Àlex Nogueras: “La pandèmia ha obligat a replantejar el negoci de les galeries sense necessitat de fires” - El Temps de les Arts\nÀlex Nogueras, president d'Art Barcelona. © Rafael Arocha.\nEl president de l’associació de galeries Art Barcelona, organitzadora del certamen Art Nou, reflexiona sobre el present i futur del sector de l’art.\nLa novena edició del certamen Art Nou, dedicat a l’art emergent -per a artistes menors de 35 anys- i organitzat per l’associació de galeries Art Barcelona- ja està en marxa fins al 10 de setembre. Degut a les circumstàncies de la Covid-19, Art Nou ha suposat un cert retrobament del sector galerístic de l’art contemporani de Barcelona i rodalies amb el seu públic, amb una vintena d’exposicions (podeu trobar la programació a www.artnou.net). Parlem amb Àlex Nogueras, president d’Art Barcelona i codirector de la galeria Nogueras Blanchard de l’Hospitalet, d’aquest esdeveniment i de la nova i difícil situació que afronten les galeries d’art d’ara en endavant.\nSi no hagués succeït la pandèmia, com definiria aquesta nova edició de l’Art Nou?\nQue és un esdeveniment cada vegada més consolidat en l’escena local i que va creixent el seu renom cap a d’altres àmbits. Ara quan parles a Madrid de l’Art Nou amb els artistes joves, per exemple, saben perfectament del que estem parlant i ho troben una iniciativa molt interessant que els hi agradaria que passés en el seu àmbit.\nImagino que vau pensar en algun moment que Art Nou no es podria celebrar enguany però finalment s’ha pogut portar a terme. Quins canvis us heu vist obligats a fer a causa de la pandèmia?\nA les galeries la pandèmia ens ha afectat sobretot pel que fa a les exposicions que coincidien del tot amb el punt àlgid del confinament, que s’han posposat, cancel·lat o anul·lat. Però precisament com la celebració de l’Art Nou ha coincidit amb l’aixecament del confinament, pràcticament no ha afectat la programació, excepte pel que fa a les activitats més presencials, com una inauguració que havia d’anar a càrrec d’Alexandra Laudo, un projecte que s’ha concretat amb la publicació a internet d’una sèrie de textos que només es pengen els divendres i que desapareixen quan es pon el sol. En el cas de les exposicions, només ha afectat en alguna concreta que potser l’artista no ha arribat a temps perquè venia de fora, però la gran part de les exposicions s’han fet tal i com estava previst.\nEmma Llorente exposa a la galeria H2O. © Rafael Arocha.\n9 edicions d’Art Nou i s’ha demostrat que es tracta d’un bon aparador per als artistes menors de 35 anys, però quina valoració fa dels resultats del certamen pel que fa al mercat?\nArt Nou ens permet obrir portes amb artistes amb els què normalment no treballem. Per exemple, en el nostre cas ens va passar amb l’Enric Farrés que vam proposar-li un Art Nou, i tot i que l’obra d’Art Nou no es va vendre, vam veure que hi havia un potencial i vam fer una exposició amb ell més tard i va funcionar molt bé. Per als artistes és una oportunitat però per a les galeries també perquè acaba sent com un test.\nÉs una condició que Art Nou suposi la primera presa de contacte d’un artista amb una galeria?\nNo és una condició estricta però és veritat que sol ser la primera relació més o menys seriosa d’un artista emergent amb una galeria comercial. Alguns han exposat en espais d’art jove però en una galeria la pressió és diferent perquè no només has de fer una bona exposició sinó que es posa a prova la capacitat del teu art de ser comercial o no. Mirant l’historial del certamen, hem anat veient que moltes galeries acaben fitxant artistes que s’han vist Art Nou. Ho ha fet la Joan Prats, ADN, nosaltres mateixos… Art Nou és una bona plataforma.\nL’artista Marcel Rubio exposa a la Galeria Joan Prats.\nHeu constatat si hi ha un públic específic d’Art Nou?\nSí, és molt curiós i ens fa il·lusió. Tota l’escena d’artistes joves es mouen per amistat i afinitats. A més, com es tracta d’un esdeveniment vinculat amb artistes locals o de fora que han estat a Hangar o han estudiat a l’Escola Massana, per exemple, arrossega encara més públic d’amics i familiars. A la inauguració del certamen, que enguany no hem pogut fer, habitualment no hi cabia ni una agulla, d’una manera que costa veure en altres esdeveniments que fem. I és que sempre que els artistes són d’aquí, les inauguracions són més multitudinàries.\nFins a quin punt ara, amb aquest moment tan especial, és un bon moment per comprar?\nTot el que sigui comprar és un ajut directe a tot el sector de l’art. Ajudes a les galeries i als artistes però a Art Nou les obres d’art són més assequibles, per tant, si connectes amb un artista, aquest és el moment perfecte per comprar. Per a molts col·leccionistes, a més, que no tenen altra manera de veure estudis de gent jove, és una bona manera de descobrir nous talents. En el nostre cas, també és molt important tenir informants.\nDins de l’edició heu inclòs el projecte P4stura, una plataforma digital que precisament vol repensar la manera com es difonen els continguts d’art i cultura per internet.\nSí, p4stura, (www.p4stura.net), a cura de Daniel i Miguel Moreno Roldán, és un projecte que en un món on tot allò virtual ha pres un protagonisme tan important, qüestiona moltes coses. Per exemple, muntar una exposició virtual no és ben bé fer una exposició, per mi és un eufemisme. En canvi, el projecte p4stura està molt pensat, té tota una reflexió al darrere, com la que fa l’Alexandra Laudo cada divendres, que va penjant textos que desapareixen en poques hores. Tot això genera context, reflexió i a la vegada és un experiment.\nArt Nou es feia habitualment abans de la inauguració de la temporada, a principis de setembre. L’any passat ja va vau fer el canvi de dates, ha funcionat millor?\nEl problema és que fer Art Nou al setembre acabava sent estressant a causa de les dates massa pròximes al Barcelona Gallery Weekend, que també organitza Art Barcelona. L’any passat ja vam avançar l’Art Nou al juliol però no totes les galeries s’hi van poder sumar. L’Art Nou va néixer al setembre perquè les galeries inauguraven la temporada després de la Mercè. Ens quedava tota la primera part del mes de setembre buit i tenia lògica. Però avui en dia les galeries internacionals cada cop inauguren més aviat, o la primera setmana de setembre o a finals d’agost. Nosaltres ens resistim una mica però la tendència és aquesta. I finalment aquest any el Gallery Weekend l’hem avançat i serà del 17 al 20 de setembre.\nPer què heu canviat de dates el Gallery Weekend?\nPer diverses raons. Una és per la coincidència amb l’1 d’octubre, que fa que es desvïi el focus d’atenció. Ens va afectar aquell primer any, que va tocar de ple aquell diumenge, però després ens ha continuat afectant perquè aquell és un moment que ha quedat per a la història. D’altra banda, també hi havia coincidències amb fires com la FIAC de París, massa properes en el temps.\nLes fires, per cert. La majoria cancel·lades, enguany.\nSí, per exemple. Basilea va canviar dates i finalment va cancel·lar. En el cas d’Art Nou, ens afecta directament perquè teníem un acord amb la fira Art-O-Rama de Marsella, a través del qual triaven una galeria de la programació per participar a la fira. I això era un premi per a la galeria i no per l’artista, molt interessant. Doncs això s’ha hagut de passar a l’any que ve.\nAlgunes galeries d’aquí vivien més de les fires internacionals que no del mercat local, que ja estava tocat abans de la pandèmia. Què passarà ara?\nHi ha gent que s’està reimaginant d’una forma sorprenent. I hi ha gent que no. El que crec és que les galeries que no s’estan repensant amb aquest sotrac que hem tingut són les que ho han passat pitjor durant el confinament i possiblement són les que els costarà més de recuperar-se. D’altra banda, hi ha galeries que li han donat la volta a la situació perquè han connectat molt bé amb els seus clients, d’una manera que no es connectava abans. En certa manera, tot ha depès de la capacitat de moure’s bé a través d’una pantalla d’ordinador. És interessant veure què passarà. Espero que no hi hagi moltes galeries que hagin de tancar, encara que encara no en tinc notícia de moment, però altres crec que fins i tot creixeran en aquestes noves circumstàncies. En alguns casos, la pandèmia ha estat una oportunitat per replantejar el negoci i veure que són capaços de tirar endavant sense la necessitat de les fires, que d’altra banda, era un model que estava més que en entredit. Per nosaltres, les fires és com alimentar el monstre que ens acabarà destruint.\nPer què? Fa molt de temps que ja s’havia denunciat que potser hi havia massa fires.\nSí perquè les galeries petites i mitjanes som la baula feble de les fires. Nosaltres comencem a promocionar artistes, els introduïm al mercat i aleshores arriba una galeria gran i se l’emporta. Quan les galeries petites estem lluitant per entrar a les grans fires, hem de ser conscients que pot significar la nostra mort perquè els artistes poden ser fitxats per les galeries grans, perquè hem de pagar el mateix preu per metre quadrat que les grans galeries i les obres que nosaltres venem no tenen ni de lluny el mateix preu que les de galeries grans. Quan fas números, veus la diferència. Per nosaltres, les fires han estat una oportunitat de donar a conèixer els nostres artistes i per vendre a clients estrangers però d’altra banda, són una motxilla que ens costa molt de portar. Molts cops no surten els números. Guanya tothom, començant per l’organitzador de la fira, menys la galeria.\nPer tant, anar a fires és una arma de doble tall per a vosaltres?\nEl nostre negoci és vendre a la galeria. Però anar a Hong-Kong, a Miami o a l’altra punta del món, amb unes despeses al·lucinants, no es pot recuperar de cap manera. És cert que a Catalunya durant uns anys hi hagut l’esforç de l’ICEC per donar suport a aquesta difusió internacional de les galeries i que de vegades passa que una fira no surt bé, però algú t’ha vist allà i acaba comprant a la galeria més endavant. Els que hem anat a moltes fires, ara podem tirar d’agenda i connectar amb aquests clients i potser ara no cal que ens veiem, podem prendre un copa via Zoom, cosa que hem fet bastant durant el confinament, tenir una conversa i que això acabi en venda. Aquesta és una manera agradable i menys estressant de treballar.\nCreu que es pot fiançar un model de galeria, diguem-ne, amb un local molt petit i amb transaccions virtuals?\nNo ho crec. Segueixo defensant que l’art s’ha de gaudir de manera presencial, de fet si es pot treballar amb clients des de casa és perquè ells ja han vist d’una manera o altra aquella obra i coneixen aquell artista directament. Crear nous clients sense que puguin veure les exposicions és molt difícil.\nAmb l’Art Nou heu notat si hi havia fam de veure exposicions i art en directe?\nSí. De fet, nosaltres després del confinament, quan era necessària la cita prèvia, amb l’exposició del Daniel Chust Peters mai havíem tingut tantes trucades per venir a veure l’exposició. Notem que hi ha ganes. Hi ha gent que li està costant sortir de casa però els que ja han sortit, estan visitant moltes exposicions.\nLa galeria Bombon Projects acull una exposició d’Anna Irina Russell. © Rafael Arocha.\nCom valora els Plans de Rescat i els ajuts per part de les administracions per fer front a les conseqüències de la Covid al sector artístic?\nEstan sent molt lents però hi són. Estan pendents de resolució. Nosaltres vam argumentar que el millor ajut era la compra perquè comprant vertebres tot el sector, des de la galeria fins al transportista, i evidentment l’artista. I a més a més no és un ajut a fons perdut, sinó es patrimonialitzen els diners. Nodreixes els museus i les col·leccions. És una carambola perfecte. Han anunciat que han incrementat l’aportació per a compres però pensàvem que seria un increment més generós. Estem també pendents que passarà amb l’1,5% per cent d’obra pública, que això depèn de Patrimoni, que està específicament redactat que ha d’anar per a artistes vius i art contemporani. Però com sempre aquí les arts visuals són la germaneta pobre de la cultura perquè els que sempre es porten la dotació més gran és el món editorial -pel tema de la llengua- i el cinema i les arts escèniques. L’art sempre queda més relegat.\nA més, és un sector menys disposat a les protestes, menys reivindicatiu que, per exemple, és el de les arts escèniques, no creu?\nEstic d’acord. Crec que és perquè sempre hi ha hagut en els artistes i les galeries, grans individualitats.\nCom es troba la relació amb el Gremi de Galeries d’Art de Catalunya?\nCada cop estem més units. Pensa que no fa gaires anys hi havia quatre associacions i ara només n’hi ha dues. Nosaltres, per part d’Art Barcelona tenim molt definida quin tipus d’activitat han de fer les galeries. Amb això som molt estrictes amb les galeries que volen formar part de l’associació. Això és perquè creiem que la feina que fem té un valor afegit. Les galeries d’Art Barcelona som, la majoria, de mercat primari, que treballem directament amb artistes i en moltes ocasions produïm les obres i això vol dir que treballem colze a colze amb la creació. La galeria és una plataforma perquè aquesta creació es presenti al públic, moltes vegades per primer cop. Encara que hi hagi a Art Barcelona galeries de mercat secundari, són galeries que treballen amb les famílies dels artistes que potser ja no hi són o bé organitzen exposicions molt ben comissariades. Un cas paradigmàtic és Mayoral, per exemple, que ha fet una feina espectacular i unes exposicions increïbles. Quan Mayoral va demanar l’accés, vam valorar aquesta creació de valor afegit. En aquest sentit, Art Barcelona ha obert el ventall i el que ens agradaria és fomentar aquest tipus de pràctiques. Crec que moltes galeries del Gremi estarien còmodes a Art Barcelona també. Nosaltres hem anat creixent a ritme de dues o tres galeries per any perquè moltes galeries joves s’han anat afegint.\nFa uns mesos, la nova presidenta del Gremi, Mònica Ramon, deia en aquestes mateixes planes que per què no s’unificaven els mapes de la galeries barcelonines en un de sol i no per associacions.\nBé, el tema del mapa troba algunes reticències entre els nostres associats, fins que trobem la manera de com fer-ho, de moment no es farà.\nFinalment, i tal com va l’evolució de la pandèmia, el Gallery Weekend com es plantejarà?\nDubto que hi hagi inauguracions tal i com les coneixem ara. El que farem és ampliar horaris i que la gent vagi passant. Ni esdeveniments multitudinaris, ni festes, només petits grups. Les activitats s’estendran en el temps i en l’espai. Intentarem diversificar molt i si es fa una performance, fer-la diverses vegades. S’ha de dispersar i pautar molt el públic.\nEtiquetes Àlex Nogueras, Art Barcelona, Art Nou, Mònica Ramon, Montse Frisach Navegació per les entrades


POSA’T LA CAMISA NEGRA - aula d'economia i empresa\nPosted on 16/11/2016 17/11/2016 Author Estudis d'Empresa 0\nEl 13 d’octubre es comunicava la mort del rei de Tailàndia, Bhumibol Adulyadej, més conegut com Rama IX. Tenia 88 anys i era monarca des de l’any 1946, és a dir, des de feia 70 anys. La seva figura va ser atípica: no va néixer a Tailàndia, no havia estat educat per ser rei, no era l’ hereu principal de la dinastia Chakri, quan era jove, el tailandès no era el seu idioma principal… Va arribar al tron per la mort sobtada del seu germà. Malgrat això, potser ha estat el monarca actual més estimat pel seu poble. Treball, dedicació, valors, imatge, proximitat… tota una sèrie d’actituds que el van divinitzar davant la seva gent.\nMentrestant, a Tailàndia la política fa un camí diferent. Des de l’any 2014 governa una junta militar dirigida per Prayuth Chan-ocha. No és estrany ni inestable un govern militar a Tàilandia. Han tingut prop d’una vintena de cops d’estat en els últims anys, més de la meitat amb èxit. Políticament, hi ha un dur enfrontament entre dues faccions: Les “camises grogues”, monàrquiques, procedents sobretot del sud el país, i les “camises vermelles”, principalment originaris del mon rural, i amb preferències pel multimilionari populista Thaksin Shinawata, primer ministre que va ser deposat per un cop d’estat, com va passar després amb la seva germana, ex-primera ministra Yingluck, destituïda l’any 2014. En un entorn que, per a molts països podria ser una llavor de guerra interna, la figura indiscutible del rei ha estat pal de paller perquè la societat no es divideixi i continuï vivint amb estabilitat .\nDesprès de la conversa, i d’haver retornat amb èxit, reflexiono sobre tres fets que m’han ajudat en aquesta experiència. Primer de tot, la importància dels contactes, -el famós “networking”-, la necessitat de no deixar perdre relacions encara que ja no estiguin al nostre entorn professional. Ens creuem amb moltes persones però amb molt poques amb les que mantenim una mínima relació. En el mercat exterior és fonamental aquesta xarxa de relacions. Es generen durant tota la vida professional i son vàlides encara que canviem de sector o país. La vida professional és molt llarga.\nI el tercer és la capacitat d’adaptar-se a una situació d’una manera sincera i no oportunista. Un gest com una camisa negra pot ser suficient.\nAquest article té una doble finalitat. D’una banda donar un petit cop d’ull sobre la situació política actual d’un país, Tailàndia, que està dintre d’una zona, l’ASEAN, que sovint oblidem, i que és una de les àrees més importants i actives del món, amb més població i creixement que la UE. Una zona accessible i amb oportunitats.\nI d’altra banda, compartir tres reflexions que vaig fer a posteriori sobre l’encert de portar la camisa negra en les principals reunions fetes a Bangkok, i que són extrapolables a la majoria de persones que avui son actives en el comerç internacional. El fet d’haver mantingut el contacte amb aquest amic al llarg dels anys, tenir la iniciativa de trucar-li i preguntar-li què opinava i què m’aconsellava, i posar en pràctica la senzilla i sincera acció de posar-me la camisa negra a les reunions, crec que han estat tres encerts.\nLluís Blancafort Masriera, professor col·laborador del estudis d’Administració i Direcció d’Empreses-ADE del Campus Manresa de la UVIC-UCC.\nCategory: Articles d'opinió Tag: Adaptar-se, ADE, UManresa Leave a comment\nNext PostMenys serveis públics i més impostos


LO CARRANQUER: Festa Major de Vilafranca del Penedès · SANT FÈLIX 2014 · Del 29 d'agost al 2 de setembre\nFesta Major de Vilafranca del Penedès · SANT FÈLIX 2014 · Del 29 d'agost al 2 de setembre\nLa Festa Major de Vilafranca del Penedès ha rebut des de fa molts anys aquest apel·latiu. És sens dubte una de les festes populars més espectaculars de Catalunya i el seu model ha servit d’inspiració a moltes altres festes majors del país.\nDes del segle XVII manté una estructura similar que inclou els actes religiosos i els actes populars que omplen els carrers i places de la població. A part d’espectacles de tota mena, el que la fa única és el riquíssim patrimoni folklòric constituït pel gran nombre de balls, la música de les gralles i l’arreladíssima tradició castellera.\nComença el 29 d'agost, no para fins el 2 de setembre i té el seu punt culminant el dia 30, diada de Sant Fèlix, patró de Vilafranca. Tot plegat conforma una festa que té en la participació popular el seu element clau.\nPer la conservació del seu folklore i riquesa cultural, ha estat declarada Festa Patrimonial d'Interès Nacional.\nConsulta aquí una petita guia de la Festa Major de Vilafranca\nPer a més informació: http://www.festamajorvilafranca.cat/\nFotografies de Galitó Fotografia, extretes de http://www.festamajorvilafranca.cat/seguici.html


L’Ajuntament d’Eivissa mitjançant la present política ambiental, estableix els principis fonamentals i compromisos pels quals es regeix la seva gestió dins de l’abast del Sistema de Gestió ambiental implantat d’acord amb la Norma UNE-EN ISO 14001:2015:\n- Respecte, preservació i protecció dels recursos ambientals i dels ecosistemes que componen les platges del municipi, així com la contribució activa en la minimització i eliminació dels impactes ambientals negatius que puguin ocasionar-se en la seva utilització. Principalment:\n• Prevenint els agents contaminants de tot tipus.\n• Gestionant de manera racional els recursos naturals de les platges.\n• Minimitzant la generació de residus sòlids, aigües residuals i emissions contaminats a l’atmosfera.\n• Protegint la biodiversitat i els ecosistemes.\n• Avaluant contínuament els possibles riscos i impactes accidentals i actuant sobre ells de manera preventiva.\n- Compliment de tots els requeriments derivats de la legislació i reglamentació aplicable, així com d’altres requeriments derivats de veïns, usuaris, administracions, associacions i qualsevol part interessada de les platges del municipi d’Eivissa, amb la finalitat d’obtenir un sistema dinàmic i obert al seu entorn social, cultural i demogràfic.\n- Seguiment, monitoratge i avaluació contínua dels indicadors i objectius ambientals establerts anualment amb la finalitat d’aconseguir una millora contínua del sistema i del desenvolupament ambiental.\n- Disposició de tots els recursos humans, tècnics i econòmics necessaris per al compliment dels compromisos establerts en la present política ambiental.\n- Comunicació, formació i responsabilització de tots els usuaris, veïns, administracions, associacions i qualsevol altra part interessada mitjançant la sensibilització i educació ambiental com a incentiu per a la seva participació i aportació per al compliment dels compromisos establerts en la present política ambiental.\nEl nostre litoral és un bé comú de primera magnitud per als nostres veïns i visitants, per la qual cosa volem involucrar i motivar tots els seus usuaris, la resta d’administracions, organismes i entitats amb competències i efectes en la gestió integral de les platges, i totes les persones que treballen en nom de l’organització a ser partícips d’aquest projecte de millora ambiental de les nostres platges del municipi.\nAquesta nova política ambiental adapta la política ambiental inicial aprovada pel Ple de l’Ajuntament d’Eivissa en sessió plenària celebrada en data 29 d’abril de 2010 a la modificació a la nova Norma UNE EN-ISO 14.001:2015. Aquesta nova política ha estat aprovada per la Junta de Govern Local d’aquest Ajuntament en data 4 de setembre de 2017.\nRafael Ruiz González.\nDesenvolupament ambiental 2018-2019


Arxius de girona | Diari La República Checa\nCANCEL·LEN EL PARTIT AMISTÒS NÀSTIC-GIRONA\nSi algú tenia ganes de gaudir del duel entre el Nàstic i el Girona es quedarà amb les ganes. Això perquè els responsables dels dos clubs han decidit suspendre el partit amistós, previst pel dissabte 5 d’agost, al nou Estadi.\nEls clubs justifiquen la decisió amb la “càrrega de treball dels jugadors” grana i el nombre d’amistosos previstos per la present temporada 2017-2018.\nEl que sí continua en vigor és el partit entre el Barça i el Nàstic que tindrà lloc a Tarragona el proper divendres a partir de les 20 hores.\nL’entitat grana recorda que per aquest partit no seran vàlids els carnets de soci de la temporada 2016-2017. A més a més, també s’informa que només queden unes 2.000 entrades disponibles de Preferent Superior a la venda, al preu de 20 euros. Les entrades pel partit es venen a la Nàstic Hummel Store, en horari de 10 a 13.30 hores i de 17 a 20 h.\nNÀSTIC S’ENFRONTA A L’OLOT AMB FORÇA AUTOESTIMA\nNàstic i Girona protagonitzaran aquest dimarts a Olot una final de la Copa Catalunya més igualada del que s’esperava fa tan sols unes setmanes, després que l’equip grana hagi recuperat la competitivitat perduda i que el seu rival hagi encaixat dues derrotes consecutives a la Lliga.\nLa victòria davant el Valladolid ha tornat l’alegria i la confiança a un conjunt al que li arriben tres duels consecutius que semblen transcendentals en la lluita per la permanència, com són els que l’enfrontaran a Almeria, Mallorca i Mirandés.\nLa final de la Copa Catalunya servirà perquè algun jugador menys habitual en les alineacions de Juan Merino es reivindiqui i tingui la seva quota de protagonisme.\nEl filial, la Pobla de Mafumet, de Tercera, aportarà futbolistes a la convocatòria i, fins i tot, algun d’ells saltarà d’inici per confeccionar un onze que s’espera competitiu.\n“Afrontem la Copa amb molt de respecte, però el realment important és la lluita per la permanència”, ha expressat el tècnic del Nàstic, que considera que el partit “perjudica” als seus pel moment en què arriba.\nLa plantilla gironina, tot i que es manté en competició de lliga en posició d’ascens directe, amb vuit punts d’avantatge sobre el seu més immediat perseguidor, ha encadenat dues ensopegades que han equilibrat en part el duel coper.\nLa final de demà és inaudita i s’enfrontarà a un Girona que mai ha alçat el títol, tot i arribar a l’última ronda fa dues edicions, i a un Nàstic que es va proclamar campió el 2007, davant el Barcelona, i el 2012, davant del Manlleu.\nTots dos conjunts arriben al partit després de desfer-se de dos rivals de Segona Divisió B, el Gavà en el cas tarragoní i el Badalona al gironí.\nLa Copa Catalunya actual ha variat el seu format i, des de fa ja tres edicions, Barcelona i Espanyol no la disputen per enfrontar-se entre ells a la Supercopa de Catalunya.\nDurant les eliminatòries prèvies, el tècnic del Girona, Pablo Machín, ha aprofitat la competició per donar minuts als menys habituals, i seguirà sent així demà, ja que l’objectiu prioritari és sens dubte l’ascens.\nLA FINAL DE LA COPA CATALUNYA ES JUGARÀ A OLOT EL 28 DE MARÇ\nLa 28ª edició de la Copa Catalunya ja té data, hora i lloc. Es jugarà a l’Estadi Municipal d’Olot el 28 de març a les 19 hores, entre el Nàstic i el Girona. Així ho han fixat a la seu central de la FCF, a Barcelona, el director general del Gimnàstic de Tarragona, Lluís Fàbregas, el president de la Federació Catalana de Futbol, Andreu Subíes, el director general del Girona FC, Ingasi Mas-Bagà, i Televisió de Catalunya.\nDavant el Girona FC, l’equip grana buscarà aconseguir una nova Copa Catalunya al seu palmarès després de superar a la UE Sant Andreu en els quarts de final i al CF Gavà en les semifinals de la competició catalana.


Rivera descarta ser al govern de Rajoy malgrat l’acostament\nMadridAlbert Rivera va clarificant la seva posició. Després de fixar sis condicions al PP relacionades amb la corrupció per negociar el suport a la investidura de Mariano Rajoy, ahir va anar una mica més enllà. El líder de Ciutadans havia dit que l’acceptació de les seves propostes en matèria de regeneració i posar data a la investidura eren “la porta d’accés” al sí. Després havia de venir negociar els temes econòmics i socials i també com es governa Espanya. El PP aspira que Rajoy sigui investit amb els vots del PP i de C’s i la necessària abstenció del PSOE. Dels socialistes n’espera implicació per permetre-li ser president i després poc més. En canvi, dels liberals pretén que l’ajudin a governar, a fer camí en una legislatura de fesomia encara incerta. Rivera pot fer costat al PP i, tot i que dimecres era ambigu sobre una possible entrada al govern -es disposava a negociar “sense fre de mà”-, ahir va descartar-ho deixant clar que no vol seients al consell de ministres que presideix Rajoy.


Merceria DATOT, Barcelona – Acció Solidària Contra l'atur / ASCA\nMerceria DATOT, Barcelona\nIniciMerceria DATOT, Barcelona\nMònica Ramírez de Barcelona està a l’atur, vol agafar el traspàs de la merceria DATOT a Barcelona, concretament al C/ Sant Adrià 103 de Barcelona. Té experiència en el sector de la merceria/llenceria, en l’atenció al client, assessorament, muntatge d’aparadors, tracte amb els proveïdors, càlcul de preus, etc.\nDATOT es dedica a merceria, gèneres de punt, labors i objectes de regal, es troba ubicat al barri del Bon Pastor de Barcelona des de fa més de 30 anys. És un referent del comerç de proximitat de la zona, tant pel que ofereix com per les relacions que ha creat amb els veïnts. La propietària es vol jubilar i contacta amb Reempresa per trobar qui pot continuar amb la botiga.\nEs fixa el preu dels traspàs en 12.000 €, i la propietària estarà una temporada amb l’emprenedora per tal de fer un bon traspàs. Amb aquest projecte es manté un lloc de feina, i s’assegura la continuïtat d’un negoci que funciona.\nDemana una ajuda a Acció Solidària Contra l’Atur per pagar part del traspàs i ASCA li concedeix un préstec sense interessos de 8.800 € a retornar en 36 quotes.


MOLLETES DE ANTEQUERA - Masas, panes y repostería - Blog de MARTA CULLELL CARBONES de Thermomix® Girona\nBlogosfera › Delegación Girona › Marta Cullell Carbones › Masas, panes y repostería › MOLLETES DE ANTEQUERA\nEls molletes d'Antequera són uns panets, de molla molt tova, -d'aquí ve el seu nom- i poc torrats, amb escorça molt suau, de forma ovalada i plàns,\nLos molletes de Antequera son unos panecillos, de miga muy blanda, -de ahí su nombre- y poco tostados, con corteza muy suave, de forma ovalada y plana,\nINGREDIENTS massa mare :\nINGREDIENTS massa :\n600 g de farina de força (i una mica més per posar per sobre)\n1. Posar en el got la llet i el llevat i programar 2 minuts / 37 ° C / vel 2.\n2. Afegir la farina i barrejar 15 seg / vel 6. Treure la massa del vas i donar-li forma de bola. Posar la bola de massa en un bol, cobrir amb aigua tebia i deixar reposar fins que suri (aprox.10 minuts).\n1. Posar en el vas la farina, l'aigua, l'oli, la sal, el sucre i la bola de massa mare. Amasar 3 minuts / velocitat espiga. Deixar reposar dins el vas fins que dobli el seu volum (40-60 minuts, en funció de la temperatura ambient).\n2. Amb l'espàtula, baixi la massa cap al fons del vas i programar 1 minut / velocitat espiga. Escampar la farina sobre el marbre de la cuina i abocar la massa, formar un cilindre i tallar en 12 rodanxes d'aprox. 100 g. Aixafar lleugerament les rodanxes i donar forma ovalada o rodona.\n3. Repartir les masses en 2 safates de forn folrades amb paper vegetal, cobrir amb un drap net de cotó i deixa reposar fins que doblin el seu volum (40-60 minuts, en funció de la temperatura ambient).\n4. Preescalfar el forn a 200 ° amb calor dalt i baix. Enfarinar els molletes amb una mica de farina, baixar la temperatura del forn a 180 ° i fornejar cada safata durant 15 minuts (els molletes no han de daurar-se). Treure del forn i deixar refredar sobre una reixeta (aprox. 30 minuts). Poden consumir-se immediatament o congelar-los.\nUs animo a que els proveu !!\nPer més info ompliu el formulari del blog i em posaré en contacte amb vosaltres


Circuit del Vi: El Vilosell\nÉs una població, de menys de 200 habitants a 45 Km de Lleida, amb molt encant i que conserva els carrers empedrats i les construccions amb pedra vista.\n* Pràctica d’activitats de senderisme, ciclisme de muntanya i escalada.\n* Visita al Celler Tomàs Cusiné\nConeix on i com s’elabora el vi. Sereu guiats en el procés tot mostrant les instal·lacions. La visita finalitza amb un tast de vins amb la possibilitat d’adquirir-los, junt amb altres productes del territori, a la botiga del celler.\n* Visita a Cérvoles Celler (La Pobla de Cérvoles, a 5 Km), a concertar en el celler Tomàs Cusiné.\n* Ruta de les cabanes de pedra seca\nLa Ruta per les Cabanes de Volta ofereix un itinerari per les diverses construccions de pedra seca distribuïdes per les finques. Les cabanes de volta són construccions que formen part de l’arquitectura popular de la comarca de Les Garrigues. Eren utilitzades antigament pels pagesos per protegir-se de les inclemències meteorològiques i els animals quan eren al camp. Van ser construïdes amb pedres sense cap material d’unió, amb el sostre de volta recobert de terra. Tenen una planta rectangular i una sola nau que servia d’habitacle.\nAquest recorregut senyalitzat coincideix, en part, amb el traçat de l’itinerari d’El Vilosell a Vilanova de Prades i permet conèixer una mostra representativa de l’arquitectura popular d’El Vilosell, principalment cabanes de volta de diverses tipologies constructives, aljubs i basses que trobareu perfectament integrats en el paisatge dominat per la vinya i petites illes boscoses. Aquestes construccions han estat restaurades recentment pels seus propietaris i, en alguns casos, hi ha la possibilitat de poder visitar-los per dins. El camí compta amb pendents, tot i que és suau.\n* Ruta del Císter (monestirs de Poblet, Santes Creus i Vallbona de les Monges).\nCursa Nocturna Castell del Remei\nCursa Entre Vinyes Tomàs Cusiné\nL'Estany d'Ivars Vila-sana


Descobreix totes les activitats per celebrar la Setmana Mundial del Teatre - Teatre Barcelona\nL’Associació d’Empreses de Teatre de Catalunya (ADETCA), juntament amb l’Associació d’Actors i Directors Professionals de Catalunya, i els Teatres Públics de Barcelona, que són les entitats que organitzen des del 2011 les diferents celebracions del Dia Mundial del Teatre, presenten aquest any i per primera cop la Setmana Mundial del Teatre. Una cita que engloba el Dia Mundial del Teatre Infantil i Juvenil i el Dia Mundial del Teatre, els dies 20 i 27 de març respectivament.\nAprofita també les promocions i descomptes especials que alguns teatres ofereixen. Clica aquí.\nPost-funció al Sant Andreu Teatre\nCol·loqui per reflexionar sobre la proposta i el procés de creació de la Conservatori superior de Dansa, Institut del Teatre. Exclusiu per als assistents a la representació en el marc del cicle Dansa Quinzena metropolitana\n12:00h – Acte d’obertura a la Sala BARTS\nMasterclass Els últims apuntadors a càrrec de Carme Tierz, Anna Rosa Cisquella, Marta Buchaca, Mario Gas, Josep Maria Pou, Xavier Albertí i Toni Font. Conduïts per Xavier Graset.\n20:00h – Porta’m al teatre!\nEstrena del vídeo Dia Mundial del Teatre per a infants 2021.\nDes de la plataforma d’arts escèniques Viu el Teatre, han fet un homenatge a totes les escoles de llenguatges artístics de Catalunya que transmeten als infants l’amor i la passió per les arts escèniques. Han rodat per diferents ciutats de Catalunya on nenes i nens han cantat, ballat i interpretat la cançó composada pel músic Keco Pujol: “Viu el Teatre”.\n20 de març – Dia Mundial del Teatre Infantil i Juvenil\nEstren del vídeo de La Mostra d’Igualada.\nEstrena del vídeo de l’Assocació Professional de Teatre per a Tots els Públics de Catalunya.\n21 de març – Dia Mundial del Titella.\n11:00h a La Puntual\nActivitat oberta a la Plaça Allada Vermell de la mà d’Unima, diferents artistes amb els seus titelles llegiran el Manifest anual del sector. Es faràn alguns fragments d’espectacles i també hi haurà algun taller de titelles a la mateixa hora. Accès restringit amb places assignades. Convocatòria a través de xarxes socials.\n11:00h a L’Autèntica Teatre\nL’Autèntica col·laborarà amb l’associació Familias Sin Fronteras por la Infancia. Part de la recaptació de l’espectacle El País del Silenci de la Cia. Bufanúvols anirà destinada a aquesta associació.\nPost-funció al Teatre-Auditori Sant Cugat\nCol·loqui per reflexionar sobre la proposta i el seu procés de creació amb la companyia Siberia. Activitat exclusiva per als assistents a la funció, en el marc de Dansa Quinzena Metropolitana.\n12:30h a la seu de la SGAE\nPresentació del documental “Projecte Vaca” d’Helena Muñoz Villena i xerrada La paritat a escena.\nEn aquest debat participaran la realitzadora del curt, la presidenta de Projecte Vaca (Mercè Espelleta), Iolanda G Madariaga (Premis de la Crítica) i la dramaturga Denis Duncan. Caldrà invitació per accedir-hi. Es convocarà per xarxes socials.\n19:00h al Teatre Romea\nEl món de l’art (una tragicomèdia): Gino Rubert ens proposa una performance -petita obra de teatre- basada en la seva pintura “the opening”. En aquesta planteja un retrat paròdic en què uns personatges principals (el galerista, el crític, el col·leccionista, l’artista…) posen al descobert els mecanismes i dinàmiques menys confessables del món de l’art.\n19:30h a la Sala Versus Glòries\nEls teatres de proximitat proposen donar a conèixer un avançament de la segona part de la temporada on explicaran els espectacles més destacats de cada sala. Performance, comèdia, musical, clàssics i teatre contemporani, tot hi cap a l’univers de les sales de proximitat. Veniu a conèixer la programació que ens espera!\n18:30h a la Llibreria Laie\nPost-funció al voltant de l’espectacle Canto jo i la muntanya balla d’Irene Solà i LaPerla29.\nJoan Arqué (co-director de l’obra) i Clàudia Cedó (autora de l’adaptació) parlaran de l’adaptació del text d’Irene Solà i la seva posada en escena amb la crítica literària Rita Rakosnik (Núvol). Aforament limitat 15 persones + Streaming.\n17:00h – Activitat On-line Fem Match?\nTaula rodona amb diferents sectors del teatre jove. Participaran: Came Tierz (directora del festival RBLS), The Followers (Andrea Monje i Laura Riera) Montse Rodríguez (directora de l’espectacle A.K.A), Sergio Matamala (director Sala Flyhard) i Isabella Pintani ( directora Sala Fènix).\nPost-funció al Teatre Poliorama al voltant de l’espectacle Els Brugarol.\nCol.loqui al voltant del text i lel procés de creació amb Ramon Madaula (autor i actor), Mònica Bofill (directora) i els actors Jaume Madaula i Estel Solé. Exclusiu per als assistents a l’espectacle.\n27 de març – Dia Mundial del Teatre\n12:00h a la Plaça del Teatre\nPunt de trobada al peu del monument dedicat al fundador del teatre català, en Serafí Pitarra (pseudònim de Frederic Soler i Humet) davant del Teatre Principal, el primer teatre que va obrir a Barcelona. Presentació del Dia Mundial del Teatre per part de l’Àlex Casanovas i lectura del manifest internacional a càrrec de Joan Vázquez i lectura del manifest AADPC a càrrec de l’Ester Bartomeu, la Rosa Andreu i l‘Ariadna De Guzmán\nPost-funció al Teatre Eòlia al voltant de l’espectacle Kentucky ha muerto.\nCol.loqui per reflexionar sobre la proposta i el seu procés de creació que tindrà lloc un cop acabada la funció. Exclusiu per als assitents a la representació.\nPost-funció a la Sala Versus Glòries al voltant de l’espectacle Un home sol.\nCol·loqui per reflexionar sobre la proposta i el seu procés de creació amb la companyia i amb un/a professional de la crítica escènica que tindrà lloc un cop acabada la representació. Exclusiu per als assistents a la representació.\nPost-funció a la Nau Ivanow al voltant de Bitch (DESPERTALAB20).\nCol·loqui per reflexionar sobre la proposta i el seu procés de creació amb la companyia i amb dos membres del col·lectiu jove Novaveu. Exclusiu per al públic assistent a l’espectacle.\nLa Temporada frustrada per la Covid: Xerrada per fer un recentrament sobre les conseqüències (laborals, socials i professionals) de la Covid. Amb Josep Maria Pou , Alícia Gorina i Maria Aponte. Projecció del documental Univers Vaca. Caldrà invitació per accedir-hi. Convocatòria per xarxes socials.


60 missatges de text coquet per a l'èxit de cites en línia per wishquotes - Relacions\nL’era de lligar en línia i la cita en línia és aquí i pròspera. Esteu preparats amb l’adequat missatges coques per impressionar aquell noi o noia especial? A causa del recent augment de la popularitat de les xarxes socials durant l'última dècada, el coqueteig ha canviat la cara per complet. El que s’aconseguia normalment acostant-se a algú a un bar o a una cafeteria ara s’està fent escorrent a la DM d’Instagram, Facebook i moltes més aplicacions de xarxes socials. Així, naturalment, amb el canvi d’ubicació per a aquest tipus d’interacció, els mitjans també han canviat, però no massa. En intentar flirtejar en línia, encara necessiteu un bon ambient en la vostra conversa, plena d’humor intel·ligent i un parell de compliments. No és necessari utilitzar frases de captura ni línies de recollida, ja que la majoria acaben sent formatge real. Però, si sou com una part massiva de la nostra societat, coquetejar no és el vostre punt fort. Per això, us hem proporcionat mostres de coquetatge per tal que pugueu inspirar-vos i treure el vostre engranatge de manera que pugueu arribar a la vostra sort, directament del vostre cor.\nTextos extremadament delicats\nEts tan bonic que em quedo sense paraules per expressar-ho. Tens ganes de començar si utilitzo el llenguatge corporal?\nM’encantaria dir que sou el més bonic que he vist, però la veritat és que sé que el vostre dia és dur i esgotador, però voldria que estalvieu una mica d’energia durant aquesta nit perquè necessitareu ella\nDurant les nits que he estat passant missatges de text amb vosaltres, he de reconèixer que els llums no eren els únics encesos.\nAvui feia alguns problemes de matemàtiques i tot el que podria pensar és quant vull que substituïsca la meva X sense preguntar-li Y.\nSé que teniu un horari intens, però m’agradaria molt que només abandonéssiu tot i vinguessis a passar una estona amb mi.\nM'encanta dormir, però m'encanta dormir amb vosaltres encara més. Aleshores, què en dius? Estaria disposat a venir al meu lloc avui?\nJa teniu la meva ment i només em vaig despertar.\nSi un gran home entra al teu dormitori i t'embruta dins d'una bossa vermella, no et preocupis perquè li vaig dir a Santa que et volia per Nadal!\nAra que us he enviat un missatge de text, l’únic que puc fer és pensar en tu mentre miro el telèfon que t’espera a qui necessita dormir de totes maneres.\nEls meus amics van fer una aposta per mi per no enamorar-me de la persona més maca del món. M'agradaria utilitzar els seus diners per obtenir un sopar amb vosaltres.\nMés missatges fiables\nCites de l'amor romàntic per expressar el seu amor per ell\nCites de l'amor romàntic per expressar el seu amor per ella\nMissatges de Bon matí per a ell\nestàs tan xulo!\nVine aquesta nit\ncnt esperar 2 c u\n4 º primer lloc\net sembla calorós dos dies\nNo et puc treure del cap.\nDolços somnis! Espero estar en ells!\nNo puc esperar ni un dia més per estar de nou als braços.\nHauria caminat mil quilòmetres per estar amb vosaltres aquesta nit.\nTu ets tan calorós que em bronco cada cop que et miro.\nFormes fàcils de combinar mitjançant missatges de text\nLa feina s’acumula, però no puc fer res perquè he passat tot el dia pensant en tu. Què dius, doncs, a punt per fer realitat la meva imaginació?\nSé que fer missatges amb vosaltres és fantàstic, però veure-us en persona és encara millor. De manera que qualsevol cosa que tingueu previst per a aquesta nit, cancel·leu-la, sortireu amb mi.\nEstàs cansat ara mateix? Com que heu preguntat tot el dia en els meus pensaments i a jutjar pel que he pensat després en vosaltres, estareu allà durant força temps.\nDes de que et vaig conèixer, no he deixat de pensar en tu ni un sol moment, l’única manera d’acabar amb la meva imaginació de ser més salvatge és portar-te a sopar perquè et pugui veure en persona. Què dius?\nEts a 1000 quilòmetres i encara estàs aquí al meu cor.\nSi s’hagués d’imposar l’amor, jo seria el màxim contribuent.\nDe la mà i del cor en cor, el meu amor per vosaltres no s'hi separarà mai.\nM'agrada el teu estil! M'agrada la teva classe! però sobretot m’agrada el cul!\nCreieu en l'amor a primera vista, o necessito tornar a passar per davant vostre?\nSé que la llet fa un bon cos, però ¿DÉU quant ha estat bevent?\nNo puc pensar en una frase d’obertura adequada, així que ens acomiadarem.\nM'agrada molt la nostra amistat, però estava pensant ... Voleu fer-ne més?\nNo crec gaire, no penso sovint, però quan penso, penso en tu\nTot i que tinc Netflix, no tinc ningú amb qui calmar-ne, estàs interessat?\nMissatges difuminats per dir-li a ella o a ell\nTens calor, has fet que fins i tot el sol se senti vergonyós i senti més fred que la lluna.\nVa ser increïble ahir a la nit. Imagineu com seria si no fos només en els meus somnis?\nEl vostre mirall ha de tenir molta sort, perquè us arriba a veure tots els dies, tant de dia com de nit.\nAcabo de sortir d'una dutxa, però és un malbaratament, sabent que estaré a punt de tornar a embrutar-vos amb vosaltres.\nEl meu dia va ser tan perfecte que l'única manera de ser millor va ser haver-te tingut al meu costat.\nEls meus sentiments per tu s’han fet paleses fa molt de temps. Tan? Què fareu sobre ells?\nEstic segur que he perdut la meva propera xicota en algun lloc de casa, l’heu vist? Ella es veu com tu.\nA partir d’ara, hauria de començar a trucar-vos a Google, perquè teniu tot el que estic buscant en aquest món.\nEm preguntava si podríeu enviar-me algunes fotos perquè he de demostrar als meus amics que els àngels existeixen.\nencara no us he vist despullat.\nM’agraden els matins de primavera, les tardes a la tardor, les tardes d’hivern i les nits d’estiu ..., però a mi m’encanten més!\nHola, només volia preguntar-vos si creieu en l'amor a primera vista, o he de venir al vostre lloc perquè em pugueu tornar a veure?\nLa meva mare em va dir que no parlés amb desconeguts, per la qual cosa l’única manera de solucionar-ho és deixant de ser desconeguts. Hola el meu nom és….!\nSi em moro i vaig al cel, poso el teu nom a una estrella daurada. Perquè tots els àngels puguin veure quant vols dir per mi !! T'estimo\nM'encanta imaginar-te nu, però sé que mirar el real és encara millor. Tan? T'agradaria venir al meu lloc aquesta nit?\nSegons sembla, ja no necessito Tinder per ajudar-me a la meva vida amorosa. El fet de trobar-me m’ha assegurat que he conegut la persona dels meus somnis.\nAcabo d’acabar un llibre que em va fer pensar en tu. Potser hauríem d’intentar-ho, però ho he d’advertir. Algunes són força inapropiades.\ncom portar barrets per a homes\ncom aconseguir que es trenquin realment


Demà diumenge se celebra la segona edició de la cursa dels Bombers Voluntaris de Cornudella de Montsant (Priorat) - Sala de premsa. Generalitat de Catalunya\nDemà diumenge se celebra la segona edició de la cursa dels Bombers Voluntaris de Cornudella de Montsant (Priorat)\nquery_builder 5 maig 2012 12:42\nLa cursa va néixer l'any passat amb motiu del 25è aniversari del Parc de Bombers\nEls Bombers Voluntaris de Cornudella de Montsant organitzen, demà diumenge 6 de maig, la segona edició de la Cursa de Bombers Voluntaris. La primera edició d’aquesta prova va tenir lloc l’any passat en el marc dels actes commemoratius del 25è aniversari del Parc, i aquest any se li ha volgut donar continuïtat per acabar-la consolidant com a Cursa de Bombers de referència en les terres tarragonines.\nOberta a la participació de tota mena de persones, siguin bombers o no, federades o sense llicència, la Cursa tindrà dos possibles itineraris per fer, segons la seva distància. L’itinerari llarg començarà a les 9:15 hores del matí i serà de 26 km, i el curt s’iniciarà a les 10:45 hores del matí i constarà de 15 km.\nA les 14.30 hores es farà el lliurament de premis i la jornada finalitzarà amb un dinar gratuït per als corredors de la cursa. A més a més, també hi haurà un sorteig de regals per a tots els assistents.


Robles Llorente, Miguel Ángel - Resultats de la cerca - Dipòsit Digital de Documents de la UAB\nPàgina inicial > Resultats de la cerca: Robles Llorente, Miguel Ángel\n5 p, 120.5 KB Investigació privada  / Robles Llorente, Miguel Ángel ; Universitat Autònoma de Barcelona. Escola de Prevenció i Seguretat Integral\nL'objectiu primordial de l'assignatura s'emmarca, dins de la formació de l'investigador privat, en aquelles facetes d'investigació més transcendents i d'actualitat que són pròpies del seu exercici professional. [...]\n7 p, 235.5 KB Investigación Privada  / Robles Llorente, Miguel Ángel ; Universitat Autònoma de Barcelona. Escola de Prevenció i Seguretat Integral\n7 p, 479.5 KB Investigació Privada  / Robles Llorente, Miguel Ángel ; Universitat Autònoma de Barcelona. Escola de Prevenció i Seguretat Integral\n11 p, 176.4 KB Investigació Privada  / Robles Llorente, Miguel Ángel ; Universitat Autònoma de Barcelona. Escola de Prevenció i Seguretat Integral


Un excés de ciència no pot conduir a l'alimentació dodecafònica? – La Cuina de Catalunya\nMolt bo el reportatge de Javier Heras a El País Semanal del passat dia 20 de novembre. El títol d’aquest? L’equació del filet perfecte. A través d’un treball de recerca recolzat per cuiners i experts en la matèria dels fogons, el periodista desgrana una narrativa plena de dades i curiositats en aquest cada vegada més surrealista sector de la cuina d’evolució.\nÉs trist que puguem mesurar la temperatura de l’atmosfera de Venus i no sapiguem què passa dins dels nostres suflés, va dir el físic Nicholas Kurti el 1969. És cert que al llarg de la història ha hagut algunes temptatives. Una d’elles, la de Brillat Savarin, sobre la Fisiologia del gust. Una altra, La cuina i els aliments, d’Harold McGee, que va donar resposta a algunes d’aquestes preguntes. Una d’elles, com reaccionen els aliments a la calor?\nDavide Cassi, professor de la Universitat de Parma, és pioner en estudiar un tema de màxima actualitat (tot i que cal reconèixer que a poc a poc va perdent força) i és la utilitat del laboratori entre fogons. Apunta aquest, en estudiar la física de la matèria tova, vaig veure que certs aliments servien millor com exemples que els artificials de laboratori. La maionesa és una emulsió, la polenta és una gelificació: un líquid que escalfat es torna semi-sòlid. El físic David A. Weitz analitza les densitats de les escumes per adaptar-les a usos fora de la cuina…com extintors d’incendis.\nPerò la pregunta sorgeix de la profunda sinceritat de qualsevol ciutadà Un excés de ciència no pot conduir a l’alimentació dodecafònica, gairebé exclusiva per als coneixedors del tema? Andoni Luis Aduriz, diu en el suplement del diari El País: És com una lupa: sobre un diamant, ho veus més bell; sobre una merda, veus una merda més gran. A un cuiner dolent, la ciència ho fa més dolent, però un de bo és encara millor.\nJuan Mari Arzak es mostra convençut que l’evolució de la cuina està en la ciència. Diu al periodista Javier Heras: nosaltres la seguim, ens ensenya camins. Els experiments de vegades sorgeixen d’accidents i permeten avançar en aquest sentit. A un equip de cuina del País Basc, un dia se li va vessar colorant de cotxinilla (suc d’un insecte mexicà) a la pila d’aigua, i es va formar un dibuix geomètric. Doncs l’efecte de gran bellesa l’ha arribat a convertir en unes postres, el fractal sobre hidromel. S’ha descobert que la manera que s’expandeix el líquid vermell es deu a les diferents densitats dels dos fluids. La Universitat del País Basc vol saber més i està analitzant.\n¡Temps per a la recerca!\nTags: ChefsCocinaCocinerosEspanyaHistoria de la cocinaHistòria de la restauració\nNext story Guy Martin, director-xef de Le Grand Véfour: “Jo cuino con altres pinten


Les creences 3 (pel fred i per Sant Antoni) - Joan Guerola - Terra Veu\nLes creences 3 (pel fred i per Sant Antoni)\nDilluns, 2 de febrer de 2015 09:15h\nDesprés d’una permutació Pura va percebre unes creences. Va tancar els ulls i a cegues se’n va adonar que les filles podrien haver arribat al mas el Racó.\nEn algun moment Ester, la més jove, vigilava a peu dret la porta del mas. Les altres dues cercaven les monedes d'or. Era evident que devien d’estar tallant fundes de matalassos i màrfegues, així com furgant en còmodes, baguls, tauletes i extraient algun rajol que es moguera una miqueta. Regiraven tan de pressa com podien en les golfes i en un no-res varen destrossar a bondó. A la força volien trobar les monedes però, redéu, no hi havia manera. De colp i repent s’hi va presentar la mare, acompanyada d’una tropa de miquelets. Endebades l’Ester, corrents, es va afanyar a avisar-les. La mare estava enfurismada. Si poguera, a les molt desvergonyides, els hi pegaria cinc trallades a cadascuna, renegava la mare.\nTal vegada elles pensaven que això hauria estat el millor, que foren condemnades a rebre cinc fuetades enmig de la plaça, encara que, el més segur, amb bona cosa de gent. Per açò s’hi posarien sota les camises unes samarretes fetes de pell d’ovella i no patirien gens. No fou així. Van ser condemnades per assalt i destrosses. Haurien d’anar a presó durant un bon temps. No podrien furtar les monedes d’or, si més no, per ara. Tanmateix, van aconseguir escapar-se’n de l’autoritat.\nHavien tornat els que havien marxat a la recerca d’Esteve. Van fer saber a Pura que ves a saber si els bandolers l’havien matat i havien deixat el cos sobre la molsa i per entre l’ordit de la massa boscosa. Ella se sentia més abandonada que mai tot i que ningun lladre va entrar al mas a furtar l'or, tret de les germanes porfidioses que hi van arribar de nit fosc. En passar per davant de l'alzina mil·lenària van veure que de les finestres de la casa eixien cànters. Els cànters deixaven anar llums, anaven fent bots i desapareixen.\n—Vigileu, que venen dos cànters cap ací, apartem-nos, xe —va cridar Consol, espantada—. Posem-nos darrere l’alzina.\n—I això que la mare ens havia ensenyat que no existien les creences —va dir Ester que, per no mirar, es ficava els palmells de les mans com a viseres davant dels ulls però entre els dits hi deixava forats.\n—Esperarem una estona —va dir Consol i les altres ho van acceptar.\n—Ens van dir que l'herència s'havia de repartir entre Esteve i nosaltres, sí o no? —va dir Ester.\n—Sí. Però sabem de sobres que ell és l'hereu, perquè és el major —va dir Encarna que es va girar de cul mentre els cànters seguien eixint de la paret.\n—El que es comença s'ha d'acabar —va sentenciar Consol—. Les coses es fan o no es fan i vam decidir fer-les. Si els pares ens hagueren donat a cadascuna la nostra part, no hauria passat res.\n—Hem perdut diners, perquè hem pagat el Sastre i la seua colla. Hem rebut pallisses i hem estat a la presó... No podem tornar arrere —va dir Encarna.\n—Això ho dius tu. Mira cap a la casa —va dir Ester davant l’espectacle esgarrifós.\n—En ma vida no havia res igual. Només havíem sentit rumors sobre les bruixes del mas —va comentar entre elles.\nFeia feredat l’expectativa de l’ordre paradoxal del Racó. Dempeus darrere l’alzina, sentien caure pedres de molí, que rodaven i enfonsaven l’empedrat de l’era enfront del mas. Les pedres seguien rodant camí avall fins que desapareixen. Increïble, exclamaven amb pànic. Anar al poble a cercar ajuda era absurd. Prompte serien considerades boges, si la gent del poble venia i no veia res.\nEn rompre el dia, quan mas i pedres de molí deixeren de ser una realitat inseparable, tenien clar que haurien d'anar directes a la mare, ara que no hi era Esteve. En calmar-se l’amenaça, en pressentir que no n’eixirien de les parets, totes tres juntes van forçar la portella per poder entrar. Es van encaminar al dormitori on devia ser la mare.


Els dotze candidats al Consell de Govern de la CCMA aproven l'examen La República\nEls dotze candidats al Consell de Govern de la CCMA aproven l’examen\nEls dotze candidats a formar part del nou Consell de Govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) han comparegut aquest dilluns a la tarda davant la Comissió d’Afers Institucionals del Parlament per defensar la seva candidatura i sotmetre’s a les preguntes dels sis grups parlamentaris. Tots el grups s’han posicionat a favor de les dotze candidatures, que ja les havien consensuades prèviament, a excepció del grup mixt, que hi ha s’hi ha mostrat en contra, i ja de bon principi s’ha oposat al ‘procediment’ d’elecció dels dotze membres. Així, Anna Balletbò, Eduard Berraondo, Brauli Duart, Xavier Guitart, Roger Loppacher, Núria Llorach, Joan Manuel del Pozo, Marc Puig, Armand Querol, Albert Sáez, Àngela Vinent i Josep Viñeta seran els membres del Consell de Govern del CCMA un cop el plenari ho aprovi el pròxim dimecres.\nEls dotze candidats han exposat en uns cinc minuts la seva formació i trajectòria professional, seguida de les preguntes de tots els grups parlamentaris, i torn per respondre de cada candidat. Tots han destacat la ‘independència’ amb la qual pretenen encarar la seva feina al CCMA, tot i que han reconegut la dificultat de la ‘neutralitat’ absoluta. ‘Competitivat’, ‘professionalitat’ i ‘desgovernalització’ són altres dels conceptes que han destacat en els seus discursos.\nLa seva compareixença, que ha durat pràcticament set hores, ha acabat a tres quarts d’onze de la nit amb el suport explícit als candidats de tots els grups parlamentaris –CiU, PSC-CC, ERC, PPC i ICV-EUiA-, excepte del grup mixt, que s’ha posicionat en contra de tots ells. En concret, el diputat José Domingo (Ciutadans-Partit de la Ciutadania), ha estat el diputat que més ha qüestionat els candidats i l’únic que ha mostrat el seu desacord amb la seva idoneïtat com també amb el ‘procediment d’elecció’ pel fet que hagi implicat una ‘quota de partit’.\nDomingo ha interrogat amb un llarg llistat de preguntes a tots ells sobre qüestions molt diverses i molt concretes, i a tots els ha preguntat si ha tingut converses amb algun grup parlamentari abans de ser proposat com a candidat per intentar demostrar el fet ‘partidista’.\nDesprés de l’informe que el Consell de l’Audiovisual de Catalunya (CAC) va emetre el 16 de gener, que va aprovar la idoneïtat de les candidatures a pesar de lamentar que s’apliquessin criteris de ‘quotes de partit’, i de passar també l’examen de la Comissió d’Afers Institucionals d’aquest dilluns, el següent pas, segons estableix la Llei 11/2007 de l’11 d’octubre de la CCMA, és la votació i aprovació dels membres del Consell de Govern pel plenari del Parlament, que serà el pròxim dimecres en sessió ordinària i que necessitarà almenys el vot favorable de dos terços.\nEn representació dels diferents grups parlamentaris, han qüestionat els candidats el diputat Francesc Balcells, pel PSC-CC; Felip Puig, per CiU; Marina Llansana, per ERC; Santi Rodríguez, pel PPC; Lluís Postigo i Jordi Miralles, per ICV-EUiA, i Francesc Domingo, per C’s. La mesa de la Comissió, presidida per Núria de Gispert, l’han format també Joan Ferran, en qualitat de vicepresident; Pere Vigo, en qualitat de lletrat, i Ismael E. Pitarch, de secretari.\nAlguns grups parlamentaris han reconegut que el procés de tria dels candidats potser no ha estat el més desitjat per ells, tot i que han incidit en la idoneïtat dels dotze proposats. A més, el grup d’ERC ha proposat una modificació en la llei perquè el Consell de Govern compleixi criteris de paritat de gènere, ja que per ara estaria format per nou homes i tres dones.\nQuant a l’esperada opinió del grup parlamentari de CiU sobre Albert Sáez, qui probablement es convertiria en president de la CCMA, i de qui els convergents van dir que tenia mig vot però que s’havia de guanyar l’altre mig, Puig ha confirmat el seu vot favorable, però no sense abans preguntar-li per la ‘crosta nacionalista’, de la qual Sáez ha contestat que ‘caldria fer un debat’ sobre aquesta qüestió. Albert Sáez s’ha avençat al seu nomenament com a president de la CCMA per explicar ja hores d’ara un paquet de canvis en l’estructura del Consell de Govern, que inclou la creació de quatre comissions de treball, la inclusió d’un vicepresident, un conseller secretari i la recuperació de la secretaria general de la Corporació.


03/03/2020 – Associació de veïns La Vilavella\n03/03/2020 by Príncep de les milotxes\nCartes a Irina, 82\nFotografia d’Anthony Cantin a Unsplash\nIlla de Wrangel, 3 de març 1969\nLi diuen la dona somriure i té la pell d’un blau cel acollidor. Camina sigil·losa pels carrers, que quasi ningú la reconeix. No és a prop meu, però sempre la veig. En èpoques passades fou sempre com les algues i res no mai pogué enfonsar-la. No fou el cas, ara també.\nNo s’ho podia permetre, sempre al tall d’una lluita invisible, contínua, l’amor que no pot comprar-se, ni vendre.\nAmor de peus a terra, insubornable, cabells de llum, aroma de petricor, ulls d’encens.\nQuan ella mira, s’avancen primaveres; s’entendreix allò que viu mentre tota mena d’ocellets –festival de vida–li fan rotlle i revolen, i piulen.\nNingú mai podria riure com ella ho fa. És un matís, quasi imperceptible, però –afortunat jo– que l’he vist: ulls cristall, flors als dits transparents i aqueixa llum, no mai s’esvaeix. No em cal seure a la seua vora.\nMés que un nom o assumpte de rima fàcil, l’esbós de lletra quan l’escric, sempre pren vida, m’acompanya; tant se val si passege, treballe, dorm o respire.\nSempre és i serà seua i li diuen la dona somriure. Passat i futur són intangibles. L’horitzó tan sols li dibuixa un univers obert.\nCara a cara, present, ella i la vida.


Eleanor Marx: Els dinamiters irlandesos (1884)\nELS DINAMITERS IRLANDESOS\nFont: (The Irish Dynamiters) Progress, maig del 1884\nTranscrit: Sally Ryan per marxists.org, 2000. Traducció del MIA.\nALS QUI saben res del veritable significat del socialisme no els hi val que els diguen que atemptats com el dels dinamiters» de Victora Station, Ludgate Hill, etc., no reben la simpatia dels socialistes. Però hi ha molts que no saben què vol dir el socialisme, i per tant potser caldrà que encapçale els meus comentaris davant els dinamiters irlandesos amb uns pocs mots generals quant als «atemptats».\nUn bon nombre de cristians es pensen que si han llegit un pamflet o dos contra Darwin d'un cavaller tant reverend com gens científic, ja són prou competents per alliçonar o discutir de darvinisme i evolució. De la mateixa forma moltes persones creuen que perquè han llegit qualsevol manual de xíling de política econòmica, o uns pocs llibres com els del senyor Ely (plens a vessar, tot siga dit, de les més sorprenents manipulacions), ja són competents per escriure o alliçonar de socialisme. Els cristians—des del llur punt de mira—creuen que l'ateïsme ha de suposar persecucions, injustícies, crims; i els ignorants burgesos, plens de «sàvies visions i exemples moderns» de manual o de llibret de penic, creuen que el socialista és tan parcial, poc escrupolós i egoïsta com ells, i que el seu únic objectiu és penjar el darrer terratinent al costat del darrer capitalista. Certament que el socialisme no s'estima ni el sacerdot, ni el terratinent, ni el capitalista; però el socialista és necessàriament evolucionista, i no considera cap individu, ni tan sols els qui l'ataquen, com irrecuperables per la seua causa.\nConsiderar l'ús de la força física com quelcom de ben desitjable per si mateix no és el somni de cap socialista—llevat d'en la imaginació dels nostres torts polítics. Sabem que ens trobam en una terrible lluita de classes—una lluita que no és, com molts creuen, per substituir un despotisme de classe per un altre, sinó per l'abolició de tot domini de classe.\nHi ha entre nosaltres qui es pensa que això es pot aconseguir simplement mitjançant el «desenvolupament gradual» i la força moral. Uns altres creiem que no podrem arribar-hi amb una «revolució moral silenciosa». La història ens ensenya que cap gran revolució social no ha arribat mai amb l'ús de la simple força moral, i la història ens ha ensenyat que no hi ha cap classe que voluntàriament s'expropie. En la lluita entre el rei i el noble, entre el noble i el burgès, s'hi recorre a quelcom més que la persuasió. No fou ben bé per un «desenvolupament gradual» que Anglaterra confiscà les terres eclesiàstiques o que Amèrica alliberà el seus esclaus.\nNo hi ha pas dubte que si tots els éssers humans fossen capaços de desenvolupar-se igualment, no caldria mai la força. Si en Charles de santa i escapçada memòria s'hagués desenvolupat prou—ni que fos gradualment—com per veure els errors del seu comportament, els ironsides no li haurien d'haver tallat el cap, i Anglaterra no hauria passat per cap sotrac. Si el francès Louis i els seus aristòcrates i sacerdots haguessen evolucionat a quelcom superior, no hi hauria hagut cap necessitat de revolució. Si els propietaris d'esclaus haguessen alliberat voluntàriament els llurs esclaus no hi hauria hagut cap necessitat d'una guerra civil americana. Però la classe reaccionària—és a dir sense desenvolupar i sense poder evolucionar—, siga quina siga, farà bandera dels seus errors seculars. Quan arribe el moment, jo, per la meua part, crec que la burgesia recorrerà (com fa ara, fet i fet) a la força, i que ens veurem arrossegats, per aquesta circumstància, a lluitar per la nostra causa—una causa que, com que és la de la humanitat, ha de triomfar.\nPerò tot i que això siga així, cap socialista veu en els «atemptats» una virtut o pensa que la violència pot ésser res més que una miserable necessitat. Quan no és una necessitat és naturalment un crim. Amb els actes dels dinamiters irlandesos, els socialistes ni hi simpatitzen ni ho poden fet—però per això hem d'ésser injusts amb aquests homes? Per què els hi hem de dir covards i bastards? Certament, arrisquen la vida per allò que equivocadament creuen que és bo per la llur malaurada terra. Cap home—siga quina siga la seua follia—és del tot censurable ni «bastard» quan es disposa a morir per allò que creu que és una bona causa. És efectivament grotesc sentir als penics-la-línia que arribaren tan temerosos a Fleet Street, i que no lluitaríem ni amb la pròpia ombrar, que titllen de «covards» aquests homes. És grotesc de sentir qualcuns dels nostres sòlids botiguers, qui probablement no tindrien ni el pobre coratge de vendre el Freethinker, de denunciar aquests homes com «púrria bastarda». Per repugnants que siguen els llurs actes, per ximples i errònies que siguen les llurs idees, si més no aquests fanàtics no són covards.\nPerò en parlar dels dinamiters hi ha un altre aspecte important que els anglesos ignoren sistemàticament—els llargs anys de tortura que molts d'aquests homes patiren a les bastilles britàniques. Quan el senyor Gladstone assumí una atitud indignada davant el tractament dels presoners d'en Bomba; quan tronà contra l'inefable turc o es delia pels interessants grecs, Anglaterra aplaudia. Quan Vera Sasulic disparà contra Trepov i un jurat l'absolgué, tot el món se'n feu ressó. Però ni els presoners d'en Bomba, ni els búlgars, ni tan sols els nihilistes, han patit més que els irlandesos a les presons angleses. O! I no parl dels presos de la Lliga de la Terra. Les coses han canviat una mica, i ni tan sols un govern liberal, amb Harcourt com a secretari d'interior, podrien gosar de maltractar així presoners d'estat. Parl dels presos fenians del 1865 al 1870—als qui conservadors i liberals, amb una imparcialitat encantadora, torturaven igualment. Perquè els lectors no es pensen que exager, els hi citaré uns quants casos—d'una llarga llista, ai las!—no perquè siguen excepcionals, sinó perquè són típics, o, pel que fa a O'Donovan Rossa, d'interès especial en aquest moment. És clar que hi ha un munt de bna gent senzilla que es riuran de tots aquests fets. Hi ha gent com el reverend doctor Lansdell, qui pensa que les presons russes són massa còmodes, i un no parar de cristians que pensen que el senyor Foote ha d'ésser molt fastidiós si no és una mena de Holloway. Però que els qui dubten lligen els debats parlamentaris, les qüestions, les proves no rebatudes de testimonis honorables i irrefutables; per damunt de tot, que recorden el nombre de joves forts que moriren a la presó o que es tornaren bojos.\nEls presoners fenians eren de dues classes. Els militars que havien pres part en l'«aixecament»—homes dels quals la noblesa de caràcter i l'heroïsme els hi valgué l'admiració fins i tot dels llurs jutges—i els literaris, condemnats a diverses penes de presó (de «perpètua» a «deu anys») per la llur participació en l'Irish People. Durant la suspensió de la Llei de l'Habeas Corpus hi hagué una tercera classe—la dels sospitosos.\nEl primer cas que prendré és un que tindrà un interès especial pels lectors lliurepensadors de Progress.\nEntre els presoners a Mountjoy el 1868 hi havia un home gran—John Murphy—entre 60 i 70 anys, que havia sigut condemnat com uns dels redactors de l'Irish People. En el seu report mèdic el metge de la presó, el doctor Robert McDonnell, digué que trobà Murphy, habitualment conegut com a «Pagà O'Lear», en la seua cel·la en un dels dies més freds dels hivers més freds coneguts. No tenia cap llit, cap roba de llit—res entre ell i el terra fred. Tenia per coberta tan sols un llençol d'unes unces de pes. Tremolava pel fred intens. Tenia l'aparença, deia el metge, d'un home atacat pel còlera asiàtic; la seua cara tenia el mateix to. Es queixava del fred—d'un fred fins al moll de l'os. I per què aquesta tortura en un home gran de gairebé 70 anys? Per cap falta seriosa, un greu trencament de la disciplina, un «assalt brutal» contra un guardià? Res d'això. Simplement perquè l'home gran havia declarat que no era de «cap religió» sinó un «pagà»! Però, se'ns demanarà, quina prova en teniu d'això? La prova ens la dóna el propi lord Mayo. A la Cambra dels Comuns el dilluns 20 de maig, el senyor P. A. Taylor demanava al Secretari en Cap per Irlanda—\n«És cert el fet que un presoner de Mountjoy, qui es declarà unitari, el governador li ordenà que triàs com a religió l'anglicana, la catòlica romana o la presbiteriana, i que en no voler fer-ho fou sentenciat a la cel·la de càstic, a pa i aigua?\n«Lord Mayor digué que creia que la qüestió es referia al cas de John Murphy, àlies Pagà O'Learu, que fou empresonat a Mountjoy el 31 de juliol del 1865, gairebé fa tres anys. Els detalls del cas foren aquests. El governador demanà instruccions sota unes circumstàncies molt particular, de fet en l'únic cas d'aquesta mena que mai ha passat a Irlanda. El convicte va dir que no era de cap religió, i que mai no assistia a cap lloc de culte. En ésser transferit de presó va dir que era pagà—(rialles)—i refusà de rebre instruccions religioses de cap mena. El director, oficial d'exèrcit, li ordenà de triar una. (Més rialles). El presoner digué que no creia en cap religió, i que per tant no podia triar-ne cap. (Rialles contínues). El director ordenà que se'l posés en règim de càstic durant tres dies. (Noves rialles i crits d'«O!»). El 4 d'agost, dos dies més tard, fou enviat a l'hospital, on s'hi estigué cinc dies. Després que l'abandonà seguí el règim de càstic durant tres dies—(«O! o»)—i aleshores trià la religió catòlica romana. (Fortes rialles). La dieta de càstic no era pa i aigua, per bé que era molt més minsa que la ració ordinària de la presó».\nI davant aquest infame relat la Cambra britànica dels Comuns no féu cap protesta indignada, sinó que rogí amb una riallada brutal. Si per casualitat un fill d'aquell home gran encara li ressona aquella riallada a les orelles i s'ha fet dinamiter, qui de nosaltres gosarà de blasmar-lo? Lord Mayo, en la seua resposta al senyor Taylor, parlava de «dieta de càstic» i «ordinària». Fem una ullada un moment a aquestes dietes. La taula oficial ja resulta prou terrible, però fins i tot un cavaller anglès escrivia el gener del 1870:\n«Déu, Déu! Si hom veiés l'horrible ració que reben els presoners... Allò que se'ls hi donava com a cacau, era quelcom que no es podia tocar tot l'estiu. No s'ha fet cap dentició humana que pogués mastegar la vella mula que tenen per car, ni cap estòmac que la pogués diferir. A banda, la quantitat és tan petita que fins i tot un infant ho tindria difícil per viure'n; però quan es considera alhora la quantitat i la qualitat, tan sols la imaginació pot preveure'n el resultat. Però el pitjor de tot és l'horrible cocció i la forma de servir-la. [Hi segueixen detalls massa repugnants per publicar-los]... Es troben pell descamada, amb pèls i ungles al menjar. És tan sols pel perill de morir-se de gan que poden menjar-s'ho. S'hi pot jutjar la quantitat si us dic que els presoners es prenen la sopa en llànties i en tasses. Dos oficials han de vigilar cada home els dissabtes al vespre, quan els hi unten les botes, per evitar que es beguen l'oli».\nLa «sopa» esmentada en el paràgraf anterior era «feta de tíbies de bou de les quals s'havia retallat en gran part la carn per altres objectius, i tan sols hi restaven tendons i ossos, etc., que habitualment ja són bruts abans de bollir-los, i que, cuinats, desprenen una pudor ofensiva, i en la qual el senyor Mulcahy ha troba restes d'aus, i en una ocasió de ratolí i d'altres excrements. Sèu generalment ranci. «L'olla era una barreja tan horrible que diversos presoners, incapaços de suportar-la, foren deixats durant més de dos anys amb sis unces de pa i una pinta d'aigua»! No és gens estrany que fos tan sols «pel perill de morir de gana» que els presoners s'ho podien menjar. Qualcuns, de fet, no ho pogueren fer i moriren.\nAixò pel que fa a la «dieta ordinària»; ara anam a la dieta extraordinària—la dieta de càstic. Molts presoners restaven durant tres, set, deu, quinze, vint, vint-i-vuit o trenta dies seguits a pa i a aigua. Uns altres tenien una «dieta especial» durant un, tres, sis i nou mesos—que consistia en «20 onces de pa i dos pintes d'olla i una lliura de patates (quan en tenien prou) diàries».\nI amb aquesta dieta de fam aquest homes havien de fet la feina més dura. De fet l'alimentació insuficient era una de les violències menors. Per aquests homes—homes de cultura i educació—la violència més dura eren els insults diaris que patien i durant el contacte amb els brivalls més vils. Aquests homes havien d'aplegar palla durant l'hivern mentre feia tant de fred que als presos comuns se'ls hi permetia de treballar sota cobert; havien de dur—ells sovint homes febles i delicats—pesades càrregues de pedra en carretes o a l'esquena per centenars de iardes; de vegades havien de tirar de carros plens de pedres i a un ritme infernal. Mentre patia una hemorràgia pulmonar, Denis Mulcahy havia d'aplegar pedres; Charles Kickham—un dels homes més gentils i nobles, poeta i heroi—que ja no era jove i gairebé era cec i completament sord, se'l duia, ple de nafres, en mig del fred i se'l forçava a treballar hores i hores en la neu; un altre presoner que, nafrat, embrutà de sang l'aigua freda amb la que havia de netejar les sales, fou sotmés per aquesta «ofensa» a la dieta de càstic. En mig d'un hivern terriblement sever, quant aquests homes tornaven de la feina, «les extremitats els hi feien mal del fred», s'havien de despullar del tot en l'entrada, pujar a les cel·les sense cap roba, i romanien tremolant fins que el guardià acabava d'examinar-los la roba amb la més extrema atenció. De vegades s'havien de despullar en les gelades cel·les i llençar la roba, mentre esperaven, gairebé nus, fins que el guardià els hi tronava. Aquest règim matà un presoner—Lynch—en tres mesos, i molts altres en períodes més llargs. Havien de fer la feina més horrible de netejar els retrets de la presó, rentar les camises, franeles, mitjos, i fins i tot el lli hospitalari dels criminals amb els qui eren barrejats. Aquests homes de constitucions delicades i de ments cultivades, eren sotmesos a un tractament massa repugnant per descriure'l. Què hi ha d'estrany en el fet que Edward Duffy fos trobat mort en la seua cel·la—que en els pocs mesos entre els seus dos judicis «el cabell bru brillant i el jove i bell rostre» li canviassen tant que la seua germana no reconeixia l'«home vinclat i cabell gris»? Què hi ha d'estrany en el fet que Richard Burke—el decidit, valent i cavallerós Burke—es tornàs boig en pocs mesos? L'única meravella és que, per comptes d'unes vint morts i de mitja dotzena de casos de bogeria, en sobrevisqués cap. Quan qualsevol d'ells escrivia i es queixava per aquest tractament, les lletres eren eliminades i, en molts casos, se'ls deixava sense lletres ni visites durant dotze o divuit mesos, i àdhuc dos anys. Es denegà a diputats el permís per visitar-los.\nNo tan sols eren tractats així els presoners condemnats. Molts dels sospitosos—homes innocents als ulls de la llei—eren mantinguts sense judici durant dos anys, i sotmesos a un règim que el metge de Mountjoy, el doctor Robert McDonnell, el setembre del 1868, refusà de prendre'n cap responsabilitat i hi protestà. «Us he pregar», escrivia al governador, «que cridau l'atenció al senyor Murray i al capità Barlowe per l'estat actual de les coses que es torna, en la meua opinió, greu. Thomas Bourke mostra signes indubtables de demència; Finegan s'ha lliurat darrerament a un dels paroxismes deguts al llarg confinament; Sweeney es desequilibra; Whyte (posteriorment absolt) fou considerat no apte per la disciplina de cel·la; Barry (també posteriorment absolt) fou considerat no apte, pel seu estadi mental, de deixar la presó si ningú no s'encarregava d'ell. No tinc el menor dubte que el confinament perllongat i la severa disciplina és la principal causa de tot això. A banda de consideracions humanitàries, seria quelcom molt greu si cap d'aquests presoners no jutjats (particularment gent com Bourke o Sweeney, el primer dels quals ha restat en confinament dotze mesos, i el segon setze) se suïcidàs. Us prec, per tant, per convèncer-vos a vós, així com a l'inspector i al director, de la necessitat d'aplicar un tractament benigne pels presoners no jutjats».\nI l'únic resultat de la humanitat i el coratge del doctor McDonnell fou la seua destitució—després de llargs anys de servei—de la presó de Mountjoy. Sí; el doctor Robert McDonnell, doctor en medicina per la Trinity de Dublín, membre del Royal College de Cirurgians; membre de la Royal Society, etc., fou destituït per haver gosat de complir el seu deure!\nFins ara m'he limitat principalment a una descripció general de la vida dels presoners polítics irlandesos. Els pocs detalls que n'he donat es podrien multiplicar indefinidament per altres tan horribles, però ja he dit prou, crec, per fer entendre que aquests homes foren tractats d'una manera que hauria indignat tots els anglesos si haguessen sigut polonesos, o italians, o búlgars per comptes de fenians irlandesos. Cal no oblidar que entre aquests fenians hi havia homes «d'un honor immaculat i un valor inabatut» com havien admés els llurs propis jutges, i als quals els llurs pitjors enemics reconeixien com a «cavallers i patriotes per bé que rebels i facciosos».\nPer concloure prendré un cas—el d'O'Donovan Rossa—amb més detall, i el prendré perquè no he pogut trobar cap millor exemple de l'efecte embrutidor i desmoralitzador del règim bàrbar que patiren aquests presoners d'estat a mans dels governs anglesos, conservadors i liberals.\nJeremiah O'Donovan Rossa fou condemnat el 1865 a cadena perpètua perquè ell, juntament amb altres presoners, «traïdorament i tortament havia complotat, imaginat, ideat, preparat i intentat de privar i destituir la nostra senyora la Reina del títol, honor i nom reial de la corona imperial del Regne Unit de Gran Bretanya i Irlanda per actes i fets abans esmentats». Els «actes i fets» consistien en la seua afiliació a la Germandat Feniana i la seua connexió amb la publicació Irish People. De fet, Rossa i els seus companys de presidi foren condemnats únicament pels articles publicats a l'Irish People. Ara bé, no hi ha pas dubte que aquesta publicació era «sediciosa». Defensava la rebel·lió i l'establiment d'una «República Irlandesa» per la força de les armes. Qualsevol que llegesca els articles incriminats, i els compare amb les recents declaracions d'O'Donovan Rossa, pot deixar de sobtar-se per la diferència absoluta de to. En els primers hi ha una honestedat simple i apassionada, una dignitat tranquil·la, una absència de «jactància», que aconsegueix el respecte de fins i tot els més oposats a les doctrines predicades. En els articles més violents de l'Irish People no hi ha res de l'absurditat criminal que ara diuen els «dinamiters», i no és cap exageració dir que abans dels seus patiments a les presons angleses que el feren tornar boig, ningú no hauria rebutjat més que O'Donovan Rossa les boges declaracions en les quals aquests darrers cauen. L'única impressió que Rossa aleshores provocava amb els qui el coneixien era d'un coratge indomable unit a la més gran cavallerositat. Una vegada i una altra els presoners en les poques comunicacions que arribaven al món exterior—ja fos de la forma «regular» o per altres mitjans que tan sols els presoners són capaços de descobrir—parlen de la seua «amabilitat», de la seua «imperturbable bona natura i amistositat», de la seua «atenció i bondat altruïsta», de la seua «natura gentil i bonhomiosa». Kickham—un home d'una integritat que ni tan sols els seus enemics mai qüestionaren—descriu així el seu primer contacte amb Rossa:—«Com he referit de molts dels meus companys del 12 de Parliament Street [la redació d'aquesta publicació], no puc oblidar el més dedicat de tots ells. El seu nom m'arribà per primera vegada d'aquesta forma: cap a la fi de l'any 1857 un relat del pobre Edward Welsh aparegué a Celt... La història de poetes pobres era trista, i s'esmentava que la seua vídua aleshores vivia en un humil apartament d'Irlanda, i amb prou feines guanyava pel pa d'ella i dels fills com a sastressa. Això dugué a gent de bon cor a escriure-li, oferint-li ajut econòmic; però la vídua del poeta era orgullosa, i volia anunciar a Celt que no podia acceptar diners. La senyora Walsh m'envià una de les lletres que havia rebut, i és aquesta: 'Skibbereen, matí de Nadal. Benvolguda senyora,—Esper que passau un bon dia de Nadal però abans d'asseure'm a desdejunar vaig prendre el darrer número de Celt, i vaig llegir la fi de la biografia del vostre marit d'un bon escriptor. Ara em trob que no puc sentir-me bé si no em feu el favor d'acceptar la lliura que inclòs a la nota, com a petit testimoni de la meua simpatia per la vídua d'un dels nostres més dolços poetes.—Atentament, benvolguda senyora, J. O'Donovan Rossa'. Vaig sentir un fort desig aleshores de saber més d'aquest senyor O'Donovan Rossa... i quan uns mesos més tard vaig veure el seu nom en la llista de presoners arrestats sota el càrrec de traïció, no em vaig sorprendre. El primer d'aquests presoners... era Daniel O'Sullivan, qui fou condemnat a set anys de presó. Però abans que el judici continuàs hi hagué un canvi de govern. Thomas O'Hagon, ara Lord Chancellor, el defensor eloqüent dels presoners, fou fet fiscal general. O'Donovan Rossa i la resta eren encara encausats, si bé inicialment s'havia estipulat que D. O'Sullivan seria posat en llibertat. Per aquest pas en fals lliuraven al nou fiscal general del deure enutjós d'esdevindre acusador dels seus clients. Els presoners foren alliberats a condició de presentar-se a judici quan els cridassen. No cal dir que el fet de poder ésser condemnat en qualsevol moment a cadena perpètua, o al nombre d'anys que el govern volgués, sense ni tan sols fórmula de judici, no tingué cap efecte en la conducta política d'O'Donovan Rossa. Després d'això el seu nom aparegué de nou com a candidat per la Skihbereen Union. En la seua lletra als responsables, de forma amable, els hi deia: 'si em nominau tot i les meues opinions polítiques, me n'orgulliré. Però si refusau de nomenar-me per les meues opinions polítiques, també ho faré'. Cal dir que fou elegit unànimament; i el fet demostra, també, l'estima que despertava el rebel indomable en tots aquells qui el coneixien personalment, independentment de classe o creença. Les escenes de misèria amb les quals entrà en contacte quan deixà el càrrec reforçaren el seu odi envers el malgovern foraster. El senyor O'Donovan era el gestor de l'Irish People, i mentre s'hi dedicava a això viatjà per Irlanda i Anglaterra, i en fou un dels corresponsals més capaços. Contribuí també els seus editorials, i fins i tot al 'Racó del Poeta'. Donc gràcies a Déu per haver treballat i patit amb homes com aquests per una causa com aquesta».\nDesprés d'aquesta visió de Rossa tal com era, miram quin ha hagut d'ésser el tractament que ha estrafet i brutalitzat la seua original natura educada. El següent relat és de James Douglas, un guardià de la presó de Chatham:—\n«Se m'encarregà especialment la vigilància de Burke i Shaw després del llur 'retorn' de Millbank,... i ocasionalment havia de tractar amb Rossa, per emmanellar-lo. Se l'emmanellava cada matí a les 6.45, i a les nou o les deu li treia les manelles perquè es pogués vestir per fer l'hora d'exercici. Se l'havia d'emmanellar tan bon punt era vestit. Després de l'exercici, li treia les manelles, perquè es tregués la gorra, el coll, els punys i les sabates, que no podia dur d'acord amb les normes de les cel·les separades. Després d'això el vaig emmanellar de nou per darrera, i restà així fins l'hora de dinar, quan se li emmanellà per davant, i el mateix per abans i després de dinar. Se li mantingueren les cadenes fins les 7.30 p.m., i se les treia aleshores per la nit... durant una temporada que abastà més de trenta dies».\nI amb tot de «l'encadenament de les mans de Rossa a l'esquena», un cavaller anglès diu—\n«Però no era res comparat amb altres càstics que se l'inflingiren. Fou confinat en una cel·la on havien fet una comuna de ferro, sense aigua ni cap altre mitja de neteja. Emetia una pudor que ofegava. Dia i nit se'l mantingué en aquest lloc horrible, a pa i a aigua durant 28 dies seguits... sovint se'l posava en una cel·la fosca, sense llit o cap altre suport per dormir, llevat del terra fred i nu».\nAquestes afirmacions les confirmaren molts testimonis; entre d'altres, el setembre del 1869, un presoner absolt, que deia:-\n«A Millbank el posaren a treballar; i en una ocasió quan acabà de recollir l'estopa assignada 15 minuts abans del temps previst, agafà un llibre, tot esperant un quart d'hora de tranquil·litat. Per aquest crim fou acusat de 'malfeiner'. Davant del governador explicà com és que l'havien trobat llegint, i li digué que havia fet la feina exigida. El funcionari se l'escoltà, però no en feu cas, i Rossa fou sentenciat a 48 hores de pa i aigua, càstic que havia de complir en una cel·la sense llit, obligat a dormir a terra. Odiava anar a cel·les fosques; odiava que els despullassen per sotmetre'l a un registre la indecència del qual és tan abominable i repugnant que si s'hi negava, els carcellers se li tiraven al damunt i li clavaven una llarga i terrible pallissa. Després l'acusaven de desobeir ordres. No anà al governador... sinó que ell mateix es tancà a la cel·la... Per aquesta ofensa Rossa rebé quatre mesos de dieta de càstic. No teniu ni idea dels horrors que patí durant aquest temps».\nDesprés d'afirmar que el presoner havia restat emmanellat durant 35 dies, el testimoni continua:—\n«Fou confinat en una cel·la construïda especialment... En treure'l, més mort que viu, fou de nou posat a dieta de càstic—pa dur, patates, remenat i aigua... En total [at Millbank] passà 120 dies amb 16 onzes de pa diàries, i 10 mesos de dieta de càstic... L'únic mobiliari de la seua cel·la era—què creieu? Una bíblia».\nI fets tan horribles els relaten tots els altres presoners. Tots i cadascun afirmaren que Rossa havia sigut víctima d'un maltractament especial, de «crueltat diabòlica». Els irlandesos, per expressar la llur simpatia amb aquest home, l'elegiren a Tipperary. És clar, el Parlament declarà l'elecció nul·la. Posteriorment el govern del senyor Gladston es veié obligat a donar-li una amnistia. Però massa tard. La feina bruta ja l'havien feta. L'home «que es guanyava tothom amb maneres gentils i gens presumptuoses» sortí de la garjola com el coneixem ara. L'home que no podia sentir un plany sense fer per alleugerir-lo, ara es vanta d'actes aberrants que posen en perill les vides de dones i criatures innocents. Però siga quin siga el crim de Rossa, hi ha un criminal més gran que ell—el govern anglès, que l'ha fet com és ara.


Dimecres, 6 de setembre de 2006. Edició N. 2914\nLa intel·ligència d'UM\nEn una recent entrevista, publicada l'agost, el conseller d'Identitat i Patrimoni del Consell, Joan Cerdà, membre visible del sector nacionalista d'UM, assegura que només el seu partit pot evitar la majoria absoluta del PP a Mallorca. Els antics crítics assumeixen així la consigna que la direcció ha establert com a estratègia electoral. El missatge per si mateix ha assolit un objectiu imprescindible per mantenir qualsevol esperança que les urnes tractin bé UM: oferir unitat sense escletxes. Per aquest costat, doncs, l'estratègia d'imatge anti-PP impulsada per Maria Antònia Munar és intel·ligent i pràctica.\nPer altra banda, els últims moviments del partit, en especial el massiu repartiment de banderes locals, indiquen que els membres de la cúpula són conscients que només imantant votants conservadors que no van al PP podran aguantar els tres escons, el gran objectiu perquè per sota perdrien gairebé tota opció de ser tocar poder. Al contrari del que podria parèixer, la reivindicació de la bandera no va destinada a incrementar el segell nacionalista sinó tot el contrari. Aquesta bandera és especialment volguda per tota aquella dreta que l'ha tenguda com a símbol de la defensa de «lo nostro» front a la «invasió» catalanista. És impossible que la direcció d'UM se cregui que amb aquesta reivindicació pugui xuclar vots nacionalistes perquè, entre d'altres coses, qualsevol nacionalista tradicional és catalanista i du almanco 30 anys tenint en la senyera quadribarrada, sense cap més afegitó, el més preuat senyal de la seva resistència en un ambient hostil el símbol del qual -per a cada nacionalista- ha estat sempre, justament, l'oficial bandera mallorquina. No hi ha possible matrimoni entre les dues ensenyes ni entre el que representen. També per aquí el moviment d'UM és molt intel·ligent i pragmàtic, perquè apel·la a la «nostrologia» primària com a segell d'identitat visceral d'un tipus de mallorquí benestant i conservador que veu en el canvi social, en especial en la immigració, una amenaça difusa però seriosa i real per al «país». Un país, però, diferent al que reivindiquen els nacionalistes i molt més proper al que fa uns dies el director de cine Ken Loach explicava que és el vertader país pel govern britànic: «quan (Blair) parla de país, parla de l'interès de l'stablihsment». És aquesta la identitat a la qual apel·la UM: la de classe (Miquel Nadal, sobre Can Domenge: «no ens agraden els habitatges socials»; la desaparició de la Mallorca tradicional -Vilafranca, Montuïri, Algaida...- per l'autovia d'interès de constructors i promotors immobiliaris) trufada amb un conjunt d'imatges folklòriques (bandera, Diada, gegants, ministrils...) que connecten amb la primària identificació sentimental de ciutadans que estan a anys llum del que és el nacionalisme catalanista. Amb altres paraules: és la reivindicació de l'espai regionalista de «lo nostro» per a les classes indígenes benestants, més o manco a l'estil del que volgué impulsar Jeroni Albertí o, en el PP, Gabriel Cañellas.\nL'estratègia demostra que UM és perfectament conscient que, al contrari del que diu, no pot ser ella mai la causa que el PP no tengui majoria absoluta, perquè no li aspirarà vots. El que anhela és ser-ne la conseqüència. No és una disquisició semàntica. Per primera vegada en molts d'anys només l'esquerra pot evitar la majoria absoluta del PP a Mallorca, si la coalició progressista aguanta amb 3 escons i el PSOE en puja altres 3 sobre els que ara té. Només així s'avortaria -pel mínim- el desig del PP. Ara bé, UM necessita també alhora i desesperadament el relatiu fracàs del PSOE. Perquè si els socialistes s'enlairassin en vots i escons -més de tres-, via increment de la participació, qui patiria serien els petits: fos la coalició o UM és igual, els hi volarien més de dos escons en conjunt i inexorablement un aniria al PP i tendria majoria absoluta a l'illa.\nSón aquestes circumstàncies les que UM ha sabut llegir molt bé i actuar en intel·ligent conseqüència: muntant una estratègia d'imatge folklòrica, fons conservador i pragmatisme tàctic per intentar recollir vots dretans per no baixar percentatge, confiant llavors que l'esquerra faci només el just per evitar la majoria absoluta del PP a Mallorca, la conseqüència de tot plegat serien els 3 escons d'UM que valdrien el seu pes en or, sobretot davant els conservadors. Tot a una carta, difícil però és l'única opció.\nS'obre la campanya\nAntoni Marimon El dalai lama i Mongòlia\nCarles Manera Repensem el creixement balear: a propòsit d'un llibre\nFerran Aguiló Sense esperança, esperarem\nGabriel Florit «Arreglau el pont i no en tombeu d'històrics!»\nGuillem Frontera El bisbe Murgui i els preservatius\nJaume Simonet i Borràs Qui va amb un coix...\nJoan Riera Mallorca ens fuig de les mans\nLlorenç Valverde Suport electrònic\nPere Fullana Destil·lar l'èxit\nPere Muñoz La bandera\nEsgotades les banderes\nPobres i pobres de solemnitat\nIlla per declarar\nDiari de Balears Tel. +34 971 78 8300


Llig aquest text i escriu sis paraules del text que tinguin el so de | Recurso educativo 561585 - Tiching\nLlig aquest text i escriu sis paraules del text que tinguin el so de sol: M'he embrutat les mans de fang jugant a la plaça. Quan he volgut llavar-me-les, s'havia acabat el sabó. Li he demanat a mon germà que me'n portara i li he dit que el necessitava ara! Ell, com que estava mirant la televisió, m'ha fet esperar més de cinc minuts.\nEscriu cinc paraules que tinguin h a l'inici i dues que tinguin...\nLlegeix aquest text i escriu sis paraules del text que tinguin el so de ...