Illustreret Bunker - Maj 2021 by Illustreret Bunker - Issuu\nILLUSTRERET BUNKER maj 2021 // 27. årgang\n DEBAT side 26\nBAGOM side 24-25\n   \n UDE side 4-5\nGitte Luk lukker og slukker INDE side 11-13\nILLUSTRERET BUNKER MAJ 2021\nJournalistikken er i konstant forandring. Det er noget, vi i redaktionen har vendt meget, mens vi har arbejdet på denne avis.\nEr nyhedskriterierne stadig relevante? Kan man som journalist være objektiv? Og er den trykte avis død?\nStiller skarpt på det, der sker i den store medieverden. Dækker historier om, hvad der rører sig inden for skolens mure. Går bagom de journalistiske valg og arbejdsmetoder.\nSpørgsmålene er mange, og svarene har vi internt i redaktionen også haft svært ved at blive enige om. Det skyldes nok til dels forskellige synspunkter, og til dels at der ikke er et endegyldigt svar.\nGiver dig mulighed for at sige, hvad du mener.\nViser en af skolens fotojournaliststuderendes historier.\nAdgang til e-avisen, webdoks, webartikler og fotoreportager. SKRIBENTER\nAnton Schack Jensen, Caroline Dybdal Carlsen, Cecilie Guldberg Nielsen, Christoffer Panduro, Johanne Lerhard, Julie Schønning, Karoline Noer, Lukas Nørgaard Bødiker, Marcus Wehage, Maria Svehag, Nanna Ploug Niemann, Sara Stougaard, Stine Kærgaard Nissen, Tobias Bundolo Nørgaard, Tobias Winter, Victor Bjerre, Victor Heide-Jørgensen\nEsther Kofoed Sørensen, Jonathan Damslund, Margarita Ilieva, Rasmus Thorsen, Rune Øe, Stine Schjøtler\nLouise Rix, Nikoline Ryttergaard, Sara Stougaard, Silje Qvist, Simon B. Porse, Veronika Skov Snedker\nEsther Kofoed Sørensen\nDiskussionerne har også omhandlet, hvorvidt forandring altid fryder. For mens den digitale journalistik fylder mere og mere og samtidig åbner nye døre, betyder det også, at vi må vinke farvel til flere aspekter af den klassiske journalistik. De genkendelige avisspalter må vige pladsen for flermedielle fortællinger online. Vi på Illustreret Bunker har også i stigende grad taget det digitale format til os med fokus på flere webdoks og visuelle elementer. Dog er vi glade for, at vi denne gang sender en fysisk papiravis på gaden! Forandringen i journalistikken kan du læse mere om i avisen, hvor vi forsøger at nuancere de mange meninger om emnet. God læselyst!\nAnsvarshavende chefredaktør / UDE Martin Juhl\nIllustreret Bunker Helsingforsgade 6A-D, 8200 Aarhus N illbunker@dmjx.dk www.illbunker.dk Udgivelse 19. maj 2021 27. årgang - 2. udgave\nChefedaktør / INDE\nLouise Østerlund Thomsen\nRedaktør / WEB\nJosephine Falck Barfod\nØkonomi- og annonceansvarlig Martin Juhl majupet@dmjx.dk Oplag 500 eksemplarer fire gange årligt. Illustreret Bunker uddeles til studerende og ansatte på DMJX i Aarhus, til danske redaktioner og deres praktikanter samt til journaliststuderende på SDU og RUC. Citater, billeder og andet materiale fra avisen må kun bringes med udførlig kildeangvelse.\nDu træner hver eneste muskel i kroppen - også hjernen. Den ultimative workout opstår, når hele kroppen bruges, men du glemmer, at det er træning; når du glemmer, at det er træning, bliver det leg. Alle og enhver kan klatre, og Boulders er eksperter i at hjælpe dig i gang. Alle nye medlemmer tilbydes gratis intro-hold. Herunder ﬁnder du to fribilletter, som kan bruges i alle vores ﬁre haller. Bouldering er, ligesom leg, sjovere, når man er ﬂere! se mere på boulders.dk Fribillet Gratis entré + skoleje\nFribillet Gratis entré + skoleje\nTag denne fribillet med i Boulders og vis den i receptionen.\nNy chefredaktør på Jyllands-Posten:\n“Vi skal skabe helt nye medievaner hos danskerne”\nI år fylder Jyllands-Posten 150. Med en ny redaktion på Aarhus’ havnefront, en ny digital strategi og den første kvinde i chefredaktionen nogensinde, har avisen markeret et nyt kapitel i sin historie. Marchen Neel Gjertsen hedder kvinden med ansvaret for avisens digitale vækst, og hun har skyhøje ambitioner på egne, journalistikkens og Jyllands-Postens vegne. TEKST: JULIE SCHØNNING\norfaldsfortællingen om medierne er at finde alle vegne, og hvis medierne skal overleve, kræver det en omstilling fra analogt til digitalt indhold. Og netop den digitale udvikling har Marchen Neel Gjertsen fået ansvaret for på Jyllands-Posten, der nu også har fået sin første kvinde i chefredaktionen. For hende er opgaven ’journalistik, ledelse og fremtidssikring.’ Hvilke visioner har du for JP’s digitale fremtid? ”Jeg har en ambition om, at Jyllands-Posten skal være størst, og det gælder også det digitale. Den styrkeposition, vi har haft som printavis, skal vi tilsvarende formå at videreføre til en yngre målgruppe af digitale abonnenter. Det er den store omstilling både redaktionelt og forretningsmæssigt, som både JP og andre avishuse står overfor. Det er ikke nemt, men visionen er, at det skal lykkes.” Hvor store er de vækstambitioner i tal? ”Hvis vi skal være størst, vil vi jo i første omgang gerne et godt stykke over de 40.000 digitale abonnenter, som er det niveau, Berlingske tidligere har oplyst, at de har for tiden. Men de konkrete tal er kun en kortsigtet strategi, fordi det i sidste ende handler om, at vi skal skabe helt nye medievaner hos danskerne. De fleste under 50 år har ikke været vant til at betale for et nyhedsmedie, og hvis du sammenlagde abonnenter for Jyllands-Posten, Berlingske, Politiken, Ekstra Bladet og Zetland, ville du stadig komme frem til en ret lille totalsum. Derfor kan målet om størrelse ikke kun ses i de nuværende abonnementstal. Danskerne forbruger rigtig meget digital journalistik, men det at få folk til at købe et abonnement er en ny ting.” Hvilke konkrete tiltag har I planlagt for at dette skal lykkes digitalt? ”Vi er ved at udarbejde en mere detaljeret digital strategi, men meget af det forbliver forretningshemmeligheder. Helt overordnet handler det om at være top of mind hos unge mennesker. Vi kappes om deres tid og digitale opmærksomhed med andre medier, techgiganter og tøjbutikker. Hvordan sørger man for at stå stærkt der? Det er et spørgsmål om at formidle sin journalistiske vision og forklare, hvad man kan få hos os. Men indholdet er selvfølgelig det, der bærer det, og der er intet teknologisk quick-fix, der slår et brag af en god historie af banen. Derfor går de to ting hånd i hånd. Det er vigtigt, at vi laver de rigtige historier, til de rigtige mennesker, på det rigtige tidspunkt og på den rigtige måde. Falder vi nogle gange i fælden og laver lidt for kedelig systemjournalistik, der tager udgangspunkt i samfundsinstitutioner i stedet for at gøre journalistikken mere borgernær? Ja, det gør vi, og det gør de fleste medier. Det skal vi alle øve os på. Som journalister har vi en interesse for samfund og politik, der gør, at vi orienterer os mod rapporter, politikere og byrådsmøder, men vi skal blive ved med at øve os i at vinkle det på konsekvenserne for borgerne.” Jeg hører dig sige, at det gode indhold er vigtigt, men jeg vil alligevel gerne prøve at spørge igen, hvad der konkret skal ske på det digitale, fordi det jo er dit hovedansvar; er det en ny hjemmeside, nyhedsbreve, podcast, digitale fortællinger? Der er ikke et enkelt svar, men ja til det hele. Det er en årelang omstilling. Du kan ikke koge omstillingen ned til én ting. Det er 10.000 ting, vi skal skrue på. Og vi kommer aldrig i mål med det, for om fem år er det noget andet. Hele den digitale omstilling er jo bare et led i mediernes udvikling, og der er ikke noget quick-fix. Hvorfor er du den rette til opgaven? ”Det er svært at svare på selv, men jeg har været på JyllandsPosten i lang tid, jeg kender huset godt og er vant til at repræsentere vores journalistik udadtil på den politiske redaktion. Den store forståelse for Jyllands-Posten hele vejen rundt er\nmin bedste forudsætning for at lykkes. Vi kunne også have fundet en tech-nørd, men man kan ikke adskille den digitale strategi fra den journalistiske vision. Jeg har en kæmpe kærlighed til Jyllands-Posten og et ekstremt højt ambitionsniveau for vores fremtid.”\nHvad betyder det for dig personligt at have fået stillingen som chefredaktør? ”Det betyder da meget. Jobbet er et kæmpe privilegium, og jeg ser det som en ekstremt stor opgave at lykkes med. Jeg er ikke gået ind i faget for at blive chef, men opgaven er vokset\nUDE på mig. For mig er indholdet og samfundspligten det vigtigste, men det fede ved ledelse er at se, om man kan lykkes med at flytte andre med den vej, man synes, er den rigtige.” Hvad betyder det for dig, at du er den første kvindelige chefredaktør på Jyllands-Posten nogensinde? ”Jeg ved ikke, hvad det betyder for mig, men det virker som om, at det betyder meget for andre, at jeg er den første kvinde i chefredaktionen. Og det er jeg glad for at kunne være med til at forløse. Jeg synes, det er på tide, at Jyllands-Posten får en kvindelig chefredaktør, og jeg er da glad for, at det blev mig.” Er der nogle medier, der er lykkes bedre med at skaffe unge abonnenter, end I er? ”Ja det er der da. Vi er glade for vores abonnenter, men det skal ikke være en hemmelighed, at JP ikke har været de bedste til at skaffe unge abonnenter. Men vi skal heller ikke lave et nyt ungdomsmedie a la TV 2 ECHO. Vi kigger måske på en målgruppe fra 30-60 år. Jeg kender ikke tallene for, hvor mange der abonnerer på Zetland, men jeg vil tro, de har ramt en yngre målgruppe. Hvis man skulle lave et nyt medie i morgen, så ville man nok satse på lyd, men vi er i den situation, at vi er rigtig gode til at skrive, og vi har stadig en kæmpe printavis, som vi er rigtig stolte af, og som ikke må lide overlast. Så vi står med et ben i to historiske epoker.”\nJeg ved ikke, hvad det betyder for mig, men det virker som om, at det betyder meget for andre, at jeg er den første kvinde i chefredaktionen.\nJacob Nybroe (Jyllands-Postens ansvarshavende chefredaktør, red.) har kaldt jeres nye hovedsæde på Aarhus Havn for ’et synligt tegn på optimisme efter en lang periode med nedgang og generel pessimisme i branchen.’ Har du haft samme pessimisme på mediernes vegne? ”Nej, det har jeg egentlig ikke, men man hører hele tiden fordommen, og mange prøver at dømme journalistikken ude. Men avisernes nyheder spreder sig jo til hele nyhedsbilledet på alle mulige platforme i større omfang end nogensinde før, og folk er faktisk villige til at bruge tid på journalistik. Under coronanedlukningen fik vi flere besøgende og flere abonnenter, end vi har gjort længe. Og vi sælger også stadig papiraviser. Vores gamle lokaler i Viby havde store, tomme trykkerihaller og tomme enkeltmandskontorer fra en tid, hvor der var flere journalister. På den måde bar de fysiske rammer præg af omstillingen, så det var godt for os at flytte ned på havnen.” Hvordan tror du fremtiden ser ud for den danske presse, hvis vi ikke er gode til at omstille os fra analogt til digitalt indhold? ”Så ser den dyster ud. Når unge mennesker primært forholder sig til deres telefon eller deres laptops, så skal journalistikken være der. Når folk oplever, hvor nemt og intuitivt man kan navigere på Netflix eller Instagram, så skal medierne kunne matche samme sømløse digitale brugeroplevelse. Men vi er oppe imod nogle gigantiske kræfter, der har et helt andet udviklingsbudget og -tempo. Som de relativt små virksomheder vi er, bliver prøvelsen at følge med i den kvalitetsbedring, der kræves.” Hvis medielandskabet ændrer sig, hvorfor bliver det så JP, der overlever? ”Jeg synes, Jyllands-Posten er et af de eneste medier, der håndhæver de klassiske journalistiske dyder i forhold til tilstræbt objektiv journalistik, du kan regne med. Vi adskiller news og views og forfalder ikke til at segmentere vores journalistik så meget, at det til sidst bliver en partiavis. Ovenpå diskussionen om fake news, tror jeg, der er et behov for det. Autoritetsfaldet skal modsvares af endnu grundigere journalistik. Jeg tror på, vi skal holde fast i de idealer.”\nNyhedskriterierne skal udfordres og nuanceres, men ikke smides ud med badevandet. Måske lige på nær konflikterne Relevansen af de klassiske nyhedskriterier har været debatteret vidt og bredt. På DMJX underviser man stadig i dem - men ikke alle steder i medielandskabet bruges de i flæng. Zetland, JydskeVestkysten og nyopstartede Kiosk er enige om, at de ikke skal skrottes, men i stedet revideres og suppleres af nye kriterier. Og det bliver de. TEKST: CECILE GULDBERG NIELSEN & NANNA PLOUG NIEMANN ILLUSTRATION: LOUISE RIX\na Hakon Mosbech var i praktik på Politiken, var han med egne ord - for forhippet på konflikter. Det havde han lært på journalistuddannelsen. Konflikt er godt, og Hakon Mosbech ringede rundt til den ene efter den anden for at finde en kilde, der kunne give et modsatrettet perspektiv på en historie. På Politiken gav det forsider. Men når man taler med ham i dag, er han ikke specielt stolt af de forsider. ”Jeg tror ikke, at det var et sandfærdigt billede af virkeligheden,” siger han. I dag er han journalist og redaktør på Zetland, som han stiftede i 2012 sammen med Lea Korsgaard, Jakob Moll og Silke Bock. Når han her skriver om økonomi, navigerer han ikke\nefter VISA-K-kriterierne, men efter, hvordan han bedst skaber værdi for Zetlands medlemmer. “Der er gode ting ved de klassiske nyhedskriterier, men at bruge dem som det eneste selvstændige mål er ikke noget for os,” siger han. Alligevel har onlinemediet ikke helt smidt de klassiske kriterier ud med badevandet. Fra advarsel til tjekliste Væsentlighed. Identifikation. Sensation. Aktualitet. Og det omdiskuterede K for enden af bindestregen: Konflikt. Som journaliststuderende får man de klassiske nyhedskriterier, VISA-K, ind med modermælken. Journaliststuderende lærer at arbejde med dem, at genkende dem og til en vis grad at producere ud fra dem. Men hvis man ser ud i branchen, så er de sjældent noget, man arbejder bevidst med på redaktionerne.\nI stedet er de blevet til implicit viden, der ligger på rygraden, når der produceres journalistik. Historien om nyhedskriterierne starter for over 50 år siden. Dengang var de fem nyhedskriterier tolv. De blev første gang beskrevet i 1965 af de to norske forskere Johan Galtung og Mari Holmboe Ruge, der ville undersøge, hvad der skulle til, for at en historie blev til en nyhed. Senere har Galtung udtalt, at kriterierne rent faktisk giver et forvrænget billede af virkeligheden - hvad der bruges som en tjekliste på journalistuddannelserne, blev altså opfundet som en advarsel. Men skal de klassiske kriterier så bare smides ud? Ikke nødvendigvis, hvis man spørger Zetland, JydskeVestkysten eller det nyopstartede medie Kiosk. I stedet skal de udfordres og nuanceres. Det bliver de i dag, hvor de får modspil af nye og reviderede kriterier. Og særligt konfliktkriteriet får en over nallerne.\nUDE Et vigtigt værktøj Aslak Gottlieb er direktør for det nyopstartede ungdomsmedie Kiosk og tidligere fellow ved Center for Journalistik på SDU. Ifølge ham bliver nyhedskriterierne brugt som et journalistisk redskab og fungerer dermed som et værdigrundlag for journalistikken, fordi de har store betydning for den måde, hvorpå den produceres. Men når nyhedskriterierne blev skabt som en advarsel, kan man godt undre sig over, hvad man egentlig skal med VISAK? At de er blevet en præmis for journalistikken er dog ikke nødvendigvis så skidt, at det ikke er godt for noget, mener Aslak Gottlieb. “Nyhedskriterierne er et vigtigt værktøj. Det er bare vigtigt, at vi hele tiden forholder os til dem,” siger han. ”De klassiske nyhedskriterier stimulerer tilsyneladende langt de fleste mediebrugeres incitament til at følge med. Derfor må vi ikke smide barnet ud med badevandet.” Og selvom kriterierne ikke fylder i Zetlands redaktionslokaler, særligt ikke aktualitet og konflikt, er V-et i VISA-K - væsentlighed - stadig et vigtigt værktøj, fortæller Hakon Mosbech. Et værktøj, der bliver brugt aktivt. “Tidens vigtigste historie rummer på en eller anden måde også væsentlighedsbegrebet,” siger han. Væsentlighed er heller ikke smidt i skraldespanden hos JydskeVestkysten. Her opererer man efter begrebet relevans - en nytænkning af væsentlighedskriteriet. Mads Sandeman, der er chefredaktør, forklarer, at væsentlighed stadig er et kriterium i nyhedsudvælgelsen, men at alt, der er væsentligt, også skal gøres relevant for læseren. Som journalist, mener han, skal man tænke på læserne frem for kilderne. I for mange år har man været for tilbøjelig til at lave journalistik på kildernes præmisser. Gør man det i stedet på læsernes, tvinges man til at overveje værdien i journalistikken, lyder argumentet bag nytænkningen. “Væsentlighed er afsenderstyret. Det er mig, der bestemmer, hvad der er væsentligt for dig. Men når vi taler om relevans, er det dig som læser, der bestemmer, hvad der er relevant for dig. Det skal jeg som afsender indrette mig efter,” siger Mads Sandemann. De sidder på rygraden Morten Skovsgaard er professor MSO ved Center for Journalistik på SDU og forfatter til bogen Den Danske Journalist: Værdier, produktion, indhold. Han forklarer, at man ikke bevidst tager stilling til kriterierne på redaktionerne. I stedet er de blevet tavs viden. “Nyhedskriterierne er noget, man får ind på rygraden som journalist. Det er ikke sådan, at man tæller op: ‘Denne historie opfylder fire kriterier, så det er en god historie’. Kriterierne er ubevidst viden for en del journalister,” siger han. Det stemmer godt overens med billedet på JydskeVestkysten. Her taler man ikke meget om nyhedskriterierne, fortæller Mads Sandemann. I stedet er det andre kriterier, der opereres efter. “Vores hovedlinjer er, at journalistikken skal være kritisk, konstruktiv og debatskabende, og den skal være uafhængig, relevant og troværdig. Det er nøgleordene for vores journalistik, og det dækker over alt - ikke kun nyheder,” siger han. Konflikt skævvrider virkeligheden Politiske konflikter, uenigheder og intriger fylder ofte i nyhedsdækningen, og netop konflikt kan være en udfordring for journalistikken. Problemet ved nyhedskriterierne kan være, at de giver et skævvredet billede af virkeligheden. Det hænger sammen med, at nyhederne ikke kan give et ‘en-til-en-billede’ af verden. Journalister bliver nødt til at vælge ud i nyhedsstof, fortæller Morten Skovsgaard, professor MSO ved Center for Journalistik på SDU. “Det afvigende er på sin vis det interessante, så ofte vil nyhedsdækning give et forvrænget billede af virkeligheden. Det er klart, at hvis dækningen altid fokuserer på konflikt, kan borgerne få et værre billede af verden, end sådan, som det reelt forholder sig,” siger han. Det billede kan Hakon Mosbech genkende. Han mener, at det ensidige fokus på konflikt skaber en risiko for nyhedstræthed,\nhvor læsere, seere og lyttere vælger nyheder fra, fordi de er trætte af konflikterne. Ifølge ham er konfliktkriteriet en stor del af årsagen til at journalistikken kan give et skævt billede af virkeligheden. Selv historier, der indeholder konflikt, er ofte mere end det, mener han. “Der mangler flere nuancer end to parter, der er dybt uenige. Idealet om konflikt kan man bruge, hvis det virkelig er der og giver mening, men det er ikke et selvstændigt mål. Det viser verden i forkerte farver,” siger Hakon Mosbech. Mads Sandemann, Chefredaktør på JydskeVestkysten, mener, at konflikter, kan være vinklen på en nyhed, hvis substansen i konflikten er relevant for læserne. Til gengæld tror han ikke længere, at konflikt for konfliktens skyld er nok for læserne. “Da jeg startede som journalist i 1992, kunne man godt lave en tophistorie om to politikere fra det samme parti, der skændtes om et eller andet. De historier er der ikke mange, der gider at læse i dag,” siger Mads Sandemann. “Nyhedsjournalistik er godt til at skrive om vejret” Ifølge Hakon Mosbech er det ikke kun konfliktkriteriet, der medvirker til et forvrænget verdensbillede. Scroller man gennem sit nyhedsfeed, vil man ofte blive mødt af gule og røde BREAKING NEWS-bjælker. Mediernes fokus på her og nu, også kendt som aktualitetskriteriet, fylder i nyhedsstrømmen. Det kan være problematisk, for man misser de langsomme, strukturelle forandringer, når man sigter målrettet efter aktualitet og fokuserer på her-og-nu-stof, mener Hakon Mosbech. “Man risikerer at ende i en lemmingeffekt, hvor alle medier taler om det samme, indtil de flytter videre til den næste store historie på dagsordenen. Det gør, at vi kan glemme mange af de vigtige historier, der er rundt omkring,” siger han. ”Klimaforandringerne er svære at indfange, hvis man er fokuseret på hyperaktualitet. Nyhedsjournalistik er godt til at skrive om vejret, men det er dårligt til at skrive om klimaet.” Alternative nyhedskriterier udfordrer Noget tyder på, at det virker at udfordre de klassiske nyhedskriterier. Ifølge Mads Sandemann kan det konkret mærkes på antallet af abonnenter. Hos JydskeVestkysten er antallet af daglige bruger siden 2016 steget fra 60.000 til 140.000, og det er der en særlig grund til. “Vores fokus på relevans har gjort, at vi har haft et stigende antal abonnenter siden sidste sommer, hvor det ellers har været faldende i 25 år,” siger han. Også Aslak Gottlieb, direktør på Kiosk, nikker genkendende til efterspørgslen på nye former for journalistik. Kiosk bygger på ‘Engagementskriterierne’: Brugerne skal beskæftige sig med det indhold, som medierne traditionelt har patent på. Kriterierne opstod, fordi Aslak Gottlieb kunne se en efterspørgsel. “Da jeg selv undersøgte yngre mediebrugeres attitude til medierne, var der en samstemmende oplevelse af, at det ikke førte til noget. Man malede konflikter op, som bare fik lov til at blafre i vinden. At journalistikken ikke var resultatorienteret generede de unge mediebrugere,” siger Aslak Gottlieb. Spørger man ham, vil vi se en efterspørgsel på journalistik, der bygger på andre kriterier end aktualitet og konflikt. Blandt andet tror han, at der vil blive større efterspørgsel på at pege på løsninger, og ikke bare på problemer. Det vil have konsekvenser, hvis medierne fortsætter det ensidige fokus på konflikt. “Der er tendens til at fokusere for meget på problemerne i verdens tilstand. Det har givet udslag i, at vi risikerer at miste brugerne. Det er jo ikke sikkert, at der i fremtiden vil være efterspørgsel på journalistik. Det kan man ikke tage for givet,” siger han. Old habits die hard Selvom alternative nyhedskriterier skyder op og udfordrer de klassiske, er det ikke ensbetydende med, at VISA-K bliver lagt i graven. Old habits die hard, som man siger. Noget tyder på, at man ikke er helt klar til at sige farvel til de klassiske kriterier, selvom de kræver revidering og nuancering. ”Jeg tror, at der i journalistikken vil være plads til flere og flere forskellige kriterier,” siger Aslak Gottlieb. ”Men jeg tror og håber da ikke, at vi skal sige farvel til de klassiske nyhedskriterier.” Hvis man skruer tiden tilbage til nyhedskriteriernes oprindelse, var det især fokusset på konflikt og historier om ting, der går galt, som Galtung og Ruge advarede imod. Og det forstår Hakon Mosbech. For selvom journalistikken skal holde magthaverne til ansvar og sætte problemer til debat, skal den også vise, når ting fungerer og bliver løst, mener han. “Ellers sidder min mormor ude i Lyngby og bliver bange og ked af det, fordi hun tror, at verden kun er ildebrande og skud i gaderne og død og ødelæggelse og politiske skandaler. Når verden i virkeligheden går fremad på rigtig mange måder,” siger han.\nPå Zetland har man udarbejdet en række historieformler. Alle tager de udgangspunkt i, at historierne skal være vigtige for mange danskere. Ikke bare et mindretal.\nVigtigt for mange danskere + informationsoverload = sammenhæng. Historier skal fortælles forfra og sættes ind i en større sammenhæng.\nVigtigt for mange danskere + unødigt negativt = rette proportioner Når der beskrives problemer, skal de sættes i proportioner. Historier skal ikke blæses op.\nVigtigt for mange danskere + forkert fremstillet = mytedræber\nDet er journalisters opgave at punktere myter med fakta.\nVigtigt for mange danskere + overset = nyhed Journalister skal afdække og bringe nyt om verden.\nVigtigt for mange danskere + glemt = retur til sagen Man skal se tilbage, og tidligere erfaringer skal bruges aktivt.\nVigtigt for mange danskere + mangler = løsninger Løsninger betyder mindst lige så meget som konflikter.\nVigtigt for mange danskere + savnet = sådan er det at være menneske Almenmenneskelige og eksistentielle temaer er vigtige. Det, der fylder i vores liv, er lige så væsentligt som nyheder.\nAslak Gottliebs engagementskriterier\nTrending. Man bør lytte til sine brugere og gøre sig bekendt med, hvad de gerne vil have.\nMeningsfuldhed. Man bør forklare sine brugere,\nhvorfor de skal bruge tid på din journalistik. Journalistikken skal give mening.\nEngagement. Brugerne skal få lyst til at gøre noget\nmed det indhold, man skaber – fx dele, kommentere eller bidrage.\nOverraskelse. Man bør finde den vinkel og de\ninformationer, som ikke er forventede – via et format eller en genre, der bryder med konventionerne.\nKonstruktivitet. Man bør ikke lade konflikthistorier ’stå og blafre’ – der skal søges efter løsninger på de problemer, der præsenteres.\nJydskeVestkystens kriterier Kritisk. På vegne af offentligheden skal vi stille magthaverne til ansvar.\nKonstruktiv. Fokuser ikke kun på problemer, men også på mulige løsninger.\nDebatskabende. Journalistikken skal leve vi-\ndere blandt læserne. De skal kunne diskutere, hvad de har læst om.\nMichael S. Lund interviewer kalifatets kvinder:\n”Man har en risiko for at blive mikrofonholder” DR’s mellemøstkorrespondent Michael S. Lund er drevet af at give danskerne en forståelse for, hvad der sker i Mellemøsten. Han har interviewet de danske kvinder i fangelejrene i Syrien for at få svar på, hvorfor de tog til kalifatet, og hvad de mener om Islamisk Stat i dag. Men det har vist sig svært at få et troværdigt svar.\nTEKST: STINE KÆRGAARD NISSEN\nfangelejren Al Roj i det nordlige Syrien sidder DR’s mellemøstkorrespondent Michael S. Lund overfor en dansk kvinde i et bart kontor, som ikke indeholder meget andet end et skrivebord og et par stole. I hjørnet sidder en kurdisk vagt. Kvindens skæbne har været omdiskuteret herhjemme. For skal hun og hendes barn tilbage til Danmark eller blive i Syrien? Michael S. Lund er rejst til fangelejren for at finde ud af, hvem de, som debatten drejer sig om, er. Men det er ikke lige til at få svar på. I dækningen af danskerne i de syriske fangelejre er han stødt på en række etiske dilemmaer. Ét af dem er vagten i hjørnet, som overværer samtalen. For kan kvinden udtale sig frit? Hans etiske kompas fortæller ham, at det er vigtigt. Både af hensyn til kilden og til troværdigheden af hendes udsagn. ”Det er en svær etisk situation at stå i. Man kommer i konflikt med de journalistiske regler for, hvornår kilder vil stille op til interview. Man ved ikke, om kvinderne er i stand\ntil at sige fra. Nogle vil måske sige, at de har boet i Islamisk Stats kalifat, så kan man ikke være ligeglad? Men som journalist kan man ikke bøje de etiske regler. De gælder for alle,” siger han. En korrespondent med en mission Michael S. Lunds barn leger i baggrunden og larmer lidt, mens han giver et interview til Illustreret Bunker over Zoom. Bønnekald fra den tyrkiske millionbys mange moskéer fletter sig ind i korrespondentens beretninger fra fangelejrene. Det er cirka to uger siden, han rejste ud af Syrien og vendte tilbage til sin lejlighed i Istanbul med scenisk udsigt til Bosporusstrædet fra altanen. Du kender måske udsigten? Her står han, når han rapporterer om Mellemøsten i TV Avisen. Michael S. Lund drives af at give DR’s læsere, lyttere og seere en forståelse for den region, som han har brugt mange år af sit liv på selv at forstå. To år efter, han blev færdiguddannet journalist, befandt han sig som freelancer i Libanon. Der var udbrudt krig mellem det libanesiske militante parti Hezbollah\nUDE og Israel. ”Det var et vendepunkt for mig. For jeg fandt ud af, at det her var superinteressant. Men også hvor lidt jeg vidste om, hvor enormt kompliceret et sted Mellemøsten er,” fortæller han. Derfor endte han tilbage på Syddansk Universitets skolebænk for at læse Mellemøststudier. Han fik senere arbejde på DR Nyheders udlandsredaktion. I 2018 rykkede han sin og familiens base til Istanbul for at få et mere nært blik på Mellemøsten. Han kalder det selv for sin mission at få folk hjemme i de danske stuer til at forstå, at Mellemøsten ikke befinder sig i en stilstand af konflikt, men at tingene rent faktisk udvikler sig og kan få betydning for Danmark. Sagen med danskerne i Syrien adskiller sig ved at have mere direkte betydning for Danmark, og det er noget, mange har en holdning til. ”Skal man tage dem hjem, eller skal de blive? Samtidig er der mange dilemmaer, og det åbner for en masse spørgsmål, som der ikke nødvendigvis er nogen lette svar på.” Derfor mener Michael S. Lund, det er vigtigt at prøve at forstå, hvorfor kvinderne tog valget om at rejse til kalifatet. Når han forbereder sig på at interviewe kvinderne, tænker han på, hvad de mest kritiske stemmer i Danmark ville spørge dem om. Vagten i hjørnet: Et interview med en fange Michael S. Lund krydser grænsen fra Tyrkiet og ind i det nordlige Syrien i starten af april sammen med en fotograf, en producer, en fixer og deres chauffør. Der går et par dage, før de får tilladelse til at besøge fangelejrene, hvor han skal interviewe de danske kvinder. På vej til Al Roj passerer oliepumper i det golde landskab bilruden, og en grim lugt fra olieudvindingen møder næsen. Ved porten til lejren bliver de mødt af en vagt, som tjekker, om de har tilladelse. De må ikke gå frit rundt i lejren og bliver vist hen til det bare kontor. Han vil gerne tale med fem ud af de syv danske kvinder, som bor i lejren. En vagt henter på skift kvinderne i deres telte og sætter sig i hjørnet af kontoret. Michael S. Lund har kort tid til at tale med hver af dem, da besøget i lejren kun må vare halvanden time. På den måde bliver hele situationen kontrolleret af de kurdiske fangeledere. Men det er den eneste måde, han kan komme i kontakt med kvinderne, for de må ikke have telefoner i lejren. ”Når man laver et interview med frie mennesker, kan de lade være med at åbne døren for én eller tage telefonen, når man ringer. Men i fangelejren bliver kvinderne stillet i en situation, hvor de skal være der,” siger Michael S. Lund. Det er en udbredt regel, at medier og journalister ikke interviewer krigsfanger. Men fangerne i Al Roj har ikke status af at være krigsfanger, fordi de ikke nødvendigvis har kæmpet for Islamisk Stat. Alligevel er Michael S. Lund i tvivl om, hvorvidt de kan udtale sig frit. ”De er jo fanger, det er der ingen tvivl om. Jeg har kunnet mærke, at hvis de havde været helt frie til at tage en beslutning, så ville de ikke have stillet op.” Det er en fordel, at han kan interviewe kvinderne på dansk, så vagten ikke forstår det. Derfor gør han det, som han normalt gør i situationer, hvor en kilde ikke vil stille op – han forsøger at overtale dem til at medvirke. Nogle er gode til at sige fra, med andre må han bruge mavefornemmelsen. Ofte ender det med, at de kun vil udtale sig til baggrund og ikke til citat. Der er kun en enkelt kvinde, der giver lov til, at han kan bringe hendes udtalelser. Han fortæller også om to etniske danske kvinder, som siger, de ikke ville udtale sig om deres tid i kalifatet. Og så er det svært at stille de kritiske spørgsmål, han gerne vil. Som en lus mellem to negle Når kvinderne skal svare på, hvad deres holdning til Islamisk Stat er i dag, oplever Michael\nS. Lund, at de er klemt som en lus mellem to negle. Hvis de kritiserer Islamisk Stat, risikerer de repressalier fra de andre fanger i lejrene. I Al Hol er der eksempler med personer fra andre lande, der har fået brændt deres telt ned og fået tæsk efter at have kritiseret Islamisk Stat i pressen. De fleste danskere sidder i Al Roj, hvor tilslutningen til Islamisk Stat er mindre. Samtidig kan kvinderne have en interesse i at tage afstand fra Islamisk Stat i medierne, fordi de tænker, det vil gavne deres sag om at komme hjem til Danmark. ”Mange af dem siger, at de bare har lavet mad og passet børn, men det er ikke sikkert, det er rigtigt. For vi ved, at andre kvinder har været involveret i det militære, fået våbentræning og så videre.” Men når det handler om deres tid i kalifatet, er det svært at faktatjekke deres udsagn, fordi mange har levet under radaren. Heller ikke hos andre kilder er det muligt at få beeller afkræftet kvindernes udsagn, fordi de mennesker, de har omgivet sig med, ikke vil udtale sig. ”Man har en risiko for at blive mikrofonholder,” siger Michael S. Lund. Seeren skal kunne tage stilling Da han efter besøget hører interviewene igennem, må han undlade at bruge nogle af dem.\nNår man laver et interview med frie mennesker, kan de lade være med at åbne døren for én eller tage telefonen, når man ringer. Men i fangelejren bliver kvinderne stillet i en situation, hvor de skal være der.\nHan må erkende, at interviewpersonerne har følt sig tvunget til at svare. Det har konsekvenser for dækningen af emnet, da seeren går glip af vigtige detaljer om kvindernes holdning til situationen. To dage efter, Michael S. Lund vender tilbage til Istanbul fra Syrien, har han et indslag\ni TV-Avisen om kvinderne i Al Roj. I indslaget sidder han på kontoret overfor en kvinde i lilla hijab. DR’s anonymisering slører hendes ansigt og ’Amina’, som hun kaldes, er ikke hendes rigtige navn. Hun er den eneste af de danske kvinder, som vil udtale sig til citat. I interviewet erklærer hun sig uvidende om, hvad hun rejste ned til, da hun tog til Syrien. ”Men det kan være svært at tro på, at du slet ikke vidste noget om, hvad der foregik i kalifatet. Altså det var jo i nyhederne,” siger han. ”Jeg ved ikke, hvor meget unge mennesker ser nyheder. Jeg har aldrig set nyheder,” svarer hun. Der stilles nu om til Michael S. Lund, som står på sin altan foran silhuetten af Istanbul. ”I nogle af de her tilfælde kan det være svært at tro på, at man kan være så naiv. Men det er nogle interviews, der er svære at lave som journalist, fordi vi ved meget lidt konkret om, hvad de her kvinder har lavet i Islamisk Stat,” siger han på skærmen. Michael S. Lund fortæller, at han valgte at være åben omkring den svære situation, han stod i som journalist, så seeren fik bedst mulighed for selv at kunne tage stilling. ”Det er vigtigt at gøre opmærksom på, så det ikke fremstår som en afsløring af, hvad kvinderne mener om Islamisk Stat. For det kan vi ikke nødvendigvis sige noget om.”\n”Ekstra Bladets rolle er ikke at skulle være populær. Vi skal være en sten i skoen, og folk skal synes, vi er nogle idioter” Det er fagre nye verden hos Ekstra Bladet. En ny chefredaktion har markant ændret ved meget af det indhold, folk typisk forbandt med avisen. Nu er det dagsordensættende afsløringer og magtkritiske historier, der definerer Ekstra Bladet anno 2021. TEKST: TOBIAS WINTER\nInden man starter, kan man have en forestilling om, at der går side 9-piger rundt mellem skrivebordene,” fortæller Magnus Mio, der siden august 2020 har været praktikant på Ekstra Bladet. Forestillingen bygger givetvis på fordomme. Fordomme om et mandehørmende sted, hvor under-bæltestedet-jokes er hverdagskost og rubrikkernes blikfang vigtigere end indholdet. ”Men sådan er det slet ikke. Det er en mediearbejdsplads ligesom så mange andre,” fortsætter han. En mediearbejdsplads, der har gennemgået et utal af ændringer de, og især dét, seneste år. En gennemgribende omdannelse af det gamle Ekstra Bladet, folk kendte. Det stærkt omdiskuterede Nationen-kommentarspor er ophørt, de utidssvarende massageannoncer udfaset, og chefredaktionen opdateret. Poul Madsen har abdiceret efter 14 år som Ekstra Bladets ubestridte tabloidkonge, og ind er kommet det nykronede makkerpar Kristoffer Eriksen og Pernille Holbøll. Sidstnævnte som konstitueret ansvarshavende chefredaktør.\n”Det gav mig helt klart en umiddelbar følelse af højdeskræk,” siger Kristoffer Eriksen om sin nyslåede titel som chefredaktør. Fælles for begge chefredaktører har været det erklærede mål om ikke at skulle være en ny Poul Madsen. De vil være deres egne. ”Jeg har oplevet en intens lyst fra nogen for at sammenligne både mig og Kristoffer med Poul. Det er vildt irriterende,” siger Pernille Holbøll. Det skete pludseligt, at de fik nye titler. En ny hverdag for dem begge. Men hvordan har det så været at skulle være chefredaktør for en af landets mest populære aviser, spørger jeg Kristoffer Eriksen. Han studser over formuleringen ’populær,’ for det er bestemt ikke hensigten. ”Ekstra Bladets rolle er ikke at skulle være populær. Vi skal være en sten i skoen, og folk skal synes, vi er nogle idioter.” Ekstra Bladet vil stikke og provokere, konfrontere og være kritiske - lige meget hvad. De vil være netop dén mikrofon, magthaverne frygter og flygter fra. Dem, de andre ikke gider lege med. Det fylder meget hos Ekstra Bladet, og Kristoffer Eriksen siger, at selvom ordene ’frygten for den røde mikrofon’ måske er lige lovlig tabloidt formuleret, så er det meget bevidst. ”Hvis jeg skal sætte os selv lidt op på en piedestal - og det er sjældent særlig kønt - så synes jeg, at Ekstra Bladet har en fuldstændig afgørende rolle i et demokrati. At vi hver dag hjælper magthaverne med at opføre sig ordentligt. Det har en kæmpe præventiv effekt,” siger han og fortæller om det, han kalder ’Ekstra Bladet’-testen. Det er en test, som efter sigende bruges i firmaer og organisationer, fortæller Kristoffer Eriksen. Når en stor beslutning står for døren, opvejes konsekvenserne nøje. Beslutningen på den ene hånd over for konsekvenserne ved at have beslutningen på forsiden af Ekstra Bladet på den anden. Den test må aldrig forsvinde, understreger han.\nGennem tiden har mange store personligheder været med til at forme Ekstra Bladet til det, det er i dag. Når man snakker med de to nye chefredaktører, er det også åbenlyst, at Ekstra Bladet ikke blot er deres arbejdsplads, men også meget mere end det. Det er med en moden respekt for avisen, at de taler om den. ”Vi er dem, vi er. Kristoffer og jeg er kun en lille del af Ekstra Bladet. Ekstra Bladet er jo større end os, og det kan jeg rigtig godt lide. Journalistikken er større end os,” siger Pernille Holbøll. Ekstra Bladet er et sted, hvor det altid går stærkt. Fingeren er på breaking-aftrækkeren, og det handler konsekvent om at\nkomme først. Det er karakteristisk og meget sigende for avisen, at man sjældent har en ide om, hvad der sker i morgen, forklarer Kristoffer Eriksen. Spurgt til, hvorvidt han selv er at finde på Ekstra Bladet om nogle år, når nu der er så mange forandringer på avisen, har han svært ved at svare på. ”I Journalistens nytårsquiz om mulige begivenheder i 2021, har jeg selv svaret, at jeg bliver hos Ekstra Bladet, men det ved man aldrig. Der er ingen garanti for noget i showbiz,” svarer han. Er det sådan, du ser det? Ekstra Bladet som showbiz? ”Det er nok lidt for forenklet. Det var nok lidt et Karl Smart svar,” griner Kristoffer Eriksen, der anerkender uvisheden i en branche, der bevæger sig med enorm fart. Den breaking-ansvarlige, Pernille Holbøll, kender godt til følelsen af, at det skal gå stærkt. Hun nævner selv en episode fra den forløbne uge, hvor det gik lidt for stærkt, og en journalist i en rubrik skrev ”PostNord - mulig bombe” med store, gule breakingfarver. Der var ikke tale om en brevbombe, som man ellers kunne frygte, men derimod EU-kommissionens godkendelse af dansk statsstøtte til PostNord. Det var en fejl, erkender Pernille Holbøll, der understreger, at det er en vigtig og svær balancegang at gøre ting ordentligt, og samtidig være først og konsekvent dagsordensættende 24 timer i døgnet, som de ønsker. ”Vi er jo sådan nogle utålmodige typer, men det er vigtigt for os at gøre det ordentligt,” siger hun.\nI hele fortællingen om det nye Ekstra Bladet er det værd at spørge, om avisen kan det hele og - endda måske endnu mere relevant - skal det hele? Kan de godt være de hårdtslående journalister, der fælder ministre og sætter dagsordenen om mandagen, når de om tirsdagen bringer ’håndværker’-tillæg med letpåklædte damer? Svaret er selvfølgelig ja, lyder det fra det to chefredaktører. ”Ekstra Bladet skal være for alle, og der skal være noget for alle. Det er et forrygende hurlumhejhus, hvor man kan læse det, der interesserer én,” siger Kristoffer Eriksen, mens Pernille Holbøll forklarer balancen mellem alle Ekstra Bladets mange forskellige redaktioner. ”Den undersøgende journalistik er så meget Ekstra Bladet anno 2021. Det er virkelig de gode, magtkritiske historier. Men det skal samtidig siges, at Ekstra Bladet er intet uden de gode historier på alle punkter. Sport, underholdning, krimi, Bandeland og\nså selvfølgelig den undersøgende journalistik. Kristoffer og jeg skal binde det hele sammen,” siger hun. Magnus Mio, der har været hos Ekstra Bladet i knapt et år, fortæller, at de mange elementer på avisen kan og bør samarbejde. De skal fungere i symbiose, som han beskriver det. ”Jeg synes ikke nødvendigvis, det ene skygger for det andet, eller omvendt. Der skal være journalistik til hele Danmark,” siger han. Og netop journalistik målrettet hele Danmark har altid været en prioritet på Ekstra Bladet. Det var også derfor, at det nu hedengangne Nationen-kommentarspor blev oprettet i sin tid, forklarer Kristoffer Eriksen. Det var den lille mands ventil til den store verden. En adgang til et ellers hermetisk lukket landskab. Men det landskab har nu forandret sig. Det har kaldt på forandringer, som har været nødvendige. Kristoffer Eriksen ved ikke selv, hvad fremtiden bringer for Ekstra Bladet eller mediebranchen generelt. “Udviklingen lige nu går så stærkt, at man nemt kommer til at fremstå så dum, når man siger noget om fremtiden. Og det er nok enormt sigende for Ekstra Bladet. Det er et medie i rivende udvikling, hvor intet står stille.”\nDen ukronede kommadronning forlader Katrinebjerg: ”Jeg har været mere gift med mit arbejde, end med min mand”\nPassioneret, engageret og dronningen af Danmarks Medie- og Journalisthøjskole. Sådan beskrives Gitte Luk af både tidligere og nuværende elever. Efter 20 år på DMJX er en æra slut, da den værdsatte underviser ikke længere vil gå gennem dørene på Katrinebjerg som fast underviser fra den 1. oktober i år.\nGitte Luk var mit første møde med Journalisthøjskolen og hende, der i sidste ende var med til at gøre det til mit liv i dag. Efter kun lige at have bestået den første optagelsesprøve, var jeg inviteret til den anden del - som er en samtale. Og her sad ingen andre end Gitte Luk ved bordet. Selvom det grålige hår afslørede hendes alder, lagde jeg allerede dengang mærke til hendes skarpe øjne og hendes spørgsmål, der skar lige igennem alt det pladder, jeg sad og hældte ud. Ved siden af hende sad en censor. Jeg husker i dag ikke, hvem det var, hvilket også siger lidt om Gitte. Jeg gik derfra lettere nedtrykt, fordi jeg følte, at jeg havde været til afhør - og var dumpet. Men senere kom invitationen til at læse på Journalisthøjskolen ind i min mailindbakke, og jeg har ikke set mig tilbage siden. I dag er jeg ansat i mediebranchen - det er i min optik, kun fordi hun så noget i mig, der var værd at undervise. Tak Gitte L.\ne sidste 20 år har Gitte Luk været et af de første ansigter, nye studerende mødte, når de som spæde journalistaspiranter trådte ind ad skolens døre. Sådan kommer det ikke til at være fremadrettet, da hun går på pension. Selvom Gitte Luk bytter titlen som kommadronning ud med pensionist, er det ikke et stille og roligt otium, der venter hende. ”Jeg gider ikke blive den klassiske pensionist, der bare skal spille golf. Jeg skal i øvrigt aldrig nogensinde spille golf,” siger hun. I stedet vil hun købe et godt kamera, så hun kan tage sine egne billeder i stedet for bare at mene en masse om andres. Noget, hun har gjort en del i sine mange år som underviser på fotojournalistuddannelsen på DMJX. Heller ikke grammatikken har hun tænkt sig at slippe. Derfor fylder tankerne om at lave et lille firma allerede. ”Jeg vil meget gerne oversætte, lave noget korrekturlæsning og små kurser, for eksempel skrivekurser. Det har jeg i hvert fald en plan om,” siger Gitte Luk. I kalenderen kommer der ikke til at stå ’golf’, men den skal nok blive fyldt op alligevel. I hendes sommerhus ved Vesterhavet, skal Gitte Luk mærke vinden i håret, læse bøger og lytte til lærkerne. ”Og så skal jeg høre en masse rockmusik live. Det trænger jeg til efter halvandet års nedlukning,” siger hun.\nTrods de mange år på DMJX var beslutningen om at stoppe ikke svær. Mange ting lå til grund for beslutningen. Især familien har været en af de primære grunde til at gå på pension. ”Der har været flere antydninger gennem årene om, at jeg har været mere gift med mit arbejde end med min mand,” griner hun.\nOg så skal jeg høre en masse rockmusik live. Det trænger jeg til efter halvandet års nedlukning.\nSelvom beslutningen kom let til hende, har det dog kostet en klump eller to i halsen. Da fratrædelsesaftalen skulle underskrives, stoppede Gitte Luk op ved punktet, hvor der stod, at aftalen ikke kunne fortrydes. Hun sank en ekstra gang og tvivlede på, hvad hun egentlig havde gang i. At hun endte med at underskrive, skyldes ønsket om ikke at være en af de undervisere, studerende ser som ’over sidste salgsdato’. De lærere har hun selv haft for mange af.\nNuværende og tidligere elever beskriver Gitte som engageret, inspirerende og passioneret. Hun gør dem modigere og stærkere, og det er netop det, der driver hende. Samværet med eleverne, hvor hun kan opleve deres arbejde og se deres passion. Især klasseundervisningen, hvor hun kan lære eleverne at kende og arbejde intensivt med foto, reportage og feature. Komme helt ned i deres arbejdsprocesser og nørde med dem. Det er det, der er essensen af Gitte Luks kærlighed til sit arbejde.\n”Jeg sætter kun komma, når jeg får penge for det”\nNår nogen har villet indgå i en dialog om grammatik i en avis eller på sociale medier, har Gitte Luk altid haft et kækt svar. ”Jeg sætter kun komma, når jeg får penge for det.” Svaret er blevet brugt mange gange. Det er et af de svar, hun primært bruger, når de ekstra opmærksomme stiller hende til ansvar. ”Jeg får en del mails fra folk, der læser aviser. Nidkære læsere, der skriver til mig og nærmest mener, at jeg er personligt ansvarlig for samtlige fejl i den danske medieverden,” siger hun. Som med så mange andre ting lader hun sig ikke ramme af dem. Hun gider ikke gå ind i diskussioner med folk, der ikke har andet at gå op i. På trods af det har Gitte Luk dog svært ved at holde fingrene fra den sproglige redigeringsknap. Selv i dette afskedsportræt har kommadronningen været omkring grammatikken. Det obligatoriske citattjek blev returneret med sproglige kommentarer og emsige rettelser.\nMen den 1. oktober er det slut. Slut med at sætte kommaer for penge. Slut med at være ansvarlig for hele mediebranchens grammatik. Hun tror på, at skolen og de studerende sagtens kan klare sig uden hende. ”Det tror jeg, de overlever. De finder en anden, og om to år er der såmænd nok ikke nogen, der kan huske, at jeg var her,” siger hun. Tidligere og nuværende elever er uenige. Gitte Luk er ikke en, man glemmer. Det er strømmet ind med hilsner, der beskriver det som et stort tab for DMJX at miste ’kommadronningen’. En smigret Gitte Luk efterspurgte hurtigt at få alle hilsnerne sendt. For det er dem, der driver hende. Eleverne.\nJournalist, 2020. Ansat ved Nordjyske Medier\nGitte Luk er den underviser, der har betydet mest for mig i min samlede skole- og uddannelsestid. På Journalisthøjskolen er det hendes timer, der står klarest for mig. Hun var inspirerende som få, og jeg føler, at det er hende, der har lært mig mest. For eksempel at rydde ud i bovlamme sproglige klichéer. Alle journalister ville have godt af at komme en tur forbi Gitte, og jeg håber ikke, at hun forlader faget helt. Det eneste, hun aldrig fik lært mig, var at styre kommaet. Det tilskriver jeg ikke hendes evner, men en genetisk fejl hos mig. Jeg er meget taknemmelig for, at hun ikke afskrev mig som en talentløs nar, som de fleste andre, jeg har mødt i det danske uddannelsessystem, og evigt taknemmelig for det, hun har lært mig – jeg bruger det dagligt. - Kristoffer Eriksen Journalist, 2011. Chefredaktør på Ekstra Bladet\nTilbage i 2014 skulle vi på 2. semester af kommunikationsuddannelsen skrive et portræt af en underviser på skolen. Jeg skulle skrive om Gitte Luk. Jeg vidste godt, at du var ’Master of Comma’, men derudover var min viden om dig begrænset. Jeg husker interviewet som hyggeligt. Det var ret nemt, fordi du var god til at fortælle, og jeg gik derfra med en masse gode citater. Som feedbackdagens sidste indslag, sagde min lærer, at vi skulle se det bedste portræt. Skrevet af mig. Jeg læste nok kommentarene, min lærer havde skrevet, 100 gange! Og jeg har stadig den dag i portrættet med feedback og ros liggende i sikkerhed. Men jeg vil egentlig bare takke dig for både direkte og indirekte at have været en del af noget, jeg ser tilbage på med en kæmpe stolthed. Jeg ønsker dig alt held og lykke fremover, og jeg forsikrer dig om, at jeg nok skal gøre mit for at håndhæve både komma- og grammatikregler. - Frederik Fisker Wæhrens Bachelor i Kommunikation, 2017. Senior Content Specialt hos s360\nGitte Luk er den absolut mest inspirerende underviser, jeg har haft. Man havde lidt en fordom om, at nu skulle man have hende med kommaerne, og det kunne da kun blive tørt og kedeligt. Gitte Luk er alt andet end det. Personligt skylder jeg Gitte en stor tak, og jeg vil aldrig nogensinde glemme hendes humor, skarphed og inspirerende inputs. Det bliver ærlig talt et stort tab for DMJX at skulle undvære hende. Tak Gitte. - Bjarke Kirkegaard Nielsen Journalist, 2016. Redaktør hos Mediehuset Wiegaarden\nJeg husker engang på 7. semester, hvor vi skulle beherske featuren som genre. Vi blev hver især bedt om at skrive en passage og gengive den i plenum. Da jeg havde læst min passage højt, sagde Gitte: ”Niklas… Du bliver aldrig journalist,” hvorefter den larmende stilhed lå som et tæppe over salen. Jeg var næsten færdig med mit drømmestudie, og nu stod sprognørden dér og sagde, at jeg var på dybt vand. Indtil hun brød tavsheden: ”Men hold op, hvor kan du formidle,” sagde hun og blinkede til mig. Jeg valgte efterfølgende at lave mit BA-projekt alene, hvor jeg selvfølgelig skrev en feature. Hun gør den slags ved folk. Gør dem bedre, modigere og stærkere. På en kold decemberdag i 2017 skulle jeg forsvare mit BA-projekt. Min kæreste og lille datter var mødt op som moralsk opbakning. Fem minutter inden, jeg blev kaldt ind til karaktergivning, kom Gitte Luk forbi. Hun sagde hej til min kæreste og datter og kiggede så på mig. ”Gik det godt?” Jeg forklarede hende, at jeg ventede på karakteren, hvortil hun sagde: ”Den er ikke så afgørende. Nu er du journalist!” … og så gik hun. Hun fik ret. Jeg blev journalist den dag. Jeg har ikke set Gitte siden, men jeg glemmer hende aldrig. Sådan er Gitte. Heldigvis. - Niklas Jakobsen Journalist, 2018. Radiovært på go!FM\nPå redaktionen har vi lystigt snakket om Gitte Luk. Kommadronningen. Den mest humoristiske sprogunderviser, vi har haft. Det er hendes skyld, at kommafejlene (forhåbentlig) er få i avisen. Vi kommer til at savne denne stærke powerkvinde, der med humor og ironi har lært os at navigere i det grammatiske farvand. Som en sidste hilsen har vi samlet vores yndlingsvendinger fra Gitte Luk: ”Tre timer med tegnsætning er jo noget nær en party spoiler.” ”En gang til for Prins Knud.” ”Dansk Sproghævn.” ”Det, der kan gå galt, vil sikkert gå galt.” - Illustreret Bunker-redaktionen, foråret 2021\nJeg ynder at fortælle folk historien om dengang, hvor jeg tog min grammatikeksamen. Da jeg så resultatet, var det et under, at jeg overhovedet var kommet ind, tænkte jeg. 42 fejl. Det var nærmest ikke muligt at få flere fejl. Jeg gik fluks op til Gitte Luk, der kiggede overbærende på mig og lagde en beroligende hånd på min skulder, mens hun sagde: ”Bare rolig, Louise, sådan er det med de fleste fotojournalister første gang.” Og så gav hun mig en folder til et kommakursus. Til reeksamen fik jeg 10. Og så kan hun huske os gamle elever, ligesom vi vil huske hende i mange år fremover! - Louise Koustrup Fotojournalist, 2018. Journalistisk webproducer hos TV 2 Fyn\nVi husker Gitte Luk som en underviser med overskud og humor nok til at stille op som forrygende gæstestjerne i vores invi-show under rusforløbet i foråret 2020. Hun har uden tvivl haft en afgørende rolle i, at vi vandt Det Gyldne Ringbind. Kærlige hilsner fra 20 af Gittes største fans. - Team Elgård\nJeg husker Gitte Luk som dronningen af DMJX. - Julian Drud Sørensen Journalist, 2016. Ansat ved Nordjyske Mediehus\nAngsten for at kontakte kilder plager mange studerende på Danmarks Medieog Journalisthøjskole. Alligevel er det et problem, der sjældent bliver italesat. Jeg har sat mig for at undersøge, hvor mange skrækken egentlig rammer, og hvad man kan gøre for at slippe af med den. TEKST: SARA STOUGAARD FOTO: RASMUS THORSEN\næsten alle journaliststuderende har prøvet det - at blive hjemsøgt. Researchen er lavet. Spørgsmålene er forberedt. Der kigges afventende rundt på de andre i gruppen efter én, der melder sig frivilligt. Måske kigger man lidt ned i bordet. Lader som om, man er i gang med noget vigtigt på sin computer. Kunne vi egentlig ikke bare sende en mail? Telefonfrygten har meldt sin ankomst - som et usynligt genfærd, der plager det journalistiske gruppearbejde. Men vi lader alle som om, det ikke er der. Måske fordi vi er bange for, at det bliver hængende, hvis vi siger det højt.\ndu er mindre vigtig end en Politiken-journalist? Nej, du har præcis samme funktion, uanset hvor du kommer fra,” siger han. Det, Tom Hansen her laver, kalder han et realitetstjek. Man ser på, hvad det er for nogle grundlæggende antagelser om én selv, der skaber frygten. Derefter kan man enten afkræfte dem eller diskutere, hvordan de bedst håndteres. I mit tilfælde handler det om at stille spørgs-\nMed mit realitetstjek i bagagen får jeg taget mig sammen til at ringe til studievejleder Joan Husted. Hun fortæller, at frygten for kildekontakt fylder meget lidt i de henvendelser, hun får som studievejleder. Men det er et problem, hun tit ser som underviser. Det forekommer ofte tidligt på studiet, men studievejlederen oplever også studerende, der er nået helt til\nDen første person, jeg vil ringe til for at skrive denne artikel, er Joan Husted, der er studievejleder på DMJX. Nok en af de mindst intimiderende personer, man kan kontakte overhovedet. Efter to år på Journalisthøjskolen burde jeg have let ved at ringe folk op. Men så snart jeg har tastet Joans nummer, kommer tvivlen alligevel snigende. Forstyrrer jeg hende med mine spørgsmål? Hvad skal jeg sige? Hvad vil hun sige? Og endnu værre. Hvad er der galt med mig, siden jeg stadig mærker den her frygt? Og betyder det, jeg aldrig bliver en god journalist? For mig ligger en stor del af problemet med kontanktangst i følelsen af utilstrækkelighed og skam. At jeg står alene med frygten for noget, alle de andre gør frygtløst. Men er det overhovedet rigtigt? Gennem en spørgeskemaundersøgelse har 131 studerende afkræftet mine bange anelser. Undersøgelsen viser at frygten i høj grad omhandler telefonopkaldet. Kun en tredjedel har frygtet at skrive til en kilde. Til gengæld har knap ni ud af ti studerende gruet for at gribe knoglen. Samtidig siger en tredjedel, at frygten i enten nogen, høj eller meget høj grad har påvirket deres evner til at gennemføre opgaver på studiet. Ifølge nogle af de studerende skyldes det tanken om, at de ikke er kildens tid værdig. “Jeg har frygt for at lyde dum eller uforberedt eller spilde deres tid,” skriver en studerende i undersøgelsen. En anden supplerer. “En usikkerhed om, hvorvidt jeg har ‘ret’ til at kontakte dem. Jeg er jo bare studerende. Og en frygt for afvisningen, som jeg synes, der var mange af på de første semestre.” Selvom langt størstedelen af de studerende har frygtet kildekontakten, så er der alligevel et stigma omkring problemet. Halvdelen af de adspurgte har enten i nogen, høj eller meget høj grad følt skam over at have svært ved kildekontakten. Flere af de studerende begrunder det med, at de føler, de står alene med at have problemet.\n“For mig er det sådan noget som at skulle ringe til en politiker og være kritisk. Fordi jeg bare ringer fra Journalisthøjskolen og spilder deres vigtige tid”, forklarer jeg, da jeg taler med Tom Hansen. Han er uddannet psykolog og arbejder i dag som arbejdsmiljøkonsulent hos Dansk Journalistforbund. “I den situation handler det om nogle grundlæggende antagelser om dig selv, som du skal udfordre. Handler det virkelig om, at\nAlligevel svarer 63 procent i min undersøgelse, at de ville få gavn af, at skolen brugte mere tid på at undervise i kildekontakt. Det fortæller jeg til Joan Husted. “Når det kommer til stykket, er det ikke sikkert, man prioriterer det. Min erfaring er, at selvom rigtig mange studerende siger, de er stressede, så kommer de ikke, når jeg inviterer til et oplæg om det,” siger hun. Kan det ikke handle om, at folk skammer sig, og at det derfor også er skamfuldt at melde sig til sådan et kursus? “Der kan godt være en risiko for at man tænker: ’Så har jeg rakt hånden op til, at jeg er på holdet af de knap så ’seje’ studerende.’ Men det oplevede jeg ikke var et problem dengang.”\nmålstegn ved min selvopfattelse. Det kan også være gavnligt at gøre i undervisningen på skolen eller generelt blandt de studerende. “Hvis der er nogle andre studerende, der går rundt med de her tanker, kan man lægge dem frem og sige: ‘skal vi ikke lige lave et realitetstjek på det her?’” siger Tom Hansen. Telefonfrygten kan altså bearbejdes, ved at vi italesætter den. Men det er samtidig vigtigt at give plads til angsten uden at skamme sig. Man skal se kildekontakt som noget, der skal læres – på samme måde som vi skal lære at vinkle eller skrive en fængende rubrik. “Der vil aldrig blive stillet det krav til jer, at I skal kunne det samme som de færdiguddannede. Det er nu, I skal prøve at begå fejl, så I kan lære af dem”, siger Tom Hansen.\nderes bachelorprojekt, som stadig døjer med opkaldsfrygten. “Det er tit noget, studerende skammer sig over. Det er jo en del af det journalistiske arbejde at være professionelt udadvendt. Men det er en myte, at man skal være ekstrovert for at være en god journalist,” siger hun. Joan Husted har tidligere holdt frivillige workshops for de studerende. Her kunne de øve sig på interview med hinanden og ringe op til kilder, skolen på forhånd havde lavet aftaler med. På den måde kunne de studerende opleve, at de ikke var alene med problemet, og få gode oplevelser med at ringe. Men interessen for kurset forsvandt, og derfor stoppede Joan Husted også med at udbyde det for nogle år siden.\nSpørgsmålet er, hvorvidt det giver mening at afholde den slags workshops som et frivilligt tilbud. Især når en stor del af de studerende mærker frygten og påvirkes af den. På 2. semester er de også blevet opmærksomme på, at det giver mening, at integrere det i undervisningen. Det fortæller underviser Mette Stentoft. “Før har vi sagt: ‘Nu skal I tage rollen på jer og lave en briefing, og så skal det nok gå’. Men vi har siddet op til det her semester og tænkt, om ikke vi kan gøre mere end det.” Hun har været med til at arrangere Briefingdagen, der også kaldes Kildemod. Det er et særligt kursus i kildekontakt, der for nylig blev afprøvet på 2. semester. Det bestod af en obligatorisk dag for alle studerende, hvor de blev trænet i at ringe op til byrådspolitikere. Der var mere fokus på at forberede sig og gribe knoglen end på frygten for at kontakte kilderne. Men i forbindelse med forløbet har Mette Stentoft også udarbejdet et nyt afsnit til JM2-kompendiet, der fokuserer på den usikre interviewer. Det forholder sig særligt til det kritiske interview, men der er også mere generelle tips til kildekontakt og usikkerheden, der følger med. Hvorfor snakker I ikke også om frygten på dagen? “Det kunne vi i og for sig også. Men det, jeg har at sige om det, har jeg skrevet ned i kompendiet. Og så har vi også samtaler i starten af semesteret, hvor de studerende kan tale om, hvad de synes er svært,” siger Mette Stentoft. Sammen med de andre undervisere fra 2. semester vil Mette Stentoft vurdere kursets fremtid, når næste forløb skal planlægges. Hun regner dog med, at det er noget, der vil blive prioriteret fremover. “Det kan sagtens være, vi skal gøre mere. Nu må vi lige se, hvad der kommer ud af det første skridt,” siger hun. Da jeg taler med hende, har de studerende netop evalueret kurset. Indtil videre har feedbacken fra de været positiv. Og selvom der som sådan ikke er fokus på at bearbejde frygten for kildekontakten, er skammen også noget, Mette Stentoft forsøger at italesætte med kurset og kompendiet. “Jeg tror virkelig, det første skridt er at sige, at det er helt almindeligt. Jeg har skrevet det i vores kompendium, og nu skriver du det i Bunkeren. Så er det jo et skridt på vejen,” siger Mette Stentoft til mig. Det kan være svært at sige det højt, og det har det også været for mig i denne artikel. Men selvom det er ubehageligt, er vi nødt til at tale om det. For det er på den måde, vi jager de onde ånder ud af telefonrøret.\nDagbog fra pandemien: Fra Zoom-zombie til rundforvirret studerende For første gang har en generation af nye journaliststuderende begyndt deres studietid udenfor skolen. I stedet har de i to måneder kæmpet med dårlige internetforbindelser og stivnede smil på Zoom, mens de har forsøgt at lære studiet og hinanden at kende. Den 8. april kunne de spirende journalister så endelig møde op på Katrinebjerg. To af dem fortæller her om den første måned med fysisk skolegang, akavede møder og usikkerhed. TEKST: LUKAS NØRGAARD BØDIKER OG KAROLINE NOER ILLUSTRATION: VERONIKA SKOV SNEDKER\nLukas: Cykelturen op til Katrinebjerg går overraskende let, selvom det er op ad bakke fra første pedaltråd. Kalenderen skriver 8. april. Selvom vi startede på studie 1. februar, er det her første rigtige skoledag. Sådan føles det i hvert fald. Men det er ikke helt første skoledag. De seneste måneders onlineundervisning med et høfligt “godmorgen” og et pænt farvelvink på Zoom, har givet os en fornemmelse af hinanden. Og så alligevel overhovedet ikke. Karoline: I stedet for en spændt klasselærer med flag, bliver jeg mødt af en alvorlig coronavagt. Det minder om de amerikanske skoler, hvor eleverne våbentjekkes inden undervisningen. Her tjekkes der for negative tests. Outfittet til i dag var planlagt tre dage i forvejen. Jeg har sendt billeder af det rundt til mine veninder. Det skulle jo gerne repræsentere, hvem jeg er sådan helt rigtigt. Gad vide, hvor længe den planlægning holder. Min mor skrev en sms til mig i morges om, at jeg næsten burde få taget et første skoledagsbillede foran skolen. Måske er det ikke det smarteste træk, hvis jeg håber på også at få nogle venner.\nstår der på planen hele april. Det kan blive enten virkelig interessant eller virkelig tørt. Ren auditorieundervisning er ikke noget, jeg har prøvet kræfter med før. Med tasken på ryggen går jeg ind i auditoriet, der føles lidt for menneskefyldt for disse tider. Desperat forsøger jeg at spotte nogen fra min studiegruppe. En hånd vinker. Jeg finder ejeren og sætter mig. Så er jeg vist ’home safe.’\nDe første dage på Katrinebjerg Karoline: Til min store glæde, er corona-kondien ikke så slem, som jeg gik og troede. En morgen powerwalker jeg til skolen på 10 minutter, mens One Direction strømmer ud af mine høretelefoner. Til gengæld må jeg løbe direkte ud på toilettet og tørre sveden væk fra min skjorte i håndtørreren. Jeg kan stadig ikke lade være med at gå for tidligt ud af døren. Hellere miste 10 minutter i den varme seng end være den sidste, der lister ind i det mørkeblå aditorie audiotorie auditorium. Så rart er det alligevel ikke at skulle undvige de mange blikke.\nUnder Zoom-tiden var madpakker ikke noget, vi snakkede om. Frokosten var det eneste pusterum væk fra skærmen. Nu er det pludselig samtaleemnet i pausen. En masse af de fun facts, jeg har hørt over Zoom, kommer pludselig væltende. Men det ville virke mærkeligt at spørge ind til nu. ”Du sagde for to måneder siden, at du havde boet i Paraguay, hvad gik det ud på?” Den digitale forbandelse, der har hvilet over os, synes ophævet for en stund. Karoline: I køen til den billige kaffe mærker jeg panikken over at stå mutters alene. Midt imellem høj latter og glade stemmer, forestiller jeg mig de andres mistroiske tanker om mig. “Har hun virkelig gået i skole i to måneder, uden at få nogle at snakke med i pauserne?” Jeg frygter, at den her mærkelige start gør, at jeg misser nogle venskaber. Gad vide, hvor mange af mine usikre tanker kan genkendes af mine medstuderende? Den søde studievejleder fortæller mig, at det nok er dem alle sammen. At de nok alle går rundt og føler sig lidt utrygge og alene i den store kantine. Men her i kaffekøen luner den tanke mig ikke meget mere, end den lunkne kaffe.\nFredagsøl i Kurt Strandbar\nLukas: Jeg får øje på kendte ansigter, men bliver i samme ombæring overrasket over, at de også har en krop for enden. Skal jeg hilse? Et høfligt nik må være passende. Pludselig hører jeg en sige mit navn. Gud ja, de ved jo godt, hvem jeg er. Mediejura Lukas: Vi har efterhånden været på skolen nogle dage. Labyrinten af gange og lokaler med de lysende skilte virker stadig komplet uoverskuelig. ”Hvorfor i alverden er der to slags kaffe i kantinen”, hører jeg nogen sige og erklærer mig stiltiende enig. En anden snakker om en tagterrasse, der vist også skulle være et sted. Langsomt begynder jeg at være mere tryg ved mine klassekammerater. Samtalen går dag for dag lettere over langbordet med de mange forskellige madpakker. Alt fra lækker salat til en klassisk klapsammen med leverdreng pakkes ud.\nKaroline: Stiv kuling og fire lag under vinterjakkerne. Ih, hvor vi hygger! Kirstine fra min klasse får at vide, at hun ligner Michelin manden, sådan som hun er pakket ind. I det mindste har øllene aldrig været koldere. ”Tænk, at Christian Eriksen er her som bartender,” kommer jeg til at sige lidt for højt. Det værste er, at jeg stadig ikke helt forstår, hvorfor der bliver grinet så højlydt af den kommentar. Indimellem grin og nysgerrige smil får jeg kigget mig omkring. Har alle nogen at snakke med, eller er der mon en, jeg skal sætte mig ved siden af? Omringet af så mange mennesker, håber jeg ikke, at nogen sidder og føler sig alene. Lukas: Tagterrassen, som jeg nu endelig har fundet, er propfyldt med mennesker. Nogle er mere beruset end andre, og manglen på siddepladser gør, at vi må sidde ovenpå hinanden. En alternativ måde at\nafaS I J ndre f a A g n Fevjerri ing med le komme hinanden ved på. Musikken spiller, og de glade mennesker fra Kurt er i deres es. Jeg fangirl’er lidt over Kristoffer Eriksen, mens jeg prøver at bevare min kommende journalistiske integritet. Han kunne jo blive min chef en dag. ”Hej, kan du huske mig? Det var mig, der stod i en brandert og roste dig for et par år siden. Jeg er den nye praktikant på EB.” Jeg griner lidt ved tanken. Vores rusværter kommer og hilser på. Dem føler jeg også, at jeg kender. Og så alligevel slet ikke. En underlig fornemmelse. Karoline: Jeg sætter mig ved siden af en af rusværterne og får spurgt, om det ikke er ham, der hedder Emil. Igennem Zoom-quizzer, inaktive Snapchat-grupper og alverdens kampglade Facebook-opslag føler jeg næsten, at jeg kender rusværterne. Jeg kommer i tanke om, at det ikke kun er os nye, som har misset rusforløbet. Også rusværterne har fået taget en oplevelse fra sig. Det er ikke deres skyld, at rusforløbet foregik gennem en skærm. Lukas: Det er en stemning af forårseufori i luften, på trods af en vind, der kunne skille knogler og led fra hinanden. “Har I en terrassevarmer?”, er der en fra det andet hold, der spørger. “For så er I inviteret til efterfest”. Jo, at komme hinanden ved, det vil man gerne på DMJX.\nKære studiegruppe - jeg slår op! Lukas: Er jeg utro med min studiegruppe, fordi jeg hellere vil snakke med nogle af de andre? Vi har de første uger gået i et mærkeligt limbo mellem den trygge studiegruppe, og de andre spændende mennesker. I kantinen tager jeg mig selv i at tænke, om jeg kan sætte mig ved nogle andres bord for en gang skyld. Det er op til os selv at lære hinanden at kende. Mediejura gør i hvert fald ikke noget aktivt for det. Her handler det mest om at liste sig ind i auditoriet uden at påberåbe sig for meget opmærksomhed, og så ellers finde en ny person fra klassen, jeg kan snakke med. Men jeg vil gerne snakke med de andre. Dyppe tæerne i ukendt farvand. Men den akavede tavshed er en risiko, som følger med. Karoline: Jeg har en trang til at slå op med min trygge studiegruppe. Det er ikke jer,\nLige så tryg som boblen er, lige så klar er jeg også på at bevæge mig lidt udenfor den. Der er så mange navne, jeg mangler at lære, og så mange anekdoter, jeg har til gode.\nFørste dag på holdet - om lidt er det slut\ndet er mig. Med solbrillen plantet solidt på næseryggen, kan jeg endelig dykke ned i den første genåbningsøl. Det er nogle dage efter fredagsbaren, og Vestergade summer af liv og støvede dankort. Selvom jeg næsten har glemt, hvordan man bestiller øl, får både Amalie fra min klasse og jeg flirtet uskyldigt med hende den søde bartender. Henover de længe ventede øl, runder vi hele studiet. Om vi har de samme oplevelser. Om hun mon også føler sig lidt usikker. Den søde studievejleder havde vist ret. Vi render alle sammen rundt med de samme oplevelser inde i hovedet. Det er rart at sige dem højt og få dem virkelighedsgjort. Så er man ikke helt så alene blandt de mange mennesker. Bare fordi jeg er ude og drikke en øl med Amalie, betyder det jo ikke, at jeg er en del af fællesskabet endnu. Lukas: Et par ihærdige ildsjæle fra holdet har fået stablet et arrangement på benene, så vi kan mingle med hinanden. Øl, sol og en park. Så skal man ikke bruge mere for at komme hinanden ved. Men igen kommer tanken snigende. Hvor skal jeg sætte mig? Ved siden af studiegruppen vil være det trygge, men også kedelige valg. Vi har nu officielt været et hold i to en halv måned og skal først nu til at lære hinanden at kende. Det ender heldigvis hurtigt i drukspil, og så er vi ligesom mikset. Bunden i vejret! Karoline: De fire mennesker i studiegruppen har i tre måneder ageret mit safe space. Men det har snart sin ende. På den anden side af sommerferien skal jeg til at finde nye tryghedspersoner.\nKaroline: ”Vi mødes i lokale 2.18.” Den er god med dig, Mette Mørk. Jeg er stadig i tvivl om, hvor mange etager, der egentlig er på den her skole. I autopilot sætter jeg mig hos min studiegruppe og kan se at de andre gør det samme. Grupperne er trods utroskab intakte. ”Hvor er resten af klassen?” spørger Mette henover brillen. Der bliver hvisket, at de vist lige skulle testes. Minen er stram, da de endelig kommer trissende ind med en kop varm kaffe i hånden. “Der kun er en ting, jeg hader mere, end når folk kommer for sent,” lyder det fra katederet. “Det er folk, der kommer for sent med en kop kaffe i hånden.” Lukas: Skolen har trakteret med morgenbrød og kaffe. Fint skal det være. Første dag med fysisk holdundervisning skal naturligvis fejres. Lokale 3.08. Hvor dælen er nu det? Skolen er stadig lidt af en labyrint. Jeg starter med at stå og glo ind i et lokale. Underviseren er i gang. Jeg opdager heldigvis hurtigt, at det ikke er mit hold. Endelig finder jeg det rigtige lokale. Bordene er til min store overraskelse blandet på tværs af studiegrupper. Det får vores underviser dog hurtigt lavet om. ”Nu skal I lige finde ud i jeres grupper,” bliver der sagt. Typisk. Karoline: Mette mener, vi alle skal stille os op foran klassen og præsentere de andre fra studiegruppen. Tak, Mette. Men det viser sig faktisk at være en helt tryg oplevelse. Så har to måneder med Zoom-undervisning alligevel gjort noget. Lige her kan jeg faktisk godt mærke den. Som jeg sidder her og blændes af solen, fra de vinduer, som ingen arkitekt havde tænkt skulle have gardiner. Den glæde og taknemmelighed, som jeg burde have følt i starten. Tænk sig at få lov til at være forvirrede elever sammen. Sådan rigtig sammen. Lukas: ”Det er ligesom at være tilbage i gymnasiet,” er der en, der siger. Og stemningen er da også meget den samme. Der bliver grinet og snakket om, hvad der skete til Instaløb i sidste uge, og hvem der var mest fuld til efterfesten. Der er endelig kommet en følelse af klassesammenhold. Jeg bliver lidt vemodig ved tanken om, at det snart er slut. Nyt semester, nye hold. Nu havde vi ellers lige lært hinanden at kende.\nAlene i kollektivet For Rasmus Andersen er tilværelsen med fællesspisning og nøgne, frigjorte kroppe blevet erstattet af et liv alene blandt blomsterbede og diverse byggeprojekter, på et husmandssted, der engang var et kollektiv. Han var blomsterbarn i halvfjerdserne og ønskede sig et liv omgivet af andre socialt anlagte mennesker. Det fik han også, men livet gik sin gang, og Rasmus’ venner gav slip på ham, og han på dem. Nu bruger han sin pensionisttilværelse på sin minilæsser eller gravemaskine og må opsøge det sociale og fællesskabet, fremfor at have det indenfor husets vægge.\naf Brage Borup Fotojournalistik, 2. semester Instagram: @brageborup\nChristian Jensen om Politikens aktivistiske temperament:\n”Vi skal ikke altid stræbe efter det objektive” Politiken dækkede sagen om de danske børn i Syrien ved blandt andet at vise, hvordan de selv mener, at der skal handles. Men hvordan hænger den aktivistiske journalistik sammen med en avis, der også skildrer sig selv som sandhedssøgende? Ifølge medieforsker Peter Bro er det vigtigt, at man står frem og forklarer sine valg og handlinger. TEKST: MARIA SVEHAG ILLUSTRATION: SIMON B. PORSE\nen 21. marts indtager Politikens lederspalter forsiden af avisen. Den er spækket med argumenter for, at de 19 danske børn, der sidder i en fangelejr i Syrien, skal hentes hjem. Argumenter direkte rettet mod regeringen. Bring børnene hjem. Sådan lyder overskriften formet af store, grå bogstaver. Åbner man samme aften Politiken.dk, er det en video, der ligger øverst. Lydbilledet består af klavermusik i triste toner, der blander sig med rolige men beslutsomme stemmer. Stemmerne tilhører forskellige danske personligheder, der med faste blikke foran en sort baggrund fortæller, hvorfor netop de synes, at børnene i Syrien skal hjem. Den sidste figur, der træder frem i videoen, er Politikens egen ansvarshavende chefredaktør: ”Jeg hedder Christian Jensen. Og jeg synes også, at børnene skal hjem. Nu.” Politiken har en mening - og de har vist den. Men er det overhovedet meningen, at Politiken, som et af Danmarks største dagblade, skal gøre det? Er det meningen, at medier, der hævder at bestræbe sig på at søge sandheden, skal udfylde forsider på både papir- og netaviser med deres egen stillingtagen? Spørgsmålet bunder i, hvornår journalistisk ikke længere er journalistik, men bliver til aktivisme, og om de to ting kan og skal skilles ad.\nI hjørnekontoret med udsigt over Københavns Rådhusplads sidder Politikens chefredaktør Christian Jensen. Han forklarer, hvordan de, ligesom andre medier, har både et journalistisk temperament, hvor der bruges journalistiske metoder, og et holdningstemperament, hvor meninger udtrykkes i ledere. ”Politiken har så noget ekstra. Vi har også et aktivistisk temperament,” siger Christian Jensen. Men spørger man medieforsker ved SDU Peter Bro er skellet mellem journalistik og aktivisme ikke noget, der entydigt kan defineres. Det er en mere flydende grænse. ”Jeg skelner i stedet mellem passiv og aktiv journalistik,” siger han. Den passive journalistik er ifølge Peter Bro den, der kun ønsker at informere og oplyse, mens den aktive journalistik på den ene eller anden måde er optaget af, hvad der sker med en sag, efter at den er fremlagt. Den aktive journalistik kan dermed have mange forskellige formål. Den kan opfordre til debat eller endnu kraftigere advokere for nogle positioner. Men så kan den også forsøge at implementere nogle ting. ”Det er det sidste, der for alvor er rendyrket aktivisme,” siger Peter Bro.\nMen hvis så mange journalister udøver aktiv journalistik, hvordan kan det så være, at flere medier har kritiseret Politiken for at lave netop den video og den forside? Ifølge Peter Bro skyldes det, at sagen om børnene i Syrien er dybt kontroversiel. ”Når man er uenige om, hvorvidt man skal gøre noget her i Danmark, er der også flere holdninger til, om Politiken overhovedet skal gå ind i den her sag,” siger han. Der findes mange situationer, hvor man ifølge Peter Bro laver den alleryderste form for aktiv journalistik, uden at vi næsten lægger mærke til det. Diverse indsamlingsshows er eksempler på tilfælde, hvor der på aktivistisk vis bliver arbejdet for at ændre noget i samfundet. Men fordi vi alle kan være enige om, at det er godt at bekæmpe sult i fattige lande eller forske i kræftbehandling, lægger man ikke mærke til aktivismen, fordi den er så ukontroversiel, mener Peter Bro. Det er altså ikke det, at man tager stilling i sig selv, der har skabt opmærksomheden omkring Politikens kampagne. Det er graden af politisk spænding, som den indeholder. Men på Politiken mener man selv, at videoen med de fem forskellige stemmer fra Johanne Schmidt Nielsen til Søren Pind var et forsøg på at hive sagen ud af en partipolitisk kontekst. ”Det er et humanistisk budskab. Den skulle ikke grupperes i en bestemt politisk position,” siger Christian Jensen.\nHistorien om børnene i Syrien er ifølge Christian Jensen ikke et enestående eksempel på, at Politiken vælger at benytte nogle værktøjer, man finder ude i kanten af spektret over aktiv journalistik. De har gjort det flere gange før, og det er blevet en del af deres DNA. ”For vores læsere ville det være mere overraskende, hvis vi ikke viste vores mening,” siger han. Læserne har ikke bare vænnet sig til deres aktivistiske position. De forventer den. Sådan har det altid været. Ifølge chefredaktøren er det i hvert fald den forandringskraft, som Henrik Cavling grundlagde\navisen på i 1905. Peter Bro mener dog, at der er sket en udvikling fra Henrik Cavling til i dag i valget af de sager, som Politiken håndterer med dette ekstra ’temperament’: ”Henrik Cavling gik ind for, at det var de mere ukontroversielle sager, fordi han var bange for at støde læsere fra sig.” Men tiderne er selvfølgelig også nogle andre, og Christian Jensen mener, at Politiken blot udvider og bygger oven på deres egen aktivistiske tradition. For ham handler det om at give den retning og udtryk.\nIfølge Peter Bro er det aktivistiske gear ikke eksklusivt for Politiken. Den mere holdningsbaserede journalistik er et fænomen, der svinger gennem tiden som et pendul. Efter en periode med passive medier vil journalister og redaktører blive mere aktivistiske. Og bagefter vil det svinge tilbage igen, akkurat som alle andre tendenser i samfundet. Men når vi ikke kan undgå tider, hvor meninger fylder i aviserne, må vi finde en måde, hvorpå læserne ikke forvirres eller får mistillid til medierne. Ifølge Peter Bro er det fortællingen om, hvorfor man skriver, det man gør, der er nødvendig. ”Forklaringen er vigtig, fordi der er så mange typer medier i øjeblikket, og nogle er drevet af politiske dagsordener,” siger Peter Bro. Dermed bliver det muligt for den aktive og endda den aktivistiske journalistik at have en plads i mediebilledet, mener han. Hvis medierne stiller sig til rådighed og forklarer deres valg og fravalg, giver de brugerne mulighed for at læse hvert enkelt stykke journalistik på de præmisser, netop dét er skrevet på. I nutidens mediebillede, hvor journalistikken svinger til den aktivistiske side, er det altså ikke længere forsøget på neutralitet, der er det eneste rigtige. Og den idé er Christian Jensen enig i: ”Vi skal ikke altid stræbe efter det objektive. Vi skal stræbe efter at gøre det klart for vores læsere, hvilke præmisser vi laver vores journalistik på.”\nDansk journalistiks provokatør deler stadig vandene efter 30 år I januar kunne Henrik Qvortrup fejre 30-års jubilæum i dansk journalistik. Illustreret Bunker tegner et portræt af en af Danmarks mest garvede og kontroversielle journalister, der både har haft sine op- og nedture. TEKST: CHRISTOFFER PANDURO ILLUSTRATION: SARA STOUGAARD\nenrik Qvortrup farer rundt på redaktionen. Han har netop interviewet en kilde fra Sundhedsstyrelsen til programmet Q&Co, som er et mediemagasin på B.T., hvor han er politisk redaktør. “Rasmus, vi skal have ringet til Mads. NU,” råber han til sin producer. Henrik Qvortrup skal interviewe Politikens opinionsredaktør, Mads Zacho, om en af de utallige sager i medieverdenen, som han hver uge diskuterer i sit mediemagasin. Han trives godt i det hektiske tempo med korte deadlines og nye opgaver hele tiden. “Jeg kan godt lide den hurtighed, der er i faget. Man laver en spurt, kommer ned i hastighed, for så at komme op i hastighed igen,” forklarer han. Henrik Qvortrup valgte blandt andet journalistfaget, fordi han her kunne møde en masse interessante mennesker, men det var også et fag, der gav mulighed for hurtigt at komme videre til den næste historie.\nHenrik Qvortrups karriere startede, som enhver politisk journalist kun kan drømme om. Han var stadig journalistpraktikant, da han sad med en af de største sager i dansk journalistisk: Tamilsagen. Han var en del af Christiansborg-redaktionen hos Berlingske, da der kom et nyhedstelegram ind fra Ritzau med meldingen om, at den daværende justitsminister, Erik Ninn-Hansen, havde handlet ’overordentligt kritisabelt’ vedrørende håndteringen af tamilske flygtninge fra borgerkrigen i Sri Lanka. “Jeg kan huske, at vi sad fem personer på redaktionen og kæderøg. Der var ingen, der gad tage sagen, og så fik jeg, praktikant, den,” fortæller han. Efterhånden som skandalen rullede, blev det Henrik Qvortrup, der kom til at dække den for Berlingske. Efter Journalisthøjskolen blev han ansat på Jyllands-Posten, hvor han kom til at arbejde videre med Tamilsagen. Her var der ifølge Qvortrup heller ikke den store interesse for emnet, og derfor var det også en kamp for ham at overbevise redaktionen om, at det var vigtigt at dække det. Selvom det i starten var op ad bakke, endte historien med at blive en af de største og mest sagnomspundne sager i dansk journalistik. Henrik Qvortrup mener dog, at mediedækningen af hele oprulningen meget vel ikke ville have fået samme opmærksomhed i dag. “Hvis man forestiller sig, at noget lignende Tamilsagen kom frem i dag, ville der næppe være plads til de lange referater, som der var dengang,” siger han. Han mener dog ikke, at det er et udtryk for, at journalistikken er blevet ringere. Tværtimod mener han, at der i dag bliver bedrevet rigtig meget god journalistik. Det er bare et udtryk for, at mediebilledet har ændret sig.\nOp gennem 1990’erne arbejdede Henrik Qvortrup for forskellige danske dagblade, inden han i 1998 landede i en af de flere kontroversielle poster, han har bestridt\nigennem sin karriere. Her blev han nemlig for alvor kendt i den politiske offentlighed, da han blev ansat som presserådgiver - eller spindoktor - for den på det tidspunkt nytiltrådte formand for Venstre, Anders Fogh Rasmussen. Her gjorde han sig bemærket ved at sige, at han ikke var ansat, fordi han var venstremand, men fordi han kunne hjælpe Anders Fogh Rasmussen med forholdet til pressen. “Der var mange, der ikke forstod, hvordan man kunne tage et job i et parti, man ikke nødvendigvis var enig med, men at man i princippet lige så godt kunne have været ansat i Socialdemokratiet. Jeg så det mere som en professionel ting, og det var der mange, der blev provokeret af.” Det var også for alvor med Henrik Qvortrup, at spindoktor-begrebet blev kendt i Danmark, før havde det været et begreb, de fleste forbandt med amerikansk politik. “Der var mange, der dengang så det som en farlig udvikling, og jeg har ikke tal på, hvor\nmange studiegrupper fra RUC, der kontaktede mig for at høre, hvad det havde af betydning for demokratiet.” På trods af at mængden af spindoktorer de efterfølgende 20 år kun er vokset eksplosivt, og partierne er blevet mere professionaliserede, mener Henrik Qvortrup alligevel, at der er for meget fokus på dem, og at man derved glemmer andre - såsom departementscheferne, der også har en enorm magt.\nI 2001 fik Henrik Qvortrup det job, der på mange måder stadig er med til at definere hans plads i dansk journalistik. Som chefredaktør for Se og Hør var han nemlig med til at køre bladet i en hidtil uset hård retning. Kendisser kunne ikke længere få stoppet en historie, hvis de mente, at den var for hård, ligesom der med Henrik Qvortrup kom en ordning, hvor almindelige mennesker kunne få en dusør, hvis de kom med et tip til\nbladet. Det var for alvor her, han fik udviklet et image som den kyniske chefredaktør, der ville gå langt for historierne og for at udstille de kendte. Mens han var hos Se og Hør spekulerede, han på, om han nogensinde kunne komme tilbage til den politiske journalistik. “Folk sagde til mig, at det kunne godt være, at det blev sjovt, men at jeg for evigt ville være dømt ude af det gode politiske selskab,” forklarer han. Men i 2009 blev han hentet til TV 2 som politisk redaktør. “Da jeg fik tilbudt det job, var det den ultimative fuckfinger til alle dem, der havde dømt mig ude og sagt, at jeg aldrig ville få et job som politisk journalist igen.” Han var tilbage i den position, som havde været udgangspunktet for hans journalistiske karriere, og det var igen ham, der udlagde teksten på tv-skærmen hver aften. Men i 2014 var det slut.\nDa den tidligere Se og Hør-journalist Ken Rasmussen i 2014 udgav bogen ‘Livet, det forbandede’, hvori han blandt andet fortalte om sin tid på ugebladet, kom det frem, at de havde brugt ulovlige metoder til at følge med i de kendte og kongeliges gøren og laden. Det hele endte med, at Henrik Qvortrup trak sig fra jobbet på TV 2 på baggrund af afsløringerne. Det endte også med en fængselsdom i 2016. Herefter fulgte en periode, hvor han for alvor troede, at tiden som journalist var forbi. “Derfra stod jeg på egen hånd, for der var mildest talt ikke nogen, der hjalp mig,” forklarer han om tiden efter skandalen. Han begyndte at skrive bøger og lave podcast, og det første spæde skridt tilbage i medieverdenen kom, da han lavede en programrække for dk4, hvor han interviewede politikere. Desuden blev han vært på et mediemagasin på Radio24syv, blandt andet med den begrundelse, at han ikke havde nogen venner i dansk journalistik. “Jeg skyldte i hvert fald ikke nogen noget,” svarer han kortfattet.\nHenrik Qvortrup mener, at journalister i Danmark er gode nok til at gå kritisk til hinanden, men han mener også, at der er et alt for stort fokus på egen navle: “Her lider vi af en kollektiv selvfedme, og jeg er jo også selv en del af det - jeg laver selv et medieprogram, men hvis jeg skal kigge på det udefra, kan jeg godt forstå dem, der siger, at så interessante er vi jo heller ikke.” Han mener, at den politiske journalistik er blevet bedre de seneste 30 år, hvor han har været med, men det har også været nødvendigt. Med den stadigt større magtkamp, der i hans øjne foregår mellem journalister og politikere, og med det stadigt mere professionaliserede politiske system, er det nødvendigt for journalisterne at oppe sig. Det er dog ikke noget, der har slået ham ud. “Jeg synes, det er forrygende. Det er helt fint, at den kamp finder sted.”\nILLUSTRERET BUNKER MARTS 2020\nMød TV 2’s nye Asien-korrespondent:\n”Det er som at se ind i fremtiden på godt og ondt” Fra denne sommer skal Christina Boutrup føre TV 2’s karakteristiske korrespondent-mikrofon i verdens nye supermagt. Med base i Shanghai skal hun berette om den udvikling, der inden længe gør Kina til verdens største økonomi. TEKST: ANTON SCHACK\nt begejstret smil breder sig forsigtigt over læberne, inden hendes blik slår væk i et kort sekunds betænkningstid: ”Min første tanke har nok været, at det sørme var på tide. Og så skyndte jeg mig at sende en mail afsted med det samme.” Sådan beskriver Christina Boutrup sin reaktion, da hun tilbage i februar læste, at TV 2 havde i sinde at sende en fast korrespondent til Kina. Den 44-årige fynbo har de seneste år opbygget sig en anerkendt status som en af landets førende Kina-kendere. Siden hun for 13 år siden flyttede hjem efter sit første job som Asien-korrespondent for Berlingske, har hun savnet at være tæt på udviklingen. Til sommer river hun sit liv op ved roden, når hun, sammen med sin familie, vender tilbage til Shanghai. Derfra skal hun gøre TV 2’s seere klogere på landet, der har manifesteret sig som økonomisk supermagt og i stigende grad gør sig gældende på den globale magtpolitiske scene.\nChristina Boutrup er uddannet erhvervsjournalist fra Danmarks Journalisthøjskole. Knap havde hun forladt bunkeren på Olof Palmes Allé, før et særligt stofområde fandt vej til hendes skrivebord og blev en gennemgående rød tråd i hendes journalistiske arbejde. ”Der gik jo kun lige et år, fra jeg fik min eksamen, til jeg for første gang landede i Beijing og skulle arbejde som journalist i Kina,” fortæller hun. Som nyudklækket journalist på Berlingskes nyhedsmagasin oplevede Christina Boutrup, hvordan Kina oftere og oftere løb med overskrifterne i avisens erhvervsdækning. Historier om outsourcing til det fremadstormende marked og iøjnefaldende vækstrater vakte hendes interesse og pirrede den unge journalists nysgerrighed. I en sommerferie fik hun grønt lys fra avisen til at rejse fire uger til landet for at lave en serie om danske iværksættere. Det var på den rejse, Christina Boutrup for alvor fik øjnene op for en verdensdel fyldt med historier uden mange danske journalister til at fortælle dem. ”Efter den sommer tog jeg hjem og fortalte min chef, at jeg flyttede til Kina og spurgte ham, om han kunne bruge det til noget,” fortæller hun. Et halvt år senere var hun igen i Kina, denne gang uden returbillet, men en freelance-kontrakt, der senere blev til et fast job som Berlingskes nye Asien-korrespondent. På trods af de høje journalistiske ambitioner og den nyfundne begejstring for det kinesiske samfund havde Christina Boutrup ikke i sin vildeste fantasi forestillet sig det scenarie, hun pludselig landede i. I hendes hoved var korrespondent ikke en titel, der kunne forenes med blot et års journalistisk erfaring. Uden hverken at kunne tale sproget eller have indgående kendskab til verdensdelen, skulle hun pludselig levere analyser og reportager om et meget komplekst samfund. Tidsforskellen på seks timer gav den unge korrespondent muligheden for at tage alle døgnets timer i brug. Research fra morgenstunden, interviews om eftermiddagen og artikelskrivning frem til den danske deadline langt ude på natten. Derudover gik hun til sproglektioner flere gange ugentligt. ”Hvis man skal være modig for at være korrespondent i Mellemøsten, så fandt jeg hurtigt ud af, at man først og fremmest skal være hårdtarbejdende for at rapportere fra Asien helt uden erfaring,” fortæller hun.\nDe seneste år har Christina Boutrup gjort det til en levevej at gøre beslutningstagere klogere på Kina. Selvom hun nødigt påtager sig titlen som ekspert, har hendes 17 års indsigt og omdømme givet muligheder, der rækker langt udover den spæde start som ung korrespondent på udebane: ”Når jeg har taget Kina-kender-rollen på mig og brugt min viden til at sige: ’Min vurdering er…’ eller ’Jeg er overbevist om, at…’ har jeg oplevet, at mange flere pludselig har lyttet med. Det har skabt en helt anden opmærksomhed.”\nFem hurtige om Christina Boutrup: Uddannet på DJH i 2004 med praktikophold på Børsens erhvervsredaktion. Tidligere Asien-korrespondent for Berlingske og vært for radio- og tv-programmer på Radio24syv og DR. Forfatter til flere anmelderroste bøger om Kina og flittigt benyttet foredragsholder og moderator både i Danmark og internationalt. Udpeget til Dansk Konkurrence-evneråd og medlem af den tidligere regerings Kina-ekspertpanel. Bosat i Kullerup, Nyborg Kommune med sin mand og parrets to døtre på henholdsvis 9 og 11 år.\nMed det nye job vender hun tilbage til udgangspunktet, når hun igen skal være den, der stiller spørgsmålene. Også dem, hun på forhånd kender svaret på. Skiftet vækker en velkendt begejstring, der tilbage i tiden var en af grundene til, at hun faldt for journalistikken: ”Som journalist er jeg jo drevet af at komme ud i virkeligheden og få nogle indtryk og udfordringer, som jeg kan omsætte til et output. Derfor glæder jeg mig til at komme ud og få jord under neglene igen og fortælle både fascinerende og skræmmende historier.”\nSelvom Kina i dag er velkendt og nærmest hjemligt territorium for Christina Boutrup, bliver det alligevel en særlig omvæltning, når hun til sommer bytter den østfynske landsby Kullerup ud med Shanghais pulserende storbyliv. Siden hun sidst boede i byen, er hun blevet mor til to. Nu er huset sat til salg og pigerne er skrevet ind på en international skole. Familien er så småt begyndt at overveje, hvilke ting der skal med til Kina, og hvad de skal skille sig af med. Selvom det er en stor beslutning at rykke teltpælene i pigernes barndomsby op, lader Christina Boutrup sig ikke bekymre: ”Kina er en indgroet del af vores familieliv. Vi har besøgt landet hvert år med pigerne, og vi synes, at det er en fantastisk mulighed for dem at opleve kulturen og lære sproget.” De kinesiske myndigheder udsteder i øjeblikket ikke permanente arbejdsvisa til internationale journalister pga. corona-pandemien. Derfor ved familien endnu ikke, hvornår de kan rejse til Shanghai. Selv håber Christina Boutrup dog på at kunne rapportere live fra Kina, inden sommeren er ovre.\nNår Christina Boutrup på et tidspunkt får lov til at tage afsted, vil hun som noget af det første kontakte sit netværk af lokale fixere. De skal hjælpe hende helt tæt på historierne og den befolkning, der i mange tilfælde står i skyggen af systemet. Ifølge hende er arbejdsvilkårene som korrespondent i Kina anderledes, i forhold til hvad mange af hendes kollegaer oplever i resten af verden: ”Der er intet, der er let i Kina, og slet ikke, når man kommer med et tv-kamera. Det er svært at få folk til at stille op til interview, fordi de risikerer repressalier, men der er sindssygt mange spændende historier, der bare venter på at blive fortalt,” fortæller hun. Hverken ytrings- eller pressefrihed er reelle rettigheder i landet, der populært set kaldes verdens største étpartistat. Derfor har den kritiske journalistik trænge kår, og de\ninternationale korrespondenter arbejder under overvågning fra det kinesiske styre. I praksis kommer omstændighederne bl.a. til at begrænse Christina Boutrups muligheder for at arbejde i særlige dele af landet. Hun vil eksempelvis ikke kunne rejse til Xinjiang-provinsen og dække undertrykkelsen af Uighur-folket, uden det vil få konsekvenser for hendes arbejdstilladelse. Adspurgt, hvorvidt det så overhovedet er muligt at snakke om journalistisk uafhængighed i Kina, påpeger Christina Boutrup, at de internationale korrespondenter ikke er underlagt samme censur som de lokale medier. Hun afviser, at de kinesiske myndigheder får direkte indflydelse på det indhold, hun skal producere til TV 2’s platforme. Hendes erfaring er, at man som korrespondent kan arbejde forholdsvist uforstyrret, hvis ens journalistiske arbejde er nøgternt og holder sig til at beskrive de faktiske forhold i landet. Men det afhænger selvfølgelig altid af, hvor følsom historien er. Derudover kan det for en gangs skyld også være en fordel ikke at være den største spiller i branchen: ”Et dansk medie som TV 2 bliver ikke opfattet som en trussel på samme måde som de store internationale medier. Derfor kan vi måske slippe afsted med lidt mere. Vi skal dog ikke tro, at myndighederne ikke holder øje med, hvad vi laver. For det gør de.” Som Kina-kender og analytiker har Christina Boutrup repræsenteret et nuanceret perspektiv på det kinesiske samfund. Selvom Kina er en fjern virkelighed for de fleste danskere, er hun sikker på, at TV 2’s dækning bliver både nærværende og aktuel. Landets stigende globale indflydelse påvirker danskernes hverdag på daglig basis. Den indflydelse håber Christina Boutrup på at kunne flytte frem i danskernes bevidsthed ved at øge deres kendskab til verdens nye supermagt. ”På nogle områder er Kina så langt fremme, at det er som at se ind i fremtiden på godt og ondt. Derfor er det også nødvendigt, at vi ikke kun orienterer os mod USA, når vi ser fremad her i Europa,” siger hun. Flere prognoser peger på, at Kina overhaler USA som verdens største økonomi, allerede inden dette årti når til ende. Udsigten til at skulle dække et skifte i verdensordenen trækker i Christina Boutrup, og begejstringen er umulig at overse. Hun vil afsted - hellere i dag end i morgen. “Man bliver afhængig af Kina, fordi virkeligheden igen og igen overgår selv de vildeste fantasier. Som journalist er man med til at skrive verdenshistorie hver eneste dag - lige der midt i globaliseringens epicenter.”\n“Kongehuset er lidt som landsholdet. Nogle gange skal vi dække det med en fans begejstring” Ifølge DR-redaktør Casper Walbum Høst og underholdningsjournalist Nikolaj Vraa er kritisk journalistik ikke nødvendigvis målet, når medierne dækker kongehuset. Dækningen skal nemlig også afspejle danskernes opbakning til kongehuset.\nBAGOM TEKST: JOHANNE LERHARD ILLUSTRATION: SIMON B. PORSE\nen unge journalist har lidt sved på panden, da han bliver overrakt mikrofonen til pressemødet på Fredensborg Slot. Vi er midt i april 2016. I forbindelse med fejringen af sin 75-års fødselsdag har Hendes Majestæt Dronning Margrethe fundet plads i en silkebetrukket sofa for at modtage lykønskninger og spørgsmål fra medierne. Alt forløber fint, indtil Michael Alsen fra Berlingske får ordet. “Visse røster har udlagt det som, at du blander dig…” siger han til dronningen, der løfter øjenbrynene over et forundret smil. “Nu skal jeg ikke være alt for sippet, men jeg tror ikke, at vi har gået i skole sammen. Så jeg tror ikke, at vi er dus,” afbryder dronningen. Journalisten gentager sit spørgsmål. Men denne gang er han Des med majestæten. Mediernes formelle tiltaleform over for kongehusets medlemmer adskiller sig grundlæggende fra, hvordan journalister normalt behandler deres kilder. Og modsat andre magthavere i samfundet forventes det heller ikke, at kongehuset stiller op til hvad som helst. Men kongehuset fungerer anderledes end andre magthavere i samfundet. Derfor vil et interview med dronningen også være anderledes end et interview med en kommunalchef. Det forklarer Casper Walbum Høst. Han er redaktionschef på Samfund & Tema hos DR Nyheder, der står bag en stor del af kongehusdækningen. “Vores journalistiske tilgang til kongehuset er, at vi forsøger at dække det med en tilpas afstand. Som journalister er vi afhængige af at få historier fra kongehuset, men vi er ikke venner med dem. Vi prøver at dække kongehuset så objektivt, som vi gør med alt andet,” siger Casper Walbum Høst. Spørgsmålet er, om det særlige forhold mellem kongehuset og medierne har indflydelse på muligheden for at være kritiske over for den mere end 1000 år gamle institution.\nBegejstring udelukker ikke kritisk sans\nDa det tilbagevendende program ‘Året i kongehuset’ løb over skærmen på DR i slutningen af sidste år, mødte seerne en mere personlig udgave af studievært Kåre Quist. Han delte blandt andet personlige anekdoter om sin private og livslange begejstring for kongehuset. “Det gør jo, at kongehuset ikke bare er noget, jeg dækker professionelt,” sagde Kåre Quist fra sin skrivebordsstol på DR’s nyhedsredaktion. Casper Walbum Høst betragter det dog ikke som problematisk, at grænsen mellem det private og det professionelle nedbrydes, når journalister som Kåre Quist inddrager deres personlige holdninger til monarkiet i et program som ‘Året i kongehuset’. “Kongehuset er lidt som landsholdet. Nogle gange skal vi dække det med en fans begejstring. Andre gange er det vigtigt at stille DBU kritiske spørgsmål om verdensmesterskaberne i Qatar,” siger han. Kåre Quists begejstring og interesse udelukker ikke, at han efterfølgende kan lave et kritisk interview med en repræsentant for kongehuset i TV Avisen, mener Casper Walbum Høst. “Det er netop den professionelle journalistiske opgave at kunne være kritisk, når der er behov for det,” siger han.\nKritisk dækning er ikke altid indsatsen værd\nHvornår det behov er aktuelt, afhænger af flere ting. For det første er DR som public service-medie forpligtet til at dække kongehuset som kulturinstitution, siger Casper Walbum Høst. Men mediernes dækning af kongehuset skal også afspejle den opbakning, monarkiet har i den danske befolkning. I 2018 svarede mere end 75 procent af danskerne ifølge Voxmeter, at de foretrækker monarkiet frem for en republik. Og det præger journalistikken, forklarer underholdningsjournalist Nikolaj Vraa. Han har beskæftiget sig med kongehuset i mere end tyve år, aktuelt for ugebladet Her & Nu. Ifølge ham kan medierne sagtens være kritiske over for kongehuset. Men det er ikke altid indsatsen værd. “Jeg fornemmer en ekstrem træthed hos danskerne, når medierne for eksempel gransker kongehusets økonomi. Selvfølgelig koster det penge at have et kongehus, men hvis det måles op imod den glæde, det giver mange mennesker, er prisen måske slet ikke så høj,” siger Nikolaj Vraa. Hvis den kan dokumenteres, imødekommer kongehuset gerne mediernes kritik, mener han. Men det må være op til danskerne selv at afgøre, om de vil gøre det samme. Casper Walbum Høst fra DR er enig i, at medierne flere gange har bevist, at de ikke er berøringsangste over for kritiske historier om kongehuset, hvis de har journalistisk relevans.\nDet er dog også hans erfaring, at kongehuset ikke er interesserede i at stille op til interviews med kritisk eller kontroversielt indhold. For eksempel da de afviste at kommentere den nu afdøde Prins Henriks kritik af sin position i kongefamilien. “Men jeg tror også, at det er fair at sige, at det ikke er der, at medierne lægger de fleste af deres journalistiske kræfter,” siger Casper Walbum Høst.\nUgebladene graver, nyhedsmedierne dækker\nBåde Casper Walbum Høst og Nikolaj Vraa nævner historien om kronprinsparrets skihytte i Verbier som eksempel på, at medierne sagtens kan være kritiske over for kongehuset, når det er nødvendigt. I starten af 2020 kom det frem, at kronprinsparret udlejede deres schweiziske feriehjem. Efter stor debat i medierne stoppede kronprinsparret udlejningen af huset. Den historie opstøvede Her & Nu, hvor Nikolaj Vraa arbejder. Den fik dog først offentlighedens opmærksomhed, da en række andre store medier bragte den. Derfor er den også et eksempel på ugebladenes rolle som primus motor for dækningen af kongehuset, siger han. “Jeg mener, at det er ugebladene, der driver nyhedsstrømmen om kongehuset. Vi bringer nogle historier, som de andre så arbejder videre på. Men sådan er det jo for alle medier, der er stærke på et særligt område. Uanset om det er sport, politik eller kongestof,” siger Nikolaj Vraa. Men det handler også om, at forskellige medier prioriterer forskellig dækning. Mens nyhedsmedierne typisk kun er til stede ved større begivenheder, er ugebladene også med, når et medlem af kongehuset åbner et bibliotek eller besøger et plejehjem. Derfor er det naturligt, at ‘de glade blade’, som Nikolaj Vraa kalder ugebladspressen, laver gravearbejde, som derefter bevæger sig opad i mediernes fødekæde. Casper Walbum Høst tror heller ikke, at DR selv kommer til at bruge flere kræfter på at granske kongehuset uopfordret. “Men hvis vi som tænkt eksempel fik dokumentation for noget uforsvarligt, kunne vi sagtens lave et kritisk program om kongehuset,” siger han.\nUanset om historierne begynder i sladderspalterne eller på nyhedsredaktionerne, kræver det en vis tilgængelighed fra kongehuset selv, hvis journalister vil lave historier om dets medlemmer.\nKongehuset har selv en stor presse- og kommunikationsafdeling, der varetager mediernes forespørgsler, ligesom de typisk stiller op til interview i forbindelse med pressedækkede begivenheder og er aktive på de sociale medier. Det er medierne, der sætter rammerne for dækningen af kongehuset. Det fortæller kongehusets kommunikationschef, Lene Balleby. På den anden side sørger kommunikationsafdelingen for at give medierne adgang til kongefamilien. ”Vi har en god og løbende dialog med de journalister og fotografer, der beskæftiger sig med Kongehuset som stofområde. Vi ønsker at være tilgængelige og besvarer dagligt et stort antal både skriftlige og telefoniske pressehenvendelser. Selvfølgelig påvirker vi hinanden. Det gør man vel i alle relationer?” skriver Lene Balleby i en e-mail. For nogle år siden kritiserede Nikolaj Vraa kongehuset for ikke at give pressen tilstrækkelig adgang til royale begivenheder, fordi de nu formidler gennem de sociale medier. Men den kritik er blevet hørt, mener han. “For dem, der er interesserede i kongehuset, er der massiv adgang til information. Så jeg synes ikke, at de har buret sig inde. Men de er også interesserede i at bevare en form for mystik. Så selvom de er til stede, er det med en vis distance,” siger Nikolaj Vraa. Mens han mener, at den begrænsede tilgængelighed i højere grad er et problem for medierne end for kongehuset, betragter Casper Walbum Høst det omvendt. Ifølge ham reflekterer det negativt tilbage, hvis kongefamilien afviser at besvare pressens kritiske spørgsmål. Men han forventer heller ikke, at de altid står til rådighed. “Som journalist er det mit håb, at alle stiller sig til rådighed med alt, hvad de har. Det er sådan, det burde være. Men det er bare ikke virkeligheden hverken for kongehuset eller kioskejere,” siger han.\nDin holdning er vigtig, smuk og relevant TEKST: JOSEPHINE FALCK BARFOD DEBATREDAKTØR, ILLUSTRERET BUNKER\nu har jeg snart gået på den her skole i to år, og jeg må bare sige, at jeg aldrig har mødt folk med lige så mange holdninger, som studerende på Danmarks Medie- og Journalisthøjskole. Jeg forestiller mig, at jeg ikke er den eneste, som har gjort sig den erfaring. Ikke desto mindre er folk simpelthen for sløve til at sende debatindlæg ind. Hvorfor i alverden bruger I fora, der ikke er lavet til det, til at lufte jeres holdninger, men sender ikke noget ind til debatredaktionen på Illustreret Bunker? Til undervisning, forelæsninger, i gruppechats og på Facebook er I ikke bange for at tage andre til fange, mens vi uden valg skal lægge ører til jeres svada. På tredje semester under video-forløbet opstod pludselig en debat til en forelæsning. Det gik ud på, om det var etisk at redigere sin videoproduktion, så det kom til at passe med vinklen. Det ville have været et super godt debatindlæg. Og efter vi skulle stemme om, hvorvidt vi skulle i praktik i 12 eller 18 måneder, brokkede folk sig i høj grad over processen og beslutningen. Men igen intet debatindlæg til Illustreret Bunker. Hvorfor er folk ikke interesserede i at få debatterne ud i det åbne? Det er selvfølgelig nemt at have\nholdninger, når man kun ytrer dem i det skjulte og ikke skal stå til ansvar for dem senere hen. -Men vi er jo journalister og skal være objektive. Lol. Vis mig en objektiv journalist. Og læs Simon B. Porses debatindlæg om, hvorfor idéen om den objektive journalist er mere eller mindre forældet. -Men hvad hjælper det overhovedet? Det hjælper faktisk. Illustreret Bunker bliver læst af studerende og undervisere, og avisen sendes ud til forskellige medier. Jeg skrev på sidste semester et debatindlæg om #metoo i mediebranchen og på DMJX.\nFor det første førte det til, at flere studerende henvendte sig til mig og tilkendegav deres holdning til emnet. Mange synes, det var virkelig rart, at de ikke var de eneste, som havde det på den måde. Men udover de studerende, så førte debatindlægget også til, at jeg sammen med to andre kvindelige journaliststuderende blev inviteret til en snak med Özlem Cekic. Vi skulle lære at drikke dialog-kaffe. Og herefter en snak med Jacob Nybroe, chefredaktør på Jyllands-Posten, om sexisme i mediebranchen. Så udover, at det skabte en relevant debat på DMJX, gav det mig også adgang til en chefredaktør\npå et af Danmarks største medier. -Jamen vil praktikstederne ansætte en journaliststuderende med holdninger? Mine erfaringer siger mig, at det på ingen måde er et problem. Tværtimod. Jeg har både talt med praktikkoordinator Martin Vestergaard, rektor Trine Nielsen og flere undervisere fra DMJX, som alle har udtrykt, at det ikke er et problem. Og de fleste praktiksteder sætter også pris på studerende, som ikke er bange for at ytre deres holdninger i passende settings. Desuden viser det jo bare, at du en reflekteret studerende, hvis du aktivt har kritiseret branchen eller skolen. Jeg har fået en praktikplads på Ekstra Bladet, og jeg fik at vide til samtalen, at debatindlægget gav mig en kæmpe stjerne hos dem. Af en eller anden mystisk grund har det lykkedes mig at få indsamlet debatindlæg til begge aviser på dette semester. Men det har ikke været uden kamp. Da jeg søgte om at blive debatredaktør, havde jeg forestillet mig, at jeg skulle vælge og vrage mellem de bedste indlæg. Sådan er det ikke gået. Begge gange har det krævet overtalelse, overbevisning og nærmest tryglen for at kunne få noget, der kunne komme i avisen. Avisen på Københavns Universitet har en sprudlende debatsektion. Hvis de kan, så kan vi simpelthen også. Din holdning er relevant, den er vigtig og den er smuk. Vis den til verden og tag del i den demokratiske samtale.\nHVAD MENER DU? Illustreret Bunkers debatsektion giver studerende og medarbejdere mulighed for at give deres mening til kende om studie, skole, journalistik eller kommunikation. Vi bringer debatindlæg i avisen ad to omgange pr. semester. Har det interesse? Så skriv til redaktionen på: debat.illbunker@dmjx.dk\nDebatindlæg bragt i Illustreret Bunker er alene udtryk for skribentens eller skribenternes holdning.\nEn vagthund må gerne gø TEKST: SIMON B. PORSE\nin mus svæver over ‘slet’-knappen. Jeg er rådvild, i tvivl og fornemmer en følelse af usikkerhed i kroppen. Det er fjollet, siger jeg til mig selv. Hundredvis af mennesker skriver langt dummere ting på nettet hver dag, uden at det har de store konsekvenser. Måske skulle jeg bare gøre det. Få det ud af verden. På den anden side: Internettet glemmer aldrig. Nogen har med sikkerhed gemt et screenshot, så der er ingen pointe i at gemme sig. Jeg er bundet af bevismaterialet. Et spor, jeg selv har skrevet. En lort, jeg selv har lagt. Og når jeg alligevel skal leve med lugten, så kan jeg lige så godt få luftet ud. Sidste efterår skrev jeg en opdatering på Twitter. Jeg var på studietur i København, og vi skulle besøge Christiansborg. Vores vært og rundviser skulle vise sig at være folketingsmedlem for Nye Borgerlige Lars Boje Mathiesen. Vi var flere, der utilfredst rullede med øjnene, husker jeg, men som den klassens klovn jeg er, tænkte jeg, at det kunne jeg nok godt få en vits ud af. Jeg tænkte mig om. Ganske kort. “Dobbelt meget en MF’er,” skrev jeg på Twitter. MF’er for Medlem af Folketinget og for motherfucker. Ikke hammersjovt, men det var det bedste, jeg lige kunne finde på. Jeg trykkede ‘send’. Jeg synes egentlig, at min vits var ret uskyldig, men det må have rørt ved noget i folk, for de næste timer, ja faktisk de næste dage, skulle mit kommentarspor vise sig at blive rødglødende. Presserådgivere, journalister og journaliststuderende, blandt andre – Twitter er jo trods alt et intranet – haglede ned på mig. Vulgær var jeg, infantil, ræverød. Skamme mig, skulle jeg. For journalister må ikke give udtryk for at have et politisk standpunkt, lod man mig forstå. Det er det, man har partskilderne til. Medmindre man er redaktør, og man netop sidder og brygger på en leder til morgendagens avis, så skal man lægge holdningerne på hylden og være artig. Eller hvad? Når man siger, at journalister kan og skal være fuldkommen ‘neutrale’, ‘objektive’ og tage sit udgangspunkt i ‘a view\nfrom nowhere’, så taler man ud fra omnibuspressens idealer. De er bare lidt støvede, når man ser på det danske mediebillede. Berlingske kalder sig for ‘Danmarks borgerlige avis’, Information er ‘ungdomsoprørets avis’ og Politiken bedriver ‘kampagnejournalistik’ om de danske børn i Syrien. Det afholder ikke deres ansatte fra at være dygtige journalister, der på ganske rigtig og professionel vis forholder sig kritisk til deres omgivelser og til sig selv. Vi har alle sammen holdninger, udgangspunkter og bias, som har indflydelse på den måde, vi arbejder, vinkler og framer. Måske skulle vi tale om det, i stedet for at tie det ihjel og pudse hinandens glorier? ”Det er bedre, at en journalist er åben omkring sine holdninger, end at man gemmer dem væk og lader dem farve det, man skriver,” sagde Lars Boje Mathiesen, da vi besøgte borgen. Flink fyr, i øvrigt. Jeg vil gerne medgive, at hvis vi skal tale om min kommentar – og det skal vi jo, for det er vores case – så er der da et problem: T O N E N. Bevares, det er dårlig stil, når jeg kalder andre for øgenavne, men jeg mener, er det virkelig så slemt? Har I for eksempel fulgt med i politik de sidste par år? Politikere kæmper om pladsen som den største strammer, de siger ‘perker’, maler muslimer som terrorister og islam som en sygdom – til gengæld høster de stemmer og opbakning. Men hvis en ung og dum journaliststuderende i et dovent ordspil kalder en folketingspolitiker noget grimt, så er man et respektløst barn, der selv beder om en shitstorm. Det er i mine øjne en helt skør tonepolitik at acceptere og beskytte hadefulde og polariserende holdninger, så længe de er pakket flot ind i gavepapir og bånd med sløjfe. Det handler ikke om tonen, skat, men om indholdet. Var det en dum kommentar, jeg skrev? Absolut. Var jeg naiv i min forestilling om, at havet af brugere på medieverdenens intranet ikke ville råbe op? Måske. Skulle jeg have grublet længere over opslaget, inden jeg trykkede ‘send’? Tjaaa, det skulle jeg nok. Om ikke andet, så havde jeg nok også fundet\npå en vits, der var lidt sjovere. Når jeg bringer min historie tilbage fra glemmebogen, så svarer det til at sparke til en gammel bikube og håbe, at man ikke bliver stukket igen. Heldigvis er jeg ikke allergisk. Hvis troværdighed og journalistisk ordentlighed handler om at holde sig ren og pæn, mens politikere på tværs af fløjene udpeger hele befolkningsgrupper som problemer og endda har magten til at sætte handling bag deres ord, så synes jeg faktisk, at det er lidt forfriskende, at nogen siger ‘fandeme nej’. En vagthund må altså gerne gø.\neg sidder ved et af de afsprittede borde på Katrinebjerg og har lige sat det sidste komma i opgaven ”Når livet gør ondt”. I jagten på sorg og dårligdom blev jeg selv ramt af en ordentlig portion utilpashed og sidder nu tilbage med et altoverskyggende spørgsmål: Hvor ligger meningen i at sende 120 helvedeshunde af spirende journalister ud i de jyske afkroge med færten af sørgelige menneskeskæbner? Jeg har engang hørt, at hunde kan lugte sig frem til kræftramte. Og med den her opgave har jeg set, at det også gælder journaliststuderende hungrende efter rosende feedback. Siden starten af første semester har vi skullet trækkes gennem det ene oplæg om etik i journalistik efter det andet. Især står et minde klart om lidt moralsk hjernegymnastik. Et tankeeksperiment, der tog udgangspunkt i en sag fra Ekstra Bladet, hvor en redaktør havde sendt en praktikant op til et par forældre, der lige havde mistet et barn i en ulykke. Spørgsmålet lød i al sin enkelthed: Ville du gå op og ringe på døren hos fa-\nmilien? Resultatet af øvelsen var, at EB’s redaktør, der havde sendt praktikanten ud for at gøre netop det, blev set på med foragt. Alligevel skal vi ud og gøre netop det. Jeg vil gerne vide, hvor mange opgaver der er blevet lavet på baggrund af såkaldte engleforældre. Kors i røven, hvor føles det ulækkert at skulle kontakte hårdt ramte mennesker med en påtaget, falsk empati for deres tragedie, så jeg kunne få krydset den opgave af listen, og gøre mig fortjent til endnu et semester. Jeg var så harm over den her opgave, at jeg kort overvejede at referere til en anden lektie, DMJX har lært os: En journalist skal til enhver tid have retten til at sige nej til en opgave, han ikke er tryg ved. Normalt ville jeg sige, at min moral bliver stillet ved entreen, når jeg skal lave en historie. Men det skal være på grund af den gode historie. Der er ikke per automatik en god historie i kræftramte folk. Der er ikke nødvendigvis en god historie i forældre til døde børn. Og der er ikke partout en god historie i PTSD-ramte soldater. Man har hørt dem alle før. Hvorfor skulle vi lave den her historie? Jeg luftede mine bekymringer\nflere gange, og det vage svar, jeg blev mødt med, var: ”Der er altså mange mennesker, der gerne vil dele deres historie”. Argumentet for opgaven kan vel aldrig være, at vi skal tilfredsstille de traumatiseredes medieliderlighed. Hvis jeg skal sidde skamfuld og nervøs derhjemme og skrive til de svageste på diverse sociale medier for at grave smerte frem som en morbid trøffelgris, vil jeg virkelig gerne vide, hvorfor jeg gør det. Ville det give mening at lade opgaven stå som inspiration til fremtidige studerende, der frivilligt ønsker at kaste sig over sorg og andre tunge emner? Bag de cirka 120 historier, I har modtaget, står 120 mennesker, der har – som opgaven dikterer – haft ondt i livet. Hvis ikke journalisten bag har kunnet føle historien eller haft reel sympati for deres kilder, er det min mistanke, at han ikke har kunnet gøre kilden ret i sin historie. Det var min personlige anke mod opgaven. Og det synes jeg ikke er værdigt for de folk, der indvilliger i at dele deres smerte.\nIllustreret Bunker - Maj 2021\nMaj-udgaven af Illustreret Bunker 2021