de dos científics, un d'ells britànic, que publicaran les seues conclusions en una revista especialitzada.\nEls científics indaguen més a fons\nNo és nou que estos científics mantinguen que la Covid-19 no siga resultat d'un procés natural, sinó, que ja fa molt de temps que mantenen esta teoria. A més, fa mesos que denuncien intents de silenciar-los. De fet, l'estudi que es publicarà havia estat rebutjat reiteradament per les grans publicacions científiques.\nDiuen que el virus conté informació única que només podria ser el resultat de manipulació per part de l'home. El que ocorreria després, segons ells, és que els investigadors xinesos van intentar modificar-ho per a aparentar que havia estat transmès per animals.\nEl que se sap\nEl món sap, ja que la covid-19 es transmet essencialment per l'aire i en llocs tancats, que afecta més les persones majors i als homes. Ha comprovat que les màscares tenen bastant sentit, encara que no són infal·libles, i ha vist com, en un temps rècord, la indústria farmacèutica ha aconseguit desenvolupar una àmplia i potent oferta de vacunes per a combatre la malaltia. El que ignora encara el món en este maig de 2021 és on, quan i com va sorgir exactament este nou coronavirus que ha causat la pitjor pandèmia en un segle i que, des que va ser conegut al desembre de 2019, ha segat quasi 3,5 milions de vides.\n"El passaport Covid: claus del certificat per a viatjar per Europa aquest estiu" "Vietnam detecta una variant de la covid-19 que barreja l'índia i la britànica"


Nota: en l'epígraf , on diu A- [ ... hauria de posar, òbviament A= [; també hi ha altres obvietats que, per òbvies, us les deixe descobrir a vosaltres.\nHaurieu de creure'm quan us dic que tinc tendència a les coses complicades... He trobat aquesta introducció al meu llibre de conjunts, escrita fa dos estius. Després d'enllestir la plaquette i acabar el llibre és la pròxima empresa i mirant-ho bé, no sé si tinc massa ganes.\nLa introducció és prou clara; la resta d'anotacions no ho són tant i em costa entendre el que jo mateix vaig escriure.\nParlava l'altre dia de les idees; m'enrecorde perfectament de com vaig pensar aquest llibre,: escoltava la cançó típica de los 40 Principales i em vaig sentir molt desgraciat de veure'm identificat amb la cantant. Havia aparcat el cotxe i escoltava la cançó. Era de nit. Fumava. Era de nit i era protagonista d'una cançó de los 40 Principales, no haurieu fet el mateix?\nPublicat per paui en una hora com aquesta: 19:46\n▼ d’abr. (19)\n20042011 / 24042011 Scroller\n09042011 / 20042011 Scroller\nNota: en l'epígraf , on diu A- [ ... hauria de pos...\nEl vestit roig\nLa dona de roig\nUna amiga m'ha dedicat un post en un blog amb un e...\nLetteratura italiana migrante\nComencem (altra vegada)


La plaga keynesiana (i 2) (Miquel Puig)\nMIQUEL PUIG Actualitzada el 05/04/2012 00:00\n260x366 La plaga keynesiana (i 2) / DANIDE La plaga keynesiana (i 2) / DANIDE\nFa dues setmanes vaig publicar un article amb aquest mateix títol en què tractava de desacreditar les propostes que massa sovint es fan per reactivar la nostra economia a base de programes d'obra pública. La casualitat va voler que el mateix dia la patronal dels contractistes d'obres de Catalunya proposés que la Generalitat emeti 25.000 milions d'euros en deute per construir infraestructures i que veiés la llum un document ( Fiscal policy in a depressed economy ) d'un prohom de la política econòmica americana, Larry Summers, en què sosté que, en l'excepcional situació que viuen els EUA, una política com aquella podria generar tal nivell d'activitat que els impostos induïts permetrien recuperar la inversió. A la vista dels arguments de Summers, ¿hem de donar la raó als constructors quan ens diuen que és del nostre interès que les administracions públiques s'endeutin per reactivar el seu sector? Segueixo pensant que no.\nLes propostes de reactivar l'economia a base d'obra pública es fonamenten en un mecanisme que s'ensenya en el primer curs d'economia i que es denomina multiplicador keynesià o, simplement, multiplicador . La idea és la següent: quan l'administració pública paga una obra, l'import va a parar als treballadors, proveïdors i fins i tot accionistes de l'empresa constructora, els quals, a la seva vegada, entreguen la major part d'aquests diners (se suposa que una part l'estalvien) a altres proveïdors de béns i serveis, els quals, a la seva vegada... I així successivament, cosa que indueix a un augment de la producció global, que és un múltiple de la despesa pública inicial i que beneficia tota mena de sectors. A l'aula, el mecanisme funciona de meravella, i no cal ni dir que fascina els estudiants interessats a aprendre coses concretes d'una assignatura tan hermètica com la macroeconomia.\nLa realitat no és, dissortadament, tan senzilla, perquè l'obra s'ha de finançar, i això deprimeix l'economia d'una manera o altra, de tal manera que el multiplicador pot tenir perfectament un valor proper a zero. Per aquest motiu la teoria diu que el multiplicador només podria funcionar durant una depressió, quan hi ha un excés de crèdit bancari que ningú no vol demanar (o que els banquers no s'atreveixen a prestar). El cert és que el multiplicador no té una base empírica gens sòlida. Les estimacions que s'han fet als EUA referides als estímuls de Barack Obama tendien a 1, molt lluny, doncs, de la màgia del multiplicador de primer d'econòmiques. Però a nosaltres no ens calen econòmetres americans: l'actual nivell de dèficit de les administracions públiques espanyoles és de tal magnitud que, si funcionés, la nostra economia estaria vivint un autèntic boom . De fet, Summers es veu obligat a introduir un supòsit de gran preciosisme, la histèresi o inèrcia en el mercat de treball, perquè es produeixin els efectes benèfics de l'obra pública... que tot i així són molt lents. Un problema addicional és que ningú no ha mesurat la histèresi d'una manera inequívoca.\nAra bé, el problema fonamental del keynesianisme no és que els seus models no expliquin bé la realitat; després de tot, no hi ha models macroeconòmics que ho facin: sense anar més lluny, el model que els bancs centrals occidentals utilitzen per predir el comportament de l'economia ( Dynamic stochastic general equilibrium model ), que està basat en les teories antikeynesianes forjades a partir dels 70, és tan poc realista que no hi té cabuda l'atur; no és estrany que, amb aquestes ulleres, no veiessin venir la crisi del 2008. El problema del keynesianisme és que ha donat cobertura intel·lectual a l'apropiació dels recursos públics per part de grups de pressió. Pel keynesianisme, qualsevol despesa pública és bona perquè totes són estimulants. Això, naturalment, és fals. Les nostres administracions públiques estan arruïnades, i hem d'exigir als seus gestors que siguin extremadament curosos amb la despesa. Que em perdoni Summers, però l'argument perquè els EUA inverteixin en infraestructures no és la histèresi del mercat de treball, sinó el fet que les carreteres americanes són tremendament obsoletes i que millorar-les enrobustirà la seva economia. En canvi, a casa nostra, i deixant de banda l'eix mediterrani i les Rodalies, invertir en infraestructures no ha de ser prioritari. Si es tractés d'estimular el consum, seria més efectiu apujar el sou als funcionaris que no pas l'obra pública: el ciment, la ceràmica i el moviment de terres són grans consumidors d'energia i, per tant, una part dels recursos marxen als productors de gas i petroli, mentre que els funcionaris, sobretot si són modestos, s'ho gastarien tot a casa. Però és que les administracions tenen altra feina que estimular el consum per donar feina a les nostres empreses. Si alguna cosa han de fer és estimular la seva competitivitat proposant-los reptes difícils d'aconseguir; la darrera vegada que es va fer de debò va ser amb els JJOO de Barcelona 92. Mentrestant, la nostra reacció davant les propostes dels contractistes ha de ser la que tenim davant algú que vol ficar mà a la nostra cartera... només que en aquest cas es tracta de la dels nostres fills.


La 18a jornada de Lliga, partit a partit\nEls Reis Mags s'avancen amb una jornada de Lliga en què destaca el Sevilla - Atlètic de Madrid\nDivendres, 04/01/2019 | Actualitzat a les 13:31 CET\nLLEVANT – GIRONA\nNou any, les mateixes preocupacions\nDivendres 19.00 h, beIN Sports\nAmb la continuïtat de Vicente Blanco ‘Tito’ i la seva direcció esportiva a debat, i la possible marxa de Jason en l’horitzó, el Llevant estrena l’any futbolístic amb una complicada visita: la del Girona. Els catalans se’n van anar de vacances amb una derrota, però sabent que tancaven un 2018 històric. I ara, amb Stuani al capdavant i el planter aportant més que mai, esperen demostrar a l’afició que aquest any en volen més.\nRCD ESPANYOL- LEGANÉS\nPlena confiança en la plantilla\nDivendres 21.00 h, beIN Sports\n“Confiem al màxim en l’entrenador i la plantilla”r;, parla Rufete, director de futbol professional de l’Espanyol. Ho fa després de tancar un any d’alts i baixos. I és que els catalans, que van estar amb el FC Barcelona, Sevilla i Atlètic de Madrid al capdamunt de la taula, van tancar l’any amb sis derrotes consecutives i la sensació que l’equip necessitava parar. I ara que ho han fet només pensen en la victòria contra un Leganés que ha reforçat la davantera amb el danès Martin Braithwaite.\nVALLADOLID – R.VALLECANO\nOptimisme, que no relaxació\nDissabte 13.00 h, beIN Sports\nEls val·lisoletans viuen en un núvol. Van tancar el 2018 amb 21 punts a la Lliga i miren al futur amb il·lusió, tot i que saben que encara no han fet res i que la salvació no està ni de bon tros assegurada. Ho saben els jugadors i l’afició, que va acompanyar l’equip en la tornada als entrenaments per deixar-li clar que no està sol. Ni a la Lliga, ni davant del Rayo. Els de Vallecas, per la seva part, estrenen l’any en plena renovació de la plantilla i amb la confiança intacta en Míchel.\nALABÈS – VALÈNCIA CF\nIbai Gómez, en el punt de mira\nDissabte 16.15 h, beIN Sports\nMirant la taula no hi ha dubte que l’Alabès és avui dia el millor equip basc de la competició. I això és, en gran part, gràcies al creixement d’Ibai Gómez. En les seves dues temporades i mitja com a jugador d’aquest equip, l’interior biscaí ha viscut tota una metamorfosi i ha despertat l’interès de diversos clubs, inclòs el seu exequip, l’Athletic Club. I tot i que s’hagi convertit en l’objectiu de molts i la seva renovació segueixi en joc, el futbolista només pensa a continuar demostrant el seu talent sobre la gespa. Per això, Ibai apunta al València, a qui no li serveix només guanyar. Els xé tenen emprenyada la seva afició i esperen que el nou any els permeti recuperar sensacions. Per a l’estrena de dissabte viuen pendents de l’evolució de Batshuayi i Gameiro, tots dos de baixa per malaltia.\nSD OSCA – BETIS\nLa il·lusió és l’últim que es perd\nDissabte 20.15 h, beIN Sports\nAny nou, vida nova. Això és el que volen pensar a l’Osca, al qual només una miraculosa segona volta podria salvar. Per això, la directiva ha començat a temptejar jugadors com Alejo, Saúl García o Gaku Shibasaki. Però mentre es tanquen els nous fitxatges, els de sempre hauran de començar a remar i intentar convertir les bones sensacions del tram final del 2018 en la primera victòria a casa de la temporada. No ho tindran gens fàcil, ja que reben el Betis, que necessita sumar tres punts per mantenir-se en posicions europees.\nEIBAR – VILA-REAL\nDiumenge 12.00 h, beIN Sports\nEibar i Vila-real comparteixen objectiu, tots dos juguen per assegurar la permanència. Tot i que els bascos, de moment, ja han fet la meitat de la feina. En un campionat ajustat com mai, els de Mendilibar no pateixen la pressió de dormir a la zona perillosa de la taula. Per això, més que escalar posicions han demanat als Reis treure’s de sobre els empats (en porten quatre de seguits) i convertir-los en victòries. La primera oportunitat els arriba davant d’un Vila-real que va estrenar l’any amb un meritori empat contra el Madrid.\nSEVILLA – ATLÈTIC DE MADRID\nEl Sevilla i la seva pujada de gener\nDiumenge 16.15 h, beIN Sports\nLa marxa de Muriel a la Fiorentina ha marcat les vacances sevillistes. Com també ho ha fet el calendari que li arriba al conjunt de Machín. Durant el mes de gener, els de Nervión podrien disputar fins a vuit partits si passen de ronda a la Copa del Rei, entre els quals, el d’aquest diumenge davant d’un rival directe com l’Atlètic. Els matalassers estrenen el 2019 en ple ‘cas Godín’ i a l’espera de Diego Costa, que ultima la seva recuperació a Madrid.\nREIAL MADRID – REIAL SOCIETAT\nTot continua igual a la casa blanca\nDiumenge 18.30 h, beIN Sports\nEl Madrid ha estrenat l’any com el va deixar. Els de Solari no han sigut capaços de reestructurar el joc ni recuperar la seva millor versió durant les vacances i han tornat a la Lliga amb l’única bona notícia de la renovació de Keylor. Sobre la gespa tot continua igual. Marcelo, Kroos i Modric estan desapareguts, Isco no compta per al tècnic argentí i Bale ha tornat a lesionar-se. Per sort seva, el quadre ‘txuri-urdin’ també compta amb diverses baixes. Kevin i Moyà estan lesionats i Theo Hernández va ser fitxat amb la clàusula de la por. Per això, s’espera que al Bernabéu debuti el del planter Aihen Muñoz, que podrà acompanyar en l’onze els recuperats Zaldua, Navas i Luca.\nEl millor regal, continuar guanyant\nDiumenge 20.45 h, Movistar El Partidazo\nValverde ha deixat el seu futur en suspens però ha recordat que estan aquí per guanyar. El líder de la competició s’estrena el dia de Reis mentre espera que el mercat hivernal li deixi un altre regal. Les portes d’entrada i de sortida continuen obertes mentre l’equip pensa a continuar sumant. Diumenge, les ganes de Messi i companyia toparan davant d’un il·lusionat Getafe que inicia el seu propi Tourmalet contra els blaugrana.\nPresident per a l’Olentzero, triomf per a Reis\nDilluns 21.00 h, GOL\nL’Athletic necessitava un nou rumb i, després de canviar d’entrenador, va fer el mateix amb el president. Aitor Elizegi, nou dirigent dels lleons, té la missió de realçar un equip en hores baixes. Per això, ja ha temptejat Ibai Gómez i ha mogut fitxa per Llorente. Tot i que el canvi comença el dia després de Reis a Vigo, on els de Garitano viatjaran sense Rico (lesionat) ni Raúl García i Yeray (tots dos sancionats) a la recerca del primer triomf de l’era Elizegi. A davant, el Celta espera no notar l’absència del lesionat Aspas.\nTemes: Lliga Santander Les claus de la Lliga


Més de 5.000 persones han participat al Barrejant'14, la trobada de la solidaritat de Sant Boi - Sant Boi Diari\nEls santboians han omplert la plaça Teresa Valls i Diví els 3 dies del Barrejant // Maria Roda\nEl Barrejant d’aquest any, dedicat a reflexionar envers la construcció de la pau, ha comptat amb la presència de 6 activistes per la pau de diferents països que visiten, fins dissabte 11, municipis de Catalunya en el marc del programa Ciutats Constructores de Pau. L’Ajuntament de Sant Boi que lidera aquest projecte, ha aprofitat la presència d’aquests activistes per combinar la part de reflexió amb la lúdica al Barrejant.\nAixí, el Barrejant’14 ha aportat taules rodones de gran interès com la inaugural, que va seure a Can Massallera al palestí Issa Amro i l’israelià Meir Margalit junts per debatre sobre el conflicte entre els seus països. Dissabte, a L’Olivera, l’extremeny Chema Caballero va apropar la història de nens soldats als santboians en una tertúlia molt propera i en la que Caballero no es va estar de respondre res. També aquella mateixa tarda, el Congo, el País Basc i Colòmbia van estar representants en les experiències de resistència no violenta explicats per Caddy Adzuba, Txema Urquijo y Diego Quiroga, respectivament.\nPel que fa a la part lúdica, les activitats més populars han estat el concert de Las Migas, realitzat a la plaça Teresa Valls i Diví la nit del dissabte, i l’espectacle de foc. Les activitats infantils també van tenir una gran acollida, amb un color especial el diumenge al matí, quan alumnes de la majoria d’escoles de la ciutat van apropar-se a la plaça per veure el resultat de l’activitat «Posem cara a la pau», organitzada per l’ONG Ensenyament Solidari.\nLa regidora de Cooperació, Solidaritat i Pau, Alba Martínez Vélez, assegura que s’han assolit els objectius del Barrejant: «Hem fet una crida a la solidaritat, la reflexió i l’activisme a través de diverses activitats que van des de la música fins a les activitats de reflexió i debat passant pel teatre i la gastronomia». Martinez destaca l’importància d’haver pogut entendre millor les arrels i causes profundes d’alguns conflictes d’arreu del món i agraeix als activistes l’oportunitat de poder escoltar les seves opcions de actuar de manera no-violenta dins el conflicte, valorant molt positivament el missatge transmès a la ciutadania.\nTags:Alba Martínez Velez Barrejant Barrejant 2014 Barrejant'14 Caddy Adzuba Can Massallera Chema Caballero Ciutats Constructores de Pau Colòmbia Comissió d'Ajuda al Refugiat Congo Construïm la pau cooperació Diego Quiroga Ensenyament Solidari Institut de Drets Humans de Catalunya Israel Issa Amro l'Olivera Las Migas Meir Margalit País Basc Palestina pau plaça Teresa Valls i Diví solidaritat Txema Urquijo\n← Les escoles de Sant Boi posen cara a la pau al Barrejant\nLa UNED incorpora el grau de Pedagogia a Sant Boi →