La Forastera - Taíza Brito - Pàgina 10\n“El procés” des del punt de vista d’una periodista de fora\n“Present i futur de Catalunya al món” és el tema de la xerrada organitzat per l’Assemblea Nacional Catalana (ANC), aquest dissabte, 18 de juliol a Terrassa, en la que una servidora tindrà l’honor de participar-hi.\nTambé participaran de la xerrada en Jordi Armadans politòleg, president de la Fundació per la Pau i Jordi Batet, membre de la sectorial Catalunya Exterior de l’ ANC. L’esdeveniment forma part d’un cicle de xerrades dins de la setmana “Oberts al Món” i es durà a terme a l’aire lliure, a la plaça de la Torre del Palau, a les 19h.\nL’objectiu és que cada un dels participants facin una explicació, tenint en compte la seva àrea d’actuació, sobre la relació de Catalunya amb la resta del món. Després de l’explicació de cada un dels convidats, hi haurà un debat amb el públic, que podrà parlar i fer preguntes.\nDes d’aquí, agraeixo la invitació de l’ANC pel desafiament d’explicar el punt de vista d’una corresponsal a l’estranger sobre el procés d’independència català.\nUn pas endavant i ja no ets al mateix lloc\n“Un passo à frente e você não está mais no mesmo lugar”, va dir en la cançó anomenada “Um passeio no mundo livre” (un passeig al món lliure) el cantant brasiler Chico Science (1966-1997). És així que em trobo ara, cinc mesos després d’arribar a Barcelona.\nHe après una mica més de català i superat el nivell l’Elemental 2, apta per a tindre accés a l’Elemental 3. En el curs he viscut una experiència emocionant. Vaig rebre un premi del Consorci per a la Normalització Lingüística (CPNL) pel treball fet durant la Setmana de la Poesia de Barcelona, al maig.\nAquest diumenge passat vaig accedir a arxius fa temps emmagatzemats a la meva memòria. Tot va passar durant un recorregut amb la família a casa d’uns amics que viuen a Aiguafreda, passats els cingles de Bertí. Molts records de la infància van saltar de les caixes de la ment amb un efecte terapèutic, un cop que una tristesa sense fi m’acompanyava des de la mort del meu pare, a inicis de maig.\nEls records de moments feliços viscuts amb ell i la meva mare al Brasil, van reduïr les cicatrius del dol. Vaig néixer a Petrolina, ciutat de l’interior de Pernambuco d’on és la meva familia. Però de seguida anarem a viure a Taboão da Serra, a l’àrea metropolitana de São Paulo, on vaig passar-hi la infància, fins als vuit anys, amb els meus pares i germans. Després tornarem a Petrolina, on vaig estar-hi entre els nou i els disset anys. En aquestes ciutats varem viure només en cases, sempre envoltades de plantes, una de les passions del meu pare, a qui també li agradaven els animals.\nUna tarda de castells, sardanes i gegants\nVaig conèixer les formacions dels castells des de fa un parell d’anys, només per mitjà d’imatges. Sabia que són una tradició important a Catalunya, però res més que això. Aquest més vaig tenir l’oportunitat de presenciar la presentació de dues colles: els Nyerros de la Plana i els Castellers de la Sagrada Família.\nLa presentació va ser davant de la Catedral de Barcelona, durant una tarda preciosa plena de llum, dins de la programació setmanal de La Festa Catalana, organitzada per la Generalitat de Catalunya, que anirà del maig fins a l’agost.\nLa plaça, plena d’espectadors, emanava una alegria especial propagada pel só dels músics de la cobla i el ball de la sardana. Allà quasevol tristesa era invitada a marxar. (més…)\nLa poesia a les nostres vides: jardins, ocells, estrelles i molt més\n“Ocell: Crec que és millor que obris el ulls i fugis de la meva espatlla. Aprofita avui per a creuar extensions marines i encendre’t d’estrelles“.\nEl poema Música d’arpa, de Joan Brossa, grabat a la entrada dels jardins que duen el mateix nom de l’autor, a la muntanya de Montjuïc, va obrir dins del meu univers de forastera una finestra de grans descobertes aquest diumenge passat. I va jugar fort amb les meves emocions. (més…)\nQue la força dels catalans ens acompanyi!\nAl meu entendre, la llengua és el símbol més destacat de la identitat catalana. On el sentiment de pertinença s’expressa amb més força. El mateix sentiment que va evitar que la dinastia borbònica i els seguidors de Franco tinguessin èxit en l’intent d’extingir la llengua en els últims 300 anys. Una preciosa font de resistència. Veig això des de dins de casa meva.\nAquí, a excepció del meu marit, tots estem estudiant català. Els dos nens, a l’escola, i jo i el fill més gran, en unitats del Consorci per a la Normalització Lingüística. El nostre aprenentatge és una font d’orgull i emoció per al meu marit, que va patir els últims anys a la ciutat on viviem, on quasi no hi ha catalans.\n Una, dues, tres, quatre roses… i molt més\nAhir va ser un dia especial. Sant Jordi, flors, llibres, tradicions, cultura. Des del matí, quan vaig sortir al carrer per acompanyar els meus fills a l’escola, vaig percebre que el clima era un altre, diferent dels dies de cada dia. Molta gent anant i venint parades de roses i llibres per tot arreu, homes ben aviat portant flors per les seves dones.\nNo era la primera vagada que estava a Barcelona per Sant Jordi. Vaig estar aquí al 2003. Peró tenia una expectativa molt gran per aquest 2015, especialment perquè tinc una lectora especial, la meva sogra, que volia saber com narraria aquest dia aquí, al bloc La forastera. (més…)\nLa por que ens volen imposar\nLa violència és un tema present en la meva vida professional (per sort, no en la personal!). Durant molts anys vaig ser editora d’una secció en un diari de Brasil, on els temes recurrents estaven relacionats amb casos de violència de tota mena. Pernambuco, on vaig néixer, és un dels estats amb més registres de violència del Brasil, malgrat que en els darrers anys el govern aconseguí reduir de forma notable els casos d’homicidis.\nAra, vivint a Barcelona, i escrivint articles com a corresponsal a l’estranger, m’enfronto a freqüents notícies sobre la situació dels gihadistes a Europa. Que estan promovent una onada de violència, encetada enguany a Paris i que sembla que no té aturador. I aquest assumpte serà el tema d’alguns dels reportatges que m’he proposat escriure.\nAmb tot, confesso que aquest és un problema que em deixa amoïnada. I crec que aquest és un sentiment compartit amb molts dels estrangers que són aquí per turisme o per provar sort.\nFaig aquesta breu explicació per parlar una mica sobre la meva Setmana Santa a Catalunya. No ha estat la primera vegada que estava aqui per aquestes dates. Doncs al 2003, vaig tenir l’oportunitat de coincidir-hi. Peró, aquella vegada vaig fer un viatge a la Costa Brava i no em vaig immergir en les tradicions locals com enguany. (més…)\nPublicat dins de General i etiquetada amb Tradicions | Deixa un comentari\nQuè mones que són les mones!\nEl proper diumenge el meu fill petit rebrà de la seva àvia la mona de Pasqua, ja que és la seva padrina. Com que té només dos anys encara no té ni idea del significat daquesta tradició. Però a l’escola bressol ja està tenint els primers contactes. Aquesta setmana ha portat un ou dur i l’ha pintat, per després poder utilizar-lo com a decoració a la seva petita mona, que portará a casa.\nEll ja ha provat el sabor de la mona feta, la setmana passada, pel seu germà que està a la primaria. Aquella era una mona més elaborada, amb una base de pa de pessic, revestida de pasta de xocolata i adornadeaamb plomalls, ous de xocolata i la figura d’un un pollet.\nDesprés de menjar amb la felicitat pertinent als nens petits, va jugar amb el pollet a la taula durant una bona estona.\nAl carrer també va tenir contacte (visual) amb les mones de Pasqua, exposades als aparadors de les fleques que aprofiten l’avinentesa per a vendre aquesta mena de pastissos de temporada. Va enfollir amb les figuretes dels dibuixos semblants els de la tele i cridar demanant per entrar a les botigues per comprar dolços.\nA través dels meus fills he submergit de nou en l’univers de les tradicions catalanes, que m’estan servint per omplir el coneixement sobre la cultura d’aquest país on visc ara.\nCada vegada que passa això aprofito també per fer recerques. Així he descobert que la tradició de la mona està documentada almenys des del segle XV, tot i que hom sospita que es remunta a més antic. I que la forma i la composició d’aquest pastís ha variat molt amb el temps, feta inicialment a casa amb pasta de pa, i després, já al segle XX, passaren a ser decorades amb ous durs amb la closca pintada, un per cada any de l’infant a qui era lliurada.\nEn un article en la pàgina web de la revista Sapiens he vist que en alguns llocs el pastís tenia forma de ninot amb les cames esquifides i amb l’ou a la boca o al ventre, fet que alguns han interpretat com la supervivència d’un antic culte a la fecunditat.\nTambé he vist com s’atribueixen molts orígens plausibles a aquest costum: de les ‘muníquies’, celebracions gregues dedicades a Artemísia; de les ‘pascorals’, festes que els pastors romans celebraven amb coques, o de la festa cèltica de Beltene —el primer de maig—, quan s’ofrenaven tortells rematats amb ous.\nL’us d’ou a la mona també és relacionat al cristianisme, per ser símbol del naixement i a la fertilitat.\nEtimològicament, les pistes ens porten a l’àrab antic, on per ‘mûna’ s’entenia un tribut d’arrendament de terres que es pagava amb coques, productes agrícoles i ous durs. D’aquesta llengua hauria passat al llatí, on l’ofrena prengué el nom de ‘monus’ (‘present’ o ‘ofrena’). En llatí, però, existeix també la paraula ‘munda’ (plural de mundum), mot amb què es coneixien les paneres ornades i plenes d’objectes, particularment coques i pastissos, que els romans ofrenaven a Ceres durant el mes d’abril.\nA més de las informacions històriques, l’important per mi és estar experimentant i compartint a través d’aquests petits esdeveniments grans moments junt dels éssers que més m’estimo en aquest món.


Missatge del prelat (1 de novembre de 2017) - Opus Dei\nMissatge del prelat (1 de novembre de 2017)\nEl mes de novembre comença amb la celebració litúrgica de Tots Sants i el Dia dels Difunts. El Prelat envia un breu missatge amb motiu d'aquestes celebracions on recorda que "som pobres vasos de fang: fràgils, trencadissos" però tot i així "Déu ens ha fet per a omplir-nos de la seva felicitat, per sempre".\nCartes i missatges 01/11/2017\nTots Sants és la festa de la santedat discreta, senzilla. La santedat sense brillantor humana, que sembla no deixar rastre en la història; i que, no obstant això, llueix davant el Senyor i deixa al món un conreu d'Amor del qual no es perd res. Pensant en tants homes i dones que han recorregut ja aquest camí i ara gaudeixen de Déu, recordava unes paraules de la pregària de sant Josepmaria: «Jo em pregunto moltes vegades al dia: ¿què serà quan tota la bellesa, tota la bondat, tota la meravella infinita de Déu es vessi en aquest pobre vas de fang que sóc jo, que som tots nosaltres? (...). I llavors m'explico bé el que deia l'apòstol: "Cap ull no ha vist mai, ni cap orella ha sentit..." (1 Cor 2, 9) Val la pena, fills meus, val la pena».\nSom pobres vasos de fang: fràgils, trencadissos. Però Déu ens ha fet per a omplir-nos de la seva felicitat, per sempre. I ja ara a la terra, ens dóna la seva alegria perquè la transmetem a tothom. Sí, és possible estar contents enmig d'incerteses, problemes, preocupacions. Deia la Mare Teresa de Calcuta: «El veritable amor és aquell que ens causa dolor, que fa mal, i alhora ens dóna alegria». Acompanyem també amb la nostra vida i la nostra pregària aquells difunts que, tot i que pateixen perquè el seu "vas de fang" encara no està preparat per a tota aquesta bellesa de Déu, ja tenen l'alegria de saber que Ell els està esperant al cel.\nRoma, 1 de novembre de 2017\nePub: Missatge del prelat (1 de novembre de 2017)\nMobi: Missatge del prelat (1 de novembre de 2017)


PUBLICACIONS EDUARD NOGUES: Els crims que van canviar la història\nEls crims que van canviar la història\nLa vida de Prim és un exponent del segle XIX espanyol i català. Militar i conspirador, va ser present en nombroses operacions polítiques. Fou un membre destacat del Partit Progressista, que ocupava un cert centreesquerra oposat al reaccionarisme del Partit Moderat durant el regnat d’Isabel II (1833-1868). El prestigi que va obtenir en un gran nombre de campanyes exteriors (a l’Àfrica i a Mèxic) li va merèixer el marquesat de Los Castillejos.\nQuan el general Prim va arribar a Madrid el 1841, va quedar decebut amb la ciutat. Tot i que Barcelona encara vivia encofurnada dins les muralles per ordre governativa va escriure que Madrid no li arribava ni a la sola de la sabata. Per això sempre m'ha fet gràcia sentir a dir que el problema dels catalans des de la transició és que no hem sabut establir un lobby fort a la capital d'Espanya, com van fer els nostres industrials durant el segle XIX.\nLa manca d'una historiografia que posi Catalunya al centre del seu relat i, per tant, reconstrueixi el passat com una continuïtat i no com un seguit d'episodis inconnexos on els catalans semblem els alemanys de les pel·lícules de Hollywood, permet que qualsevol polític pugui posar la història al seu servei totalment de franc. Els polítics agafen frases d'escriptors o episodis del passat i els branden per justificar-se com si els contextos no canviessin o no fos possible aprendre de l'experiència.\nQuan Prim va arribar a Madrid, la capital vivia aïllada al centre de la Península sense connexió fluvial amb el mar, en un moment que el transport marítim era decisiu per la marxa dels negocis i la circulació de les idees. En el relat a l'ús, el General Prim és un militar que va arribar a la presidència de l'Estat i això l'ha fet una figura incòmode pel catalanisme. Però una de les sorpreses que tens quan repasses la seva vida i el seu ideari és la seva profunda catalanitat, i no parlo de la profunda catalanitat de Prim perquè denunciés la política colonial que Madrid feia a Catalunya, ni perquè emprés el català en els discursos polítics, ni tampoc perquè parlés català a casa tot i que s'havia casat amb una mexicana. No. Penso en el seu pensament polític: en la seva concepció de la monarquia i la llibertat, en la seva idea d'Espanya, de l'exèrcit i de les relacions internacionals, i en l'esperit que el va portar de soldat ras d'una partida anticarlina a general de l'exèrcit i president del govern.\nNo costaria establir un paral·lelisme entre la condició de jueu de Benjamin Disraeli, el president britànic que va convertir la reina Victòria en emperadriu, i la catalanitat del General Prim, l'home que va intentar independitzar Espanya de França i d'Anglaterra retornant-li la base parlamentària i mediterrània que va perdre el 1714 amb la derrota dels catalans. N'hi hauria prou, per donar profunditat a la figura de Prim, de llegir aquell estudi d'Isaiah Berlin sobre els peatges que han hagut de pagar els europeus il·lustres de les minories sense estat i conèixer una mica la tradició política del país.\nÉs trist i explicatiu del panorama actual que en una biografia de tantes pàgines com la de Pere Anguera no hi hagi ni una sola referència a l'austriacisme per explicar les obsessions polítiques de Prim, i el nerviosisme que va provocar a Madrid intentant col·locar un rei de la casa dels Savoia, l'última casa reial que va retirar el suport a la Barcelona assetjada de 1714. És descoratjador que en la biografia de Prim més completa escrita per un català la relació amb Victor Balaguer no estigui explicada i l'escriptor aparegui com un personatge secundari. Balaguer no sols va ser el primer a popularitzar l'èpica de 1714, sinó que també va ser el primer a recordar que el centralisme dels borbons havia impedit a Barcelona desenvolupar el rol que li pertocava al mediterrani.\nSi tinguéssim una memòria més treballada, no descobriríem cada dia la sopa d'all i el debat polític amb Madrid tindria més substància. El cas de Prim explica per endavant el posterior fracàs de Cambó -per no parlar de l'operació reformista de Miquel Roca. La vida de Prim, des de la seva actuació a la Jamància fins al seu l'assassinat, posa de manifest fins a quin punt l'aspiració de dominar Madrid des de Catalunya, per més avantatjosa que sigui la situació de Barcelona, és com l'aspiració d'establir el comunisme, una quimera que es gira contra els seus autors perquè obvia la lògica del poder i el fet que cap home no és perfecte i que sempre hi ha interessos particulars a defensar que van més enllà dels col·lectius.\nPrim va buscar la seva llibertat i la del seu país a través d'una idea d'Espanya que, si l'hagués pogut consolidar, hauria capgirat el resultat de 1714. No se'n va sortir i Madrid va contratacar instaurant el règim de la Restauració i comprant els fills dels industrials que li havien donat suport amb títols nobiliaris de fireta. El problema, però, no és que no haguem pogut conquerir Madrid, sinó que d'aquella època haguem preferit exaltar l'Oda a la Pàtria d'Aribau que el general Prim, i que a més ho haguem fet com si no tinguessin res a veure.\nPrim resulta incòmode perquè volia manar de debò, i perquè no va renunciar ni a les seves ambicions personals ni al seu país, i això fa que no encaixi amb l'imaginari eufemístic del catalanisme. Recordar Prim ens obligaria a massa sacrificis, ni que fos perquè no ens permetria recrear-nos en el victimisme líric. Per això cada any traiem les torxes per homenatjar Companys i cada any ens passa per alt l'assassinat de Prim. Per això, avui, en aquest país, els covards vigilen els valents i aquestes paraules seves cada dia sonen més marcianes:\n"Cataluña es un país vigoroso, Cataluña es un país robusto. Los catalanes son altivos, belicosos y de esforzado corazón, pues palo y hierro a los catalanes, decís vosotros, olvidando que al caballo fogoso y de pura sangre no se le puede domar con el látigo y la espuela, porque indudablemente se dispara y arroja el jinete por el aire."\nPublicat per Eduard Nogués a 20:51\nEtiquetes de comentaris: Prim i Ll.Companys


Jordi Pedret Blog: Amb les urnes ja buides\nAmb les urnes ja buides, i abans de que s'hagi fet el recompte, considero que ha arribat el moment de recuperar el meu hàbit d'escriure en aquest blog, que tenia inactiu des de fa una colla de mesos.\nLa decisió de no presentar-me a les eleccions d'avui era ben present en l'opció del silenci blocaire.\nAra, a punt de perdre, el dia 12 de desembre, la meva condició de Diputat a Corts Generals per Barcelona, he recuperat la plena llibertat d'expressió que correspon a un ciutadà lliure de representacions polítiques, i que passa - a partir d'ara - a representar-se a ell mateix i a la defensa de les opcions polítiques que assumeix.\nAquells de vosaltres que ho volgueu podreu, per tant, tornar a saber el què penso de tot plegat, i quines són les meves preocupacions i indignacions particulars, encara que crec que moltes d'elles són àmpliament compartides.\nFins molt aviat, doncs. Ben retrobats aquells qui estigueu per aquí.\nEnviado por Jordi Pedret a las 21:06


En amo, per Vicent Ventura - Castelló Notícies\nInici Autors/res En amo, per Vicent Ventura\nJo vaig nàixer en 1929… no sé els anys que va durar la guerra, només sé que tindria perquè 7 u 8 anyets, no tindria més, i la guerra va durar 3 anys. Perquè als 10 anys ma mare em va posar ací en amo. I a les meues 2 germanes a Alzira.\nAixò significava per a una xiqueta… doncs llavar, perquè abans no hi havia llavadores, llavar, fregar agenollada amb un drap. No era com els d’ara que els escorres i es queden només humits i retorçuts. Fregàvem amb draps de sac, que era ert i dur, i agenollada. I eren cases, com totes les cases de llaurador de Castelló, on entraven els carros, com esta casa meua, que abans era d’un senyor molt ric, tenia carro, i tenia enmig de la casa perquè el carro no esvarara, i tenia a quadros el camí pel qual caminava l’animalet cap al corral. Perquè llavors això ho tenies de fer amb els dits, havies de posar el drap entre les ratlletes, perquè no s’ompliren de merda. Fregar amb salfumant el carrer, blanquejar, pintar de calç, que quan acabaves tenies tots els dits foradats, que no teníem guants. En els genolls teníem durícia de fregar agenollades… Ara…\nEstàvem així tot el dia, i dormia, dormia. Sí, sí, dormia… Quan es complia cada mes, ma mare venia, cobrava la paga que em donaven a mi, per exemple, 5 o 6 duros, el màxim que vaig arribar a guanyar eren 12 duros, que eren 60 pessetes (0,36€). Jo, perquè a ma mare això… l’omplia molt, perquè els xicotets que estaven a casa, perquè menjaven, i podien anar a escola els més grandets, que els meus germans majors sí que saben a muntó de llegir, escriure, i tot, però de la meua edat cap avall, cap de tots vam poder anar a escola, perquè després em van posar a mi en amo, que les ames hagueren pogut dir: “perquè au, que tu que no saps llegir ni escriure, de vespradeta anar a un indret o un altre”. No. Em tenien al matí per a preparar-los el desdejuni, al migdia, fer-los el dinar, perquè t’ensenyaven, i jo, com ma mare, també a casa féiem alguna cosa de menjar, per tant sempre sabíem un poc.\nAl migdia fer el dinar. Després escurar, després fregar la cuina, llavar, i a mitjan vesprada ja estaves preparant el bullit per a sopar, preparaves la taula… Et posaven el davantal blanc i tot, no es pense vosté que, que anàvem de qualsevol manera… En tot el dia no parava fins a la nit, tota l’estona. Perquè abans llavàvem a mà. I vosté sap en una casa si són 5 o 6 persones per exemple, hi ha 5 0 6 llençols… Hi ha davantals, hi ha pantalons… Planxàvem amb una planxa de carbó, no es pense vosté. Que hi havia vegades que a la primera planxada, si no et donaves aire… si era una camisa blanca, prepara’t… I emmidonat… Que abans féiem midó, i ens quedaven uns colls de camisa, ací tan endreçats. Es posaven la corbata o el llacet i feien: “Hi ha, la teua criada sí que és bona, sí, No sé quants…” Hi havia vegades que renyien per les criades. Jo, així com moltes persones no trobaven casa, jo tenia cases per a parar un tren. Quan eixies el diumenge, que a les nou ja havies d’estar a casa, perquè les amigues et deien: “Xica, m’han dit que si vols anar a tal lloc, et pagaran un duro més.” i jo els Deia: “Jo no, que jo estic be on estic. No vull canviar”.\nVa ser dur eixir de casa de ma mare. Vaig passar més d’un mes, ja li dic… En el segon pis, en una habitació junt amb la cambra, tota la resta de la casa, perquè era grandíssima, i estava plena d’arròs. L’habitació que jo em gitava no, jo tancava la porta i allí no tenia, però ratolins, hi havia per tots els costats. Perquè hi havia arròs, i els animalets anaven. Jo vaig passar més d’un més plorant… Em vaig quedar com un fideu, i això que tenia què menjar i ma mare quan venia em Deia: “Xiqueta, que no menges…” i jo li Deia “Si mare, però vull anar-me’n a casa”. I “Si a casa no tens menjar, a casa no podràs menjar”, ” Em dóna el mateix, encara que siga arròs bullit, jo vull anar-me’n a ma casa”. Ma mare Deia: “No, tu aguanta, que veuràs com després…” i quan ja vaig estar un poc més assossegada… ma mare deia: “Tu veus, veus com ara estàs bé. Ara…” I ma mare em comprava doncs tot el que podia. Calces a l’hivern no podíem portar, perquè no podíem comprar-nos-les. De les que tenien les senyoretes que potser tenien el taló un poc esgarrat, ma mare, agafava i d’una altra ella posava, feia taloneres i ens reparava les calces, per als diumenges, l’estoneta que eixies, perquè no eixies. Hem patit molt….\nEm donaven bé de menjar. Jo treia tot el menjar a la taula. Perquè el menjar també, també els rics l’estiraven, però jo treia tot el menjar a la taula. Les safates les treia a la taula, però ells no furgaven ni palpaven. Ells agafaven el que havien d’agafar i ja com jo el feia. Per exemple, si era carn, una tallada per a cada u, i la meua tallada estava en la safata. Si era peix, un peix per a cada u, un llucet cada u, i ells no tocaven el peix que era per a menjar jo. I unes poques creïlles, perquè abans era més d’unes creïlles fregides, o un trosset de cansalada, o una botifarra, o un blanquet, coses d’eixes. A mi em deixaven sense palpar-ho, em deixaven el meu. Jo encara hi havia vegades que, si sabia que ma mare havia de vindre, en una punteta de pa, ho guardava, i quan venia ma mare, li ho donava perquè s’ho menjaren. I l’oli que sobrava de fregir el peix, el posava en una botelleta xicoteta i quan veia ma mare li deia: “Vinga mare, un poquet d’oli del peix”. Han patit molt… molt…\nLa relació amb els amos era bona. Em tractaven com una criada, però em respectaven. Per exemple, venia una visita i feia: “Mira, ací et presente la meua criada”. Ara diuen la “Xica de la llar” o la “Assistenta”. Abans deien: ” mira, ma criadeta. Però és molt rebona. Estic molt contenta amb ella.”. I això m’omplia, i encara feia les coses més a gust! Però et tractaven com criada. No podies anar a cap lloc amb elles. Si estaven malament, havies d’anar a acompanyar-les amb el davantal blanc, perquè elles havien d’anar. Sí, sí, amb el davantal blanc on anessen, perquè on anares saberen que tu eres la criada, i elles eren les ames.\nLes que tenien xiques en amo eren les riques del poble, que hui són com jo. Hui, jo compre, cobre la meua paga, que és de 700 euros i un poquet, jo sóc hui milionària. Perquè com he patit tant… He patit tant, que m’arregle les coses d’una manera, que hi ha gent que diu que no arriba a mitat de mes. Jo arribe al final i em sobra… No em sobra massa, i em sobra perquè vull, perquè jo ara mateix faig bullit i el caldo no el tire. Amb una cebeta, un pot de tonyina i una tomaqueta, em faig un plat d’arròs. Ara, hi ha qui tira el caldo. Si sobra bullit el tiren. Jo me’l guarde per a sopar. Cada un en este món, té un pensar.\nQuan arribaven dates assenyalades, com a nadal o pasqua, anava a casa dels meus pares un dia. L’últim dia de nadal, quan elles ja estaven servides de tot, anàvem, quan ja estava tota la faena feta. Els llits fets, el menjar a punt, el sopar preparat per a sopar, i això que veníem prompte, perquè els meus germans, abans cotxes, perquè que no havien. Per tant hi havia pocs cotxes d’ací cap enllà i d’allà cap ací, però els meus germans la bicicleta, i a mitjan vesprada jo faig: ” Acompanyeu-me, que he de fer el sopar”. I ma mare deia: “Fins a la nit, no sopen. Tu estaràs ací fins a boqueta nit, que Salvoret anirà a acompanyar-te”. I a boqueta nit, el meu germà en la bicicleta, venia i m’acompanyava. Una vegada a l’any.\nNo, jo sí que els veia, perquè venien a veure’m. I algun diumenge, jo li deia: “Senyoreta, ara quan acabe la faena em deixarà anar a veure els meus germans?”. Perquè tots no podien vindre al mateix temps.\nEn ma casa no hi havia més que una bicicleta, i bon esforç que ens va costar comprar-la. Mon pare anava fins a Carcaixent a collir taronja, i anaven ell i el meu germà. El meu germà portava a mon pare. O mon pare portava al meu germà. I si es trencava la bicicleta, anaven a peu. “Pepiqueta, no tindràs huit duros ací, per a comprar per a una roda de la bicicleta, per a poder anar a collir”. Jo li deia: ” Senyoreta, per què no em deixa huit duros fins que cobre. És que passa…” Mon pare anava i s’arreglava la bicicleta per a poder anar a treballar. Perquè si era dins del terme de Castelló, doncs a peu anaven, perquè tots anaven a peu. Però, mon pare, si havia d’anar fora, havia de gastar la bicicleta. Les seues cames no donaven per a molt.\nLa meua família tenia detalls amb mi, i m’han demostrat que em volen molt. Érem 7 germans, i entre tots mai hem tingut una paraula de més entre tots. En el treball, gens anormal, però he estat en amo tota una vida. Des dels 10 anys fins als 22. Tota una vida, fins que vaig conéixer a què ha sigut el meu marit i ens vam casar.\nPerò això, és una altra història…\nArticle següentAjudes lloguer COVID-19 2021


En sabreu sortir? - Revista D'estil - Revista de petits grans plaers\nLa seva història es remunta als temps antics, en què se’ls vinculava amb els perills espirituals. Entre els segles XII i XIII, els laberints tenien una funció penitencial a les esglésies europees. Eren unicursals, sense cap desviament; el repte no era trobar-ne la sortida, sinó tenir la suficient perseverança per continuar endavant. Simbolitzaven les penalitats del camí que condueix a la salvació.\nMés tard, al llarg dels segles XVI i XVII, es van convertir en laberints amb més d’un camí, i es construïen als jardins palatins. Al segle XVIII es van desprendre del seu caràcter sagrat o filosòfic per transformar-se en objecte de diversió per a l’aristocràcia i, alhora, van ser també l’escenari idoni perquè els enamorats es trobessin d’amagat, allunyats de les mirades indiscretes.\nAquests últims són el llegat que ha arribat fins als nostres dies; és a dir, els laberints neoclàssics que disposen d’un centre ben definit, amb una entrada i una sortida. Si encara no heu experimentat el repte d’intentar eixir-ne, vet aquí una selecció dels més emblemàtics dins i fora de casa nostra.\n“Al segle XVIII es van desprendre del seu caràcter sagrat o filosòfic per transformar-se en objecte de diversió per a l’aristocràcia i, alhora, van ser també l’escenari idoni perquè els enamorats es trobessin d’amagat, allunyats de les mirades indiscretes”\nLaberint d’Horta. Aquesta construcció està ubicada dins del parc que porta el mateix nom i, a més, és el jardí més antic que conserva la capital catalana. Les elevades i cuidades parets de bardissa del segle XIX conformen un espai de més de 610 metres de corbes i girs on és gairebé impossible no perdre’s. Aquest laberint és doblement especial perquè hi trobareu una important exposició de figures d’estil neoclàssic que és una veritable joia! Al bell mig, hi ha l’estàtua d’Eros, el déu grec de l’amor.\nLaberint del blat de moro. Està situat al poble de Castellserà, a la comarca de l’Urgell, i té una extensió de tres hectàrees amb més de dos quilòmetres de passadissos. El repte –i la gràcia– és caminar entre rengleres de blat de moro de més dos metres d’alçada per intentar trobar-ne la sortida. Aquesta mena de laberints són típics de països com els Estats Units o França, però és l’únic de tota Catalunya. Aquesta activitat només es pot realitzar a partir de finals de juny perquè el blat de moro ha de tenir una altura superior a l’alçada d’una persona, i dura fins a finals de setembre, quan es comença a collir el blat de moro. Els més valents podeu intentar recorre’l de nit per experimentar la sensació d’avançar a les fosques.\nLaberint de Villapresente. Al nord de la península Ibèrica, a Cantàbria, s’ubica el laberint més gran del país: més de 5 quilòmetres de passadissos de 2,5 metres d’alçada i un metre d’amplada fets de xiprers que s’inspiren en els laberints anglesos. El temps estimat per sortir-ne oscil·la entre els 40 i els 90 minuts. Des de la seva obertura, l’any 2017, milers de persones d’arreu del món s’hi han desplaçat per superar el desafiament.\nPalau de Schönbrunn, a Àustria. Dins del recinte d’aquest palau, que era l’antiga residència d’estiu de la dinastia dels Habsburg, hi ha un laberint de més de 2.700 metres quadrats. La construcció original data de 1720, però va ser abandonada el 1892 i es va refer l’any 1999. Enmig de camins i camins sense sortida, es planteja el repte d’arribar al centre, on hi ha un mirador i les anomenades “pedres de l’harmonia”, que reforcen el flux d’energia. Una dada curiosa per als qui us animeu a anar-hi: els números que observareu a les lloses de pedra revelen el nombre exacte de passos que cal fer per arribar al mirador.


14è i 18è lloc al Campionat nacional català de duatló de carretera - CN BANYOLES\n14è i 18è lloc al Campionat nacional català de duatló de carretera\nTRIATLÓ · 13.03.2017l\nAquest cap de setmana es va celebrar el 24è Duatló de Carretera de Reus, que alhora era també el Campionat nacional català per clubs. El CNB hi participava amb una bona delegació que formaven equip tan masculí com femení.\nEn homes, es va acabar en la 14a posició, de 33 equips participants. El més ràpid va ser Marçal Gratacós, que es va col·locar dins el Top50: va ser 47è amb 1h02’23”, seguit de Josep Maria Llorens (68è, 1h02’47”) i Manel Torres (73è, 1h02’57”), tots tres per sota l’hora i 3 minuts. Van completar l’equip Aitor Espinosa (94è, 1h04’53”), Jordi Casanova (111è, 1h06’16”) i Albert Roura (151è amb 1h12’20).\nEn noies, l’equip va acabar 18è dels 20 equips participants. La primera banyolina en creuar la línia d’arribada va ser Cristina Roig, 59a amb 1 hora, 24 minuts i 48 segons. Anna Capallera va acabar 66a amb 1h27’26”, per davant de Berta Gratacós (1h31’37”) i Anna Padrès (77a, 1h34’01). Berta Santos no va finalitzar.


El Reus Deportiu no està d'acord amb el desenllaç de l'OK Lliga | Canal Reus TV\nEl Reus Deportiu no està d'acord amb el desenllaç de l'OK Lliga\n14:34 - 4 maig 2020\nTot i que el club creu que la competició s'ha d'anul•lar, no comparteix la postura d'assignar un campió. Tot això en un any on el play-off havia de ser el gran atractiu de la temporada.\nEl Barça ja és campió de l'OK Lliga un any més en una decisió que s'ha pres als despatxos.\nDesprés de gairebé dos mesos de l'aturada de la competició regular, la Real Federación Española de Patinaje ha decidit assignar el club blaugrana com a líder a falta de disputar-se els partits del play-off, la gran novetat d'enguany que havia de decidir la classificació definitiva abans de finalitzar l'any esportiu.\nUna decisió que no ha agradat a la directiva del Reus Deportiu que suggeria que la temporada havia de declarar-se nul·la. Ho explica Mònica Balsells, presidenta de l'entitat del carrer Gaudí:\n"Creiem que no hi havien d'haver descensos per no perjudicar els equips de la part baixa de la classificació, però la lliga regular no estava finalitzada ni s'havia disputat el play-off per declarar campions. Per nosaltres el Barça no ha guanyat l'OK Lliga enguany".\nEl Reus Deportiu no vol donar prioritat en l'obertura de portes del club al primer equip d'hoquei patins, i en tot moment, aquests podran tornar al terreny de joc quan els socis també puguin tornar a fer ús de les instal·lacions.\nEls abonats són ara mateix la prioritat de l'entitat roig-i-negra, malgrat que la situació d'excepcionalitat els ha fet perdre un 20% de la massa social. Tot i així, rebaixar la quota no és una opció, ja que el club continua funcionant.\n"Hi ha treballadors que continuen treballant, segueixen els crèdits amb el banc, també els de l'Institut Català de Finances, els rèntings de la maquinària..."\nL'entitat assegura que compensarà la fidelitat dels qui continuen apostant pel Reus Deportiu.\nReus Deportiu reus deportiu miró coronavirus\nEl Barça guanya l'OK Lliga i el Reus jugarà a Europa l'any vinent\n02.05 per Redacció\nEls clubs esportius de la ciutat s'acullen a l'ERTO\n26.03 per Berta Treig\nEls clubs esportius de la ciutat tanquen portes pel coronavirus\n16.03 per Berta Treig\nSuspeses les competicions europees d’hoquei sobre patins\n01.05 per Berta Treig\nSuspeses totes les competicions espanyoles d'hoquei fins a la fi de l'estat d'alarma\n01.04 per Berta Treig


La jutgessa del màster de Casado demana al Suprem que l'investigui perquè veu indicis de delicte - Diari Jornada\nL'alt tribunal haurà de prendre una decisió després de consultar la fiscalia\n| 06 d'ag, 2018 - 11:32\nLa jutgessa del màster de Pablo Casado, Carmen Rodríguez-Medel, ha elevat la causa al Tribunal Suprem i li demana que investigui el líder del PP perquè veu indicis de delicte per prevaricació administrativa i suborn impropi. En les setmanes prèvies, la jutgessa ha pres declaració a testimonis i d'altres investigats (n'hi ha fins a set) i, un cop recopilada la informació, demana al Tribunal Suprem que es faci càrrec del cas ja que Casado és aforat (diputat al Congrés). Ara, l'alt tribunal haurà de demanar a la Fiscalia que es posicioni en un informe sobre la competència del Suprem i el contingut de la investigació. Posteriorment, la Sala Segona haurà de decidir si es queda la investigació, la retorna a la jutgessa d'instrucció o, per contra, l'arxiva. Rodríguez-Medel no només eleva al Suprem el cas de Casado sinó que li demana que es quedi tota la causa, amb els set imputats. Aquesta jutgessa és la que també investiga el màster de Cifuentes i va obrir una peça separada pel cas de Casado.


València, primera ciutat a sumar-se a l’Estratègia Nació Emprenedora | Valencia Extra\nValència és la primera ciutat a sumar-se com a aliada, a través de València Activa, a l’Estratègia Nació Emprenedora que ha presentat aquest matí el president del Govern, Pedro Sánchez. “Amb aquesta adhesió ens sumem a l’objectiu de fer realitat una visió pionera: que per a 2030 Espanya siga una nació emprenedora, on la innovació i la productivitat siguen un fenomen transversal en els diferents sectors de l’economia, sense deixar ningú arrere. I en aquesta estratègia, sens dubte, València juga un paper fonamental”, ha explicat la regidora responsable de l’Àrea de Desenvolupament Innovador dels Sectors Econòmics i Ocupació, Pilar Bernabé.\n“Hem demostrat que València és una peça fonamental en el sector de l’emprenedoria innovadora, que tenim un ecosistema dinàmic i unit, que som bressol de talent i que des de l’Ajuntament treballem de la mà de les entitats que configuren el mapa de l’emprenedoria perquè la nostra ciutat estiga a l’avantguarda de la innovació, amb iniciatives com VLC Tech City”, ha destacat la regidora.\n“Volem ser la punta de llança de les ciutats amb major població d’Espanya, volem liderar el camí des de l’àmbit local per constituir-nos com una vertadera startup nation, avançant cap a un país més innovador que genere més ocupació i de major qualitat”, ha indicat Pilar Bernabé.\nL’alt comissionat per a Espanya Nació Emprenedora Francisco Polo ha afirmat que València “és una peça fonamental en la missió per fer d’Espanya una nació emprenedora. La ciutat, que està a l’avantguarda de la innovació i el disseny, ha aconseguit generar un ecosistema d’emprenedoria molt rica en talent, inversió i projectes innovadors”.\nESTRATÈGIA NACIÓ EMPRENEDORA\nL’Estratègia Espanya Nació Emprenedora és un conjunt de mesures per a un nou model de país, amb tres nivells interconnectats entre si. En el primer nivell, se situa l’emprenedoria innovadora, un xicotet sector de l’economia espanyola que genera els majors retorns de productivitat. Per a aquest sector, l’alt comissionat per a Espanya Nació Emprenedora ha plantejat quatre grans metes: augmentar el flux de les inversions; atraure, retindre i desenvolupar talent; incrementar les oportunitats d’escalabilitat de les empreses, i articular un sector públic emprenedor, convertint l’administració pública en una administració àgil, que genere marcs reguladors favorables i impulse de manera visible projectes innovadors.\nEn el segon nivell l’estratègia situa els sectors tractors del país i se centraria en el fet que el teixit productiu hauria de rebre l’estímul de la innovació per incrementar la seua productivitat i generar companyies capaces d’oferir més i millor ocupació.\nFinalment, el tercer nivell s’enfocarà en les persones, ja que aquesta estratègia treballarà per combatre la bretxa de gènere, la bretxa territorial, la bretxa socioeconòmica i la bretxa generacional.


Quantes dones originals de joc negre hi ha hagut en la història del joc? - Política\nEm creieu si he dit al voltant dels 20?\nJef Rouner de Houston Press ha fet una investigació sobre la quantitat de dones negres originals jugables al llarg de la història dels jocs i ha trobat que el nombre és excepcionalment baix. Els criteris de Rouner per comptar com a dones originals de joc negre que exclouen els jocs que permeten personalitzar el color de la pell, títols amb llicència i jocs de lluita.\nEl gènere de lluita es va excloure específicament, ja que 'la jugabilitat és un factor igualment compartit per tots els personatges'. Per aprofundir-hi, diria que molts jocs de lluita tenen personatges amb gairebé cap personificació i actuen més com a petja per a diferents estils de lluita; el mateix passa amb els jocs de carreres amb caràcters seleccionables. Dit això, el gènere de lluita ha millorat a l'hora de personificar personatges més recentment amb jocs com Injustícia i mortal Kombat tenir modes de història llargues.\nSi suprimiu un gènere que té en la seva majoria genèrics, els personatges que manquen de personalitat es treuen la majoria de les dones negres, això diu molt.\nQuants podeu nomenar abans de llegir més enllà?\nEls anunciants i els comentaris van recopilar la llista següent:\nShinobu- No hi ha més herois 2\nPurna - Illa morta\nRochelle - Esquerra 4 Mort 2\nAveline de GrandPré - Assassin's Creed III: Alliberament\nVella - Edat trencada\nNillin - Recorda'm\nVivienne - Edat del Drac: Inquisició\nD'arci Stern - Caos Urbà\nSamantha Alexander - Caçador: El Comptar\nMaggie - Evolucionar\nClementina - Els morts vivents\nJade - Més enllà del bé i del mal\nFrancis - Final Fantasy XII\nPerò Soupswill - Agafat pels Ghoulies\nKarma - Lliga de Llegendes\nAngela Burns - Capvespre\nEL SEU - Aventura\nViatger del temps: La cova\nAmb només 19 exemples notables de dones negres jugables originals, encara ens queda un llarg camí per recórrer amb representació en videojocs. La majoria dels personatges de la llista anterior són de post-2000, per la qual cosa s’estan avançant, però el nombre és bastant baix tenint en compte que els videojocs han viscut des de fa més de 40 anys.\nVal a dir que la quantitat de personatges jugables originals que no són homes rectes, blancs i adequats és força petita per començar, però esperem que això aporti una mica de perspectiva sobre com són les minories menys representades en l’afició i la forma d’art que ens encanten.\nCreu que només hi ha hagut 14 dones negres jugables al joc? (Houston Press)\nbon descarregador de música mp3 per a Android\ncom crear matriu d'objectes a Java\nMario Kart segueix sent el cap mentre Nintendo actualitza la llista de més venuts de Switch\nRumor: GameStop celebra un esdeveniment amiibo el 8/8 per a Duck Hunt, Game and Watch, i R.O.B. (Actualització)\nMultithreading a Java: tutorial amb exemples\nLes 13 millors empreses de Big Data del 2021\nTencent signa un acord amb Remedy per publicar Vanguard als mercats asiàtics


Els baby boomers ensenyen mil·lenaris com utilitzar les xarxes socials 09 d'abril 2020\nEls baby boomers ensenyen mil·lenaris com utilitzar les xarxes socials\nMil·lenaris experimentats en la tecnologia han dominat els mitjans socials per a tot tipus de propòsits. Millennials són la primera generació que va abraçar i incorporar plenament els mitjans socials a les seves vides. Solen ser mil·lenaris els que ensenyen als seus pares i altres familiars grans com crear perfils de Facebook, configurar comptes de Twitter, carregar fotos i intercanviar missatges. Tot i això, segons un nou estudi, els baby boomers saben mantenir-se feliços malgrat l'efecte aclaparador de les xarxes socials.\nUna història a Forbes, anomenada "Els mitjans de comunicació social milloren la seva vida, Baby Boomers Say" de Peter Suciu, tracta les troballes una mica sorprenents d'un recent estudi de Security.org.\nLa investigació demostra que els baby boomers utilitzen els mitjans socials diàriament i que el 84% dels baby boomers afirmen que és probable que els mitjans socials millorin la seva vida. Els mil·lenaris, d’altra banda, probablement senten que els mitjans socials tenen un efecte negatiu en la seva vida.\nLa història ofereix dos possibles motius per la diferència d’opinions sobre els mitjans socials entre els mil·lenaris i els baby boomers. El primer motiu és que els baby boomers estan més acostumats als canvis que la generació més jove. El segon motiu és que els baby boomers passen menys temps a les xarxes socials i, quan ho fan, es connecten amb amics o familiars, la qual cosa és una experiència positiva.\nPersonalment crec que els mil·lenaris han crescut en un entorn que canvia constantment i hi estan acostumats. Tanmateix, quan van sortir els mitjans socials, els mil·lenaris eren a la bona edat per submergir-los i experimentar-los, mentre que els baby boomers més experimentats i més savis preferien mirar de banda la nova bèstia. I sembla que han descobert com domesticar-ho.\nCrec que encara hem de descobrir tot el poder dels mitjans de comunicació social, a través de canvis tant positius com negatius en els nostres estils de vida, salut, relacions. Qui pot predir ara en quina altra tecnologia poden tenir impacte?\nPer tant, si la teva àvia demana ajuda per compartir la seva primera història d’Instagram, no assumeixis un aire de confiança arrogant. És possible que sàpigues publicar, compartir i comentar, però sap treure-li el tret.\nCom puc crear el meu propi lloc web d’una manera senzilla per obtenir més visites? Quant de temps es triga a aprendre Go (Go language)? Quin és el millor lloc web per aprendre a construir un lloc web? Quant vas aprendre en el primer any de codificació? Com puc transferir un bloc des de WordPress a Wix? Com sol millorar el nivell d’habilitats en disseny gràfic? com veure els comptes d’instagram eliminatscom desbloquejar un lloc web de Chrome\nCom establir un entorn de treball productiu de "Treball Remot"Com triar el consultor ISO adequat?Com simplement desbloquejar un compte de Gmail: guia ràpidaCom passar la prova de codificació actualCom convertir DVDs i Blu-ray a fitxers digitalsHola , alguna idea com aplicar botons dinàmics d'icona + etiqueta (ambdós centrats)?Com hackejar les pujades de foscor Obteniu joies i orCom invertir 1.000 dòlars per comprar més de 7.400 accions i créixer els seus diners.


Grups de manifestants impedeixen una conferència d'Hazte Oír a Palma\nGrups de manifestants impedeixen una conferència d’Hazte Oír a Palma\nLa xerrada es feia al carrer perquè el local aparaulat s'havia desdit d'acollir-la\n02.06.2017 - 20:06\nActualització: 02.06.2017 - 22:06\nEl president d’Hazte Oír havia de fer una conferència aquesta horabaixa a Palma, però no ha pogut fer-la pels enfrontaments amb un grup de manifestants que miraven d’impedir-la.\nLa conferència d’Ignacio Arsuaga s’havia de fer al carrer, a la plaça Fortí, ja que el local on era previst de fer-la va declinar d’acollir-la en el darrer moment. Quan feia deu minuts que havia començat, un grup de manifestants s’hi ha acostat i ha començat a cridar contra la presència dels membres d’Hazte Oír. Després de diversos enfrontaments, els organitzadors han desistit de fer la xerrada.\nCort havia penjat avui la bandera transsexual al balcó com a protesta per la presència del president d’Hazte Oír a Mallorca.


Cap xiquet o xiqueta sense desdejunar al barri – Coordinadora Obrera Sindical\nCap xiquet o xiqueta sense desdejunar al barri\nPublished 4 de setembre de 2013\nEl COiP Francesc Santacatalina impulsa aquesta acció col·lectiva de solidaritat de classe.\nEl Casal Obrer i Popular – Francesc Santacatalina, centre social i obrer del barri de l'Olivereta i Nou Noles de la ciutat de València, impulsa aquesta campanya que neix de les necessitats i a iniciativa d'un grup d'ensenyants que treballen a una escola d'aquest barri, i que fartes i farts de veure com la majoria dels seus alumnes acudien a classe sense desdejunar (i fins i tot, rebent com a únic àpat del dia, el del menjador de l'escola), decidiren iniciar desdejunis col·lectius com a primera activitat del dia, per tal que ningú no se sentís discriminat, i que així no acabés sent una acció 'caritativa', sinó una acció col·lectiva de solidaritat de classe.\nÉs en aquest context on s'enquadra la campanya engegada per les companyes del COiP, aquest passat dilluns 2 de setembre, dia en què començà a organitzar-se una primera recollida d'aliments bàsics pels desdejunis i material escolar (i que acabarà el pròxim divendres 13 de setembre)\nAquesta primera part de la campanya només pretén ajudar a mantenir aquesta iniciativa durant les primeres setmanes del curs (amb l'ajut dels membres del COiP, de la COS, d'Arran i altres entitats i persones que a títol individual s'estan implicant activament). Immediatament començaran les altres parts de la campanya, en les quals es portarà la campanya pública pel barri, per exigir la col·laboració dels supermercats del barri en aquesta iniciativa d'una banda; i de l'altra, la implicació de totes les escoles del barri, per tal d'aconseguir que cap xiqueta o xiquet del barri, puga desdejunar cada dia.\nS'està recollint productes bàsics pels desdejunis (llet, galetes, magdalenes, sucs…) i material escolar bàsic (llibretes, bolígrafs i llapisseres).\nCom ja hem dit més amunt, l'objectiu de la campanya és aconseguir que els supermercats del barri es comprometen a fer donacions setmanals de productes bàsics, per atendre tots els xiquets i xiquetes possibles del barri, amb aquestes necessitats. I tot coordinat amb els centres escolars. Per últim, quan tot açò estiga en marxa, la intenció és estendre-ho a tots els barris possibles de la ciutat, i totes les localitats possibles de l'Horta i de la resta del país.\nQue la solidaritat de classe i l'autoorganització siguen les nostres millors armes.\nL’anticapitalisme del Vallès Occidental es dóna cita a Terrassa pel 1r de maig\nEl passat 1r de maig la COS i l’EI es van donar cita a la, ja tradicional, cita de la plataforma unitària […]\nPels drets socials i nacionals. Independència, socialisme, Països Catalans\nManifest nacional de l’Onze de Setembre de 2011 Un any més, l’Esquerra Independentista sortim al carrer per l’Onze de Setembre. En part […]\nA les meves germanes feministes de l’Estat Español\n…trobo a faltar les seves veus de protesta davant aquest esgarrifós relat que va aparèixer en la premsa fa poc temps, relacionat […]\nPublished 28 d'octubre de 2016\nAmb Valtonyc i amb les que lluiten\nDenunciarem sempre qualsevol atac a la llibertat d'expressió i de lliure creació. Des de la Coordinadora Obrera Musical, la sectorial sindical del […]\nPrevious post La lluita de classes, l’única via cap a la independència\nNext post Ja podeu llegir el número 20 de Solidaritat, la revista de la COS


Final de la recessió? Qui se'n riu de qui? | L'Accent - Informació i comunicació popular dels Països Catalans\nEls mitjans ens diuen que la “crisi” econòmica s’ha acabat i que l’economia mundial torna a estar al seu mode normal de creixement i de beneficis. El 30 de desembre, Le Monde resumí aquest estat d’ànim amb un dels seus titulars brillants habituals. “Els Estats Units volen creure en una millora en l’economia”. Exactament, “volen creure-ho”, i no només la gent als Estats Units. Però és així?\nEn primer lloc, tal i com he estat dient repetidament, no estem en una recessió, sinó en una depressió. Molts economistes tendeixen a tenir definicions formals d’aquests termes, basats principalment en els preus creixents en els mercats de reserves. Usen aquests criteris per demostrar el creixement i els beneficis. I els polítics al poder són feliços d’explotar aquest despropòsit. Però ni el creixement ni els beneficis són les mesures apropiades. Sempre hi ha qui està fent beneficis, fins i tot en els pitjors moments. La qüestió és quanta gent i quina gent?\nEn els “bons” temps, la majoria veu millores en la seva situació material, fins i tot si hi ha diferències considerables entre aquells que estan a dalt i els que estan a baix de l’escala econòmica. Una marea a l’alça aixeca tots els vaixells, com diu la dita, o almenys la majoria.\nPerò quan l’economia mundial s’estanca, com ho ha estat des dels anys setanta, passen moltes coses. El nombre de gent que no té un treball remunerat i que perceben uns ingressos mínims creix considerablement. I com això és així, els estats intenten exportar l’atur els uns als altres. A més, els polítics tendeixen a intentar privar d’ingressos tant els més grans que ja s’han retirat com els més joves, que encara no estan en edat de treballar, amb l’objectiu de calmar els seus votants, en les edats de treballar més habituals.\nVet aquí perquè, valorant la situació país per país, n’hi ha que sempre es troben en una situació que té millor aspecte que els altres. Però aquells països que tenen millor aspecte tendeixen a canviar amb certa rapidesa, tal i com ha estat passant els últims quaranta anys.\nA més, a mesura que l’estancament continua, el panorama negatiu es fa més gran, i és quan els mitjans de comunicació comencen a parlar de “crisi” i els polítics busquen solucions ràpides. Fan una crida a la “austeritat”, cosa que significa retallar encara més les pensions, l’educació i la cura dels nens. Devaluen les seves monedes, si poden, per tal de reduir momentàniament les seves taxes d’atur a costa de les taxes d’ocupació d’un altre país.\nVegem el problema de les pensions públiques. Un petit poble a Alabama esgotà els seus fons de pensions el 2009. Es va declarar en fallida i va deixar de pagar les seves pensions, tot violant la llei estatal que l’obliga a fer-ho. Tal i com The New York Times va comentar: “No es tracta només dels pensionistes que pateixen quan un fons de pensions s’esgota. Si una ciutat mira de seguir la llei i pagar els seus pensionistes amb els diners del seu pressupost de funcionament anual, probablement haurà d’adoptar grans augments d’impostos, o fer grans retallades de serveis, per aconseguir els diners. Els actuals treballadors de la ciutat podrien acabar pagant uns plans de pensions que després no cobraran quan es jubilin.”\nPerò aquest és el problema que s’acosta per a tots els estats dels EUA, els quals, per llei, han de tenir pressupostos equilibrats, cosa que significa que no poden recórrer a l’endeutament per satisfer les actuals necessitats pressupostàries. I hi ha un problema paral·lel per a tots els estats de la zona euro que no poden devaluar les seves monedes amb la finalitat de satisfer les seves necessitats pressupostàries, la qual cosa ha suposat que la seva capacitat d’endeutament hagi conduït a costos insostenibles i exorbitants.\nPerò vostè es podria preguntar, què passa amb els països on es diu que l’economia està en “alça”, com Alemanya i particularment, dins d’Alemanya, Baviera – anomenada per alguns “el planeta dels feliços”. Per què aleshores els bavaresos “senten un malestar” i semblen “apagats i no gaire segurs sobre la seva salut econòmica”? El New York Times assenyala que “(a Baviera) hi ha la visió que la bona fortuna d’Alemanya… es va construir a expenses dels treballadors, que durant l’última dècada han sacrificat salaris i prestacions socials per fer els seus caps més competitius… De fet, part de la prosperitat ve de la gent que no està rebent la seguretat social que hauria de tenir.”\nBé, doncs, almenys tenim el bon exemple de les “economies emergents” que han mostrat un creixement sostingut durant els últims anys – especialment en els països BRIC. Vegem de nou. El Govern xinès està molt preocupat per les pràctiques creditícies dels bancs xinesos, que semblen ser una bombolla, que condueix a l’amenaça de la inflació. Un dels resultats és el fort augment dels acomiadaments en un país on la xarxa de protecció per als desocupats sembla haver desaparegut. Mentrestant, la nova presidenta del Brasil, Dilma Rousseff, sembla preocupada per la “sobrevaloració” de la moneda brasilera enmig del que ella veu com la deflació de les monedes americana i xinesa que, en conjunt, posen en perill la capacitat de les exportacions brasileres per ser competitives. I els governs de Rússia, la Índia i Sud-àfrica estan orientades al descontentament sord d’una gran part de la seva població, que semblava haver escapat als beneficis del suposat creixement econòmic.\nFinalment, i no és menys important, hi ha els forts augments en els preus de l’energia, els aliments i l’aigua. És el resultat d’una combinació de creixement demogràfic mundial i d’augment dels percentatges de persones que en demanen l’accés. Això augura una lluita per aquests béns bàsics, lluita que podria resultar mortal. Hi ha dos resultats possibles. Un d’ells és que un gran nombre de persones reduirà el nivell de la seva demanda – fet molt poc probable. La segona és que la letalitat de la lluita resulti en la reducció de la població mundial i que això redueixi l’escassetat -una solució maltusiana més desagradable.\nA mesura que entrem a la segona dècada del segle XXI, sembla improbable que el 2020 hàgim de mirar enrere cap a aquesta dècada com una en la qual la “crisi” va ser relegada a un record històric. No és molt útil el “voler creure” en una perspectiva que sembla remota. No ajuda per intentar esbrinar allò que hi hauríem de fer.


Comprar aspirador Vacuum Cleaner G10 | By Mitu Botiga Oficial Xiaomi\nMi Vacuum Cleaner G10 Des de 299,99 /mes o 299,99\nAmb l'aspirador sense cables ni bossa, Mi Vacuum Cleaner G10, podràs tenir la teva llar neta de manera ràpida i efectiva.\nCompta amb un motor de gran potència de 600W que et permetrà netejar fins a la brutícia més incrustrada.\nDisposa de control intel·ligent i pantalla tàctil, donant-te moltes opcions d'ús i adaptant la neteja de la llar a cada moment i racó.\nTé 3 velocitats d'ús: alta, mitjana i baixa potència.\nTé una autonomia de 65 minuts en el mode estàndard. Inclou tots els accessoris necessaris per a realitzar una neteja encara més efectiva de la teva llar.\n*Inclou: tub de connexió, raspall 2 en 1, raspall petit, filtre pla, adaptador, tanc d'aigua, tiràs, adaptador de corrent i manual d'usuari.\nDimensions: 214 x 1286 x 256 mm\nAspiradora sense bossa ni cables


Bitxets Bitcoin: prefereix programari basat en web o prefereix anar mòbil? | Catalan.Lamareschale.org\nBitcoin basada en web o carteres mòbils: el tipus t'agrada més? Fes un cop d'ull a aquesta llista de set diferents tipus de programari, d'acord amb Bitcoin.org, i decidir quin li convé millor.\n1. Carteres mòbils\nMoneder Bitcoin per Android\nFàcil d'usar i fiable\nConsiderat segur i ràpid\nAquesta aplicació és una bona opció per als usuaris no tècnics\nQuan estàs fora de línia, pot utilitzar l'aplicació per realitzar els pagaments a través de Bluetooth\nPodeu utilitzar l'aplicació per enviar i rebre Bitcoin mitjançant NFC, codis QR o URL Bitcoin\nTambé està disponible per al sistema operatiu BlackBerry\nHey gran aplicació, és molt senzill i simple. M'encantaria una agulla en l'arrencada. Potser també podria estar apagat per a aquells que no creuen que requereixen un.\nObriu la carpeta font d'Android dissenyada per a la seguretat, velocitat i facilitat d'ús\nEs basa en un servei centralitzat per defecte, de manera que requereix un cert nivell de confiança d'un tercer (encara que aquesta tercera part no controla la seva cartera)\nL'ús de còpies de seguretat i sempre es recomana una contrasenya segura\nConnexió ultra ràpida a través de la xarxa Bitcoin súper nodes de miceli\nTé característiques úniques per a la gestió de les claus i d'emmagatzematge en fred\nL'ajuda a trobar a altres persones que comercien amb bitcoins\nFunciona bé, bona cartera Bitcoin. Tot i l'aplicació depèn dels seus servidors, la seva cartera és, en efecte local al seu telèfon, de manera que les seves claus privades són segurs. Una mica massa segur. Oblidi el PIN i no hi ha recuperació llevat que el seu telèfon arrelats. No ho vaig fer, i vaig perdre diners. Afortunadament menys de 0,1 BTC, però tot i així, la pèrdua fa mal. No recorda haver fet un PIN, o si ho vaig fer, he de tenir-lo greix de dits. L'aplicació no demana que verifiqui el PIN d'un parell de vegades després de configurar-la, i les tecles de nombres PIN estan molt pròxims entre si a la pantalla, per desgràcia, el que fa que sigui fàcil de configurar un PIN incorrecte per error! Així que vagi amb compte, no perdre diners com ho vaig fer!\n2. Carteres Web\nUna cartera híbrida fàcil d'utilitzar\nS'emmagatzema una versió encriptada de la cartera en línia, però desxifrat que passa al seu navegador\nPer raons de seguretat, s'ha d'utilitzar sempre l'extensió del navegador i les còpies de seguretat de correu electrònic\nImmune als talls del costat del servidor\nPermet als usuaris realitzar dipòsits instantanis\nEn el personal, m'encanta blockchain.info i no ús cap altra cartera. Es xifrat per defecte i és molt segur. Blockchain.info mai toca les tecles sense xifrar - Només l'equip fa. Plus - sense descàrregues blockchain, i la direcció i el control total de la clau!\nMulti-signatura cartera ofereix els més alts nivells de seguretat\nCada transacció requereix dues firmes, la protecció dels seus bitcoins dels atacs de malware i de servidor\n24 × 7 supervisió i alertes\nLes claus privades es duen a terme per part de l'usuari de manera que BitGo no pot accedir als bitcoins\nBitGo és actualment el professional favorit cartera en línia i que ni tan sols ha de funcionar d'aquesta manera. En una carpeta xifrada en una màquina Linux que pugui emetre transaccions de les meves dues claus. Coses increïbles. Si només el sistema va funcionar per carteres jeràrquics amb llavors mnemotècnics com el que es separen en lloc d'una única combinació de direcció.\nUn servei de cartera web que pretén ser fàcil d'usar\nTambé proporciona una aplicació per Android de cartera web, eines comercials i la integració amb comptes bancaris als Estats Units per comprar i vendre bitcoins\n(Carteres) i les claus privades s'emmagatzemen mitjançant el xifrat AES-256 i el lloc s'executa per complet a través de SSL\nS'aconsella a les mesures de seguretat addicionals, ja que aquesta cartera web alberga els seus bitcoins\nAmor BTC comprar a través Coinbase i qualsevol comerciant que els fa servir em donaria més confiança en les meves compres Bitcoin amb ells.\nUna carpeta de múltiples signatures fàcil d'utilitzar amb més seguretat i privacitat\nEn cap moment hi ha les seves claus del costat del servidor, ni tan sols encriptada\nPer raons de seguretat, s'ha d'utilitzar sempre 2FA i el navegador extensió o aplicació Android\nPodeu entrar en 'mode de només veure' a través de Facebook / Twitter / inici de sessió personalitzat\nAquesta cartera de Bitcoin s'està convertint en el meu favorit, ja que l'última actualització s'ha millorat dràsticament la velocitat de la sessió, i la interfície d'usuari és bonic. Ben fet desenvolupadors!\nUna cartera de serveis web i targeta de dèbit que té com a objectiu ser fàcil d'usar\nTambé funciona en navegadors mòbils, compta amb eines comercials, terminals de pagament en punts de venda\nÉs una cartera híbrida i la volta de reserva completa\nCoinkite afirma ser l'únic-liquiditat completa solució de seguretat i cripto-moneda basada en HSM\nTenen una visió clara d'un multi-servei. Targeta de dèbit i la màquina POS és una addició fresca a la xarxa.


Patillades: Sobre els Europeus d'Atletisme\nSobre els Europeus d'Atletisme\nAhir van acabar els Campionats Europeus d'Atletisme, que han passat per Barcelona sense pena ni glòria. No em refereixo a dades d'assistència i seguiment mediàtic, perquè no les tinc, però cada cop que ho posava a la tele es veia l'estadi mig buit, i ja se sap que la transmissió per canals secundaris és garantia de fracàs. El que a mi m'interessa és quin impacte ha causat aquest esdeveniment sobre la gent comú. Tampoc cal portar gaire lluny les preguntes ni la cerca d'informació a internet per concloure que a la gent li importa una puta merda l'atletisme. De fet, si hem de ser justos no és una cosa de l'atletisme, perquè quan arriben els Jocs Olímpics tothom coneix les glòries del Bolt, Thorpe o Marion Jones de torn. El que realment passa és que la gent és imbècil i només segueix allò que li posen davant dels nassos i li diuen que miri.La premsa futbolera del país, que exemplifica millor que cap altra cosa la subnormalitat peninsular, s'ha passat la setmana parlant de Cesc, Raúl, Messi, Mourinho i algun altre il·luminat. Pàgines i pàgines de presumptes fitxatges i notícies inventades. Per favor, si no hi havia ni un miserable gol a narrar! Ja podrien anar prenent exemple de L'Équipe, únic diari esportiu del qual tinc constància que és capaç de treure el futbol de la portada amb regularitat (aquí això només passa amb Nadal i Alonso). I què és el futbol? Un esport on vint-i-dos paios en calça curta corren rere una pilota i es reparteixen estopa mentre no passa res de veritat. L'esport rei, quina vergonya... Hi ha més màgia en un triple salt o una cursa de 110 metres tanques que en noranta minuts de partit.Tornant al tema de la resposta popular, divendres vaig anar a veure la final dels 50 km marxa al costat del Parc de la Ciutadella, i de tots els participants el que rebia menys ànims era l'espanyol García Bragado, i no per qüestions polítiques sinó perquè tot el públic era estranger. Sobre la prova, que potser és la més difícil de tot l'esport, cal felicitar l'organització en el seu esforç per alleujar el patiment psicològic dels esportistes en obligar-los a donar 50 voltes a un circuit d'un km. Per descomptat, el subnormal que va tenir aquesta brillant idea no ha fet marxa en la seva puta vida; i darrere seu devia haver-hi algun estúpid tinent d'alcalde fent mans i mànigues per amagar la prova el màxim possible i que els patidors usuaris del transport privat no es queixessin gaire.Típic rus amb pinta de rus passant-les putes a 4 km de metaEls dos andorrans, últims a molts minuts de la resta. Imagino que en tot el Principat no hi ha 42 km plans per entrenar.El suís Victor Röthlin (esquerra) poc abans de l'atac amb què va deixar enrere l'espanyol Chema Martínez (dreta). Atenció als músculs de les cames.L'escàndol ja va ser majúscul ahir amb la marató masculina, que començava a les deu del matí i feia 4 voltes a un circuit de 10 km que passava per Gran Via-Passeig de Gràcia-Carrer Marina-Ciutadella-Passeig Colom-Passeig Lluís Companys-Ronda Sant Pere. D'aquests carrers l'únic que estava tallat completament era el Passeig de Gràcia, i ja es prou lamentable que els atletes hagin d'empassar els fums dels cotxes que circulen en sentit contrari, però és que a sobre ningú havia previst per on passarien els ciclistes que persegueixen el cap de cursa, cosa que succeeix a TOTES les maratons del món. la Guàrdia Urbana, cos que sempre actua brillantment en defensa del civisme, va solucionar el problema barrant-nos el pas amb les seves motos i amenaçant multar-nos amb actitud de perdonavides. Bravo, una nova derrota de l'esperit festiu en aquesta ciutat que cada dia que passa és una mica més avorrida. Per postres, el Delegat d'Esports de l'Ajuntament, Pere Alcober, es deixa anar dient que 200.000 espectadors van seguir les proves de marxa i marató. Bé, definitivament l'encarregat del recompte va patir una insolació, doncs els únics punts on es concentrava una quantitat de gent apreciable era al voltant de la meta i al Passeig de Colom. Té gràcia que aquí no surti ningú a desmentir aquestes xifres tan exagerades, com sempre fan amb les manifestacions que no els interessen. El to propagandístic que té la notícia de La Vanguardia ja és per vomitar,Quienes no tuvieron que sufrirlos [los 29 grados de calor] y sí disfrutaron con un evento histórico fueron las decenas de miles de barceloneses y de turistas que, en pleno 1 de agosto, salieron a aplaudir y animar a los esforzados del asfalto. Eso y la promoción turística de la ciudad, a través de una cuidada realización televisiva [només es veia l'Arc de Triomf], le pagaron ayer a Barcelona una campaña publicitaria de primer orden a nivel internacional.Després de tantes calamitats, us proposo una petita compensació amb imatges de les tres fabuloses dones que es van jugar l'or en la prova de salt d'altura, la croata Blanka Vlašić, la sueca Emma Green i l'alemanya Ariane Friedrich. Francament, qualsevol periodista que trobi més interessant parlar dels abdominals de Cristiano Ronaldo que de les interminables cames d'aquestes senyoretes és un homosexual perdut.Les fotos les he tret de zimbio, una web que desconeixia però que està molt bé, tot el contrari que la pàgina oficial dels Campionats, un bunyol on no pots trobar vídeos, ni resultats ni imatges, i que la meitat de la setmana ha estat caiguda per problemes de servidor.\nMolt bon post!!! Totalment d'acord. La gent es traga qualsevol merda que li posin davant. Digali futbol, digali "perdidos" o qualsevol late show de merda.\nEts gran Patilles!! 100 no, 200% d'acord amb totes les observacions apuntades. Menuda panda de ganyans, així pretenem apropar-nos a Europa?I sí, Blanca Vlasic deesa eslava!!\nQuantes veritats en tant poc espai, que trist el poc suport que hi ha pels esportistes d'elit, que no siguin d'un esport mediàtic, això tambe ho sentim a la pell, els que ho practiquem d'una manera amater i deixant-hi els calers, de vegades has de sentir comentaris,del tipus perquè hi vas, si mai guanyes que no saps si els que tens davant es realment imbecil o simplement estupid.\nGràcies, ochias, aquesta és la tele que ens ha tocat :(A aquest pas ens faran fora d'Europa, Marc, amb els grecs :P Visca les deesses eslaves!Sí, Ultraquim, si no surts a la tele no ets res, i a sobre la gent opina de tot sense haver fet mai res. Quant desconeixement esportiu i quant entrenador de barra de bar!\nTotalment d'acord amb tot, especialment amb les rajades del futbol. A mi cada vegada m'agrada menys, simplement em sembla l'excusa per reunir a una pila d'amics i fer unes risas. Per altra banda es comenta que, en ser un esport tan mediàtic i moure tants diners, el futbol està creant una bombolla en el preu dels jugadors que més val que no esclati, perquè pel que he llegit pocs clubs de futbol tenen resultats econòmics positius i podria pillar tothom com el que més...\n10 faltes en 29 paraules. Bravo!\nMientras estaba sobre la bicicleta no pensaba en n...\nEl final de la Núria-Queralt, o com perdre's pel B...


Troben una edificació a l'interior de la piràmide maia de Kukulká\nActualitzada 17/11/2016 a les 12:22\nLa universitat de Mèxic ha aconseguit la troballa amb tècniques de geofísica\nGràfic de la troballa\nInvestigadors de la Universidad Nacional Autónoma de Mèxic (UNAM) van descobrir mitjançant estudis de geofísica que a l’interior de la Piràmide de Kukulkán, a la zona arqueològica de Chichén Itzá (Península de Yucatán), hi ha una segona subestructura, és a dir una piràmide de menor mida.\nEl grup integrat per científics de l’Institut de Geofísica i de la Facultat d’Enginyeria de l’UNAM va ser el que va informar, l’agost de 2015, que l’edificació maia, també coneguda com El Castillo, va ser aixecada sobre un cos d’aigua (cenote) i ara una segona etapa d’estudi, mitjançant tomografia elèctrica, va donar informació de l’interior.\nL’estructura trobada "ens diu que hi ha més etapes evolutives dins de l’assentament de Chichén Itzá", va explicar l’especialista Denisse Argote, de l’Institut Nacional d’Antropologia i Història (INAH), que també participa en la investigació.\nLa tomografia elèctrica tridimensional és una tècnica geofísica per a l’estudi del subsòl, en aquest cas aplicada a una estructura, que va permetre als investigadors "mirar" de manera no invasiva a l’interior de la piràmide amb una tecnologia que ells van crear i que és única al món.\n"El fet de descobrir, o d’'il·luminar' dins de la piràmide, una estructura més antiga ens aporta informació que des de períodes previs existien construccions monumentals al lloc", va exposar Argote.\nVa assenyalar que el període habitacional més important de Chichén Itzá es divideix en tres etapes: de l’any 550 al 800 d.C., corresponent a una etapa de maies purs; del 800 al 1000, etapa transicional, quan arriben pobladors del centre Mèxic i comença l’estil maia-tolteca, i finalment del 1000 al 1300, quan va ocórrer la decadència de l’assentament.\nL’especialista va recordar que en la dècada de 1930, en explorar la piràmide, es va trobar una primera subestructura i ara es va trobar la segona, més antiga, dins d’aquella.\n"De la primera (la més antiga) és difícil donar detalls perquè no s’està veient directament i de la segona subestructura, la transicional, es poden observar certes parts de la façana", va indicar.\nVa explicar que l’estructura intermèdia no tenia la mateixa forma que té actualment la Piràmide de Kukulkán, i que els motius principals o més rellevants són uns petits jaguars que "es poden veure" en les decoracions de la part alta.\n"No era una piràmide esglaonada amb nou cossos com la de Kukulkán; de fet, la seua paret és bastant llisa i des d’allà es nota un canvi en la decoració i l’estil, i assumim que la més antiga, la que seria maia cigar, és un estil totalment diferent", va abundar.\nArgote va considerar que "si es pogués investigar ens donaria molta informació de com va anar evolucionant aquest assentament" i va destacar que no se sabia amb certesa si existia una altra estructura a l’interior de la piràmide, encara que és comú en edificacions mesoamericanes trobar diverses fases constructives.\nVa dir que existeix la possibilitat que existeixi un adoratori o temple al cim de l’estructura acabada de descobrir, i va referir que en l’estructura trobada el 1932 es va trobar el temple intacte, però farcit perquè no col·lapsés. "Pot ser que s’hagi conservat de la mateixa manera la més antiga", va afegir.\nPer la seua part, l’investigador René Chávez, de l’Institut de Geofísica i responsable del projecte, va dir en conferència de premsa que mitjançant la seua tècnica, que està en procés d’obtenir de dret d’autor que podrà explotar l’UNAM, van resoldre el repte de com "mirar" dins d’un edifici.\nEls investigadors van assenyalar que la dimensió i la forma de la piràmide més antiga no es poden saber "fins que es pugui excavar, de forma arqueològica", encara que es van aventurar a oferir algunes mesures i van indicar que té una altura aproximada de 10 metres i que la de l’estructura intermèdia és d’uns 20 metres.\nEls resultats són preliminars, encara que la seua variació seria mínima en el resultat final, va expressar André Tejero, de la Facultat d’Enginyeria, i formen part de l’"Estudi de tomografia de resistivitat elèctrica 3D a la Piràmide d’El Castillo en Chichén Itzá, Mèxic: Fase II 2015-16", presentat aquest dia.\nA més d’Argote, Chávez i Tejero en la investigació participen Gerardo Cifuentes i Esteban Hernández, de l’Institut de Geofísica, i un equip d’investigadors en camp.\nSegons Chávez, la investigació, finançada per l’UNAM, va costar uns 500.000 pesos (24.600 dòlars) i els especialistes van complir els seus objectius acadèmics. Ara el futur de la investigació, una tercera etapa, seria a petició de l’INAH.


Agusti Filomeno - Teatre Barcelona\nAgustí Filomeno és una persona polifacètica i amb interressos molt diversos en el món cultural.\nExpert en màrketing i estratègia d’empresa en el àmbit professional, és un apassionat de diferents arts escèniques entre les que destaquen l’òpera i l’il.lusionisme.\nJorge Blass: Palabra de Mago\nMagnífic espectacle d’il·lusionisme elegant i divertit. No us el perdeu\nJorge Blass arriba a Barcelona amb un dels millors espectacles de màgia que han passat per la nostre ciutat darrerament. És un espectacle molt ben dissenyat, excel·lent tècnicament en tots els efectes, i que comprenen totes les facetes de la màgia: – Dona tallada per la meitat (en una caixa transparent!!) – Anelles que leviten a les seves mans – Cartomàgia – Mentalisme – Levitacions impossibles i molts més efectes que no deixen de sorprendre en cap moment Jorge Blass ens presenta un to elegant en tot l’espectacle, però alhora és desenfadat i amb tocs de humor intel·ligent. Sens dubte, una de les perles de la temporada.\nJuan Tamariz: Magia Potagia… y más!\nUn mite de la màgia a Barcelona\nJuan Tamariz és un dels mags més reconeguts del món, és un referent de la màgia per moltes generacions que ara són incondicionals d’aquest mestre. Des del primer moment es posa el públic a la butxaca. Durant 2 hores tenim la oportunitat de tornar-lo a tenir a Barcelona i de poder gaudir de la seva màgia, del seu humor, de la seva improvisació i de la seva presència escènica que ens enganxa a tots, nens i adults, durant tota la funció. L’espectacle MAGIAPOTAGIA no és molt diferent dels anteriors presentats a Barcelona, varien alguns números, sobre tot els de màgia de prop, però funciona, i funciona molt be. Barreja efectes clàssics com el seu “opener” del guant vermell o el “Sempre sis”, amb efectes cartomàgics com la […]\nMag Pota: Las tres caras\nSorprenent teatre màgic\nHaig de confessar que soc un fan absolut de la màgia teatralitzada i, això es el que m’esperava arrel de la sinopsi de l’espectacle. L’espectacle em va sorprendre molt positivament. És un espectacle poc convencional, que avança des de la màgia teatralitzada cap al teatre amb efectes màgics. Això el converteix en un espectacle diferent malgrat he d’admetre que, de la mateixa manera que a mi em va sorprendre positivament, potser pot desenganyar a qui busqui un espectacle de màgia convencional. La història que ens presenta el mag pota és la de la degradació de la personalitat per culpa de l’èxit, quelcom que desafortunadament vivim massa sovint en diversos àmbits del nostre entorn. La constant contraposició de dos personatges, en “Fican” i […]\nEl Liceu ha estrenat Tosca, que torna al Gran Teatre després de 10 anys. Ens han fet espera massa! El públic va sortir emocionat, satisfet, animat, va ser una nit rodona. Tosca és una de les òperes de referència en el repertori mundial. Una obra passional, on l’amor, l’odi, la venjança, l’honor i el patriotisme -tots tan romàntics!- es barregen acompanyats de una música immortal. La nova producció que estrena Paco Azorín per al Liceu és molt estètica, plena de foscors i de colors vermells, crea imatges extremadament potents com el final del primer acte quan el Te Deum de Scarpia, acompanyat pel cor del Liceu i el Cor Infantil Amics de la Unió de Granollers, tanca de forma brillant […]\nBel canto oníric\nEls somnis ens inspiren, els somnis ens generen universos impossibles, però els somnis també ens dominen en el regne de l’inconscient. Bellini va crear aquesta òpera desenvolupant l’argument al voltant del somnambulisme en un moment en que començaven a imposar-se els conceptes romàntics. El somnambulisme és la contraposició dels episodis de bogeria que anaven apareixent en l’argument d’algunes òperes, no obstant dóna una sortida a l’alienació de la protagonista permetent tornar a la normalitat. La somnàmbula ens relata la història d’un equívoc en el que una parella de promesos es trenca degut a que, en un episodi de somnambulisme, ella acaba despertant-se al llit del senyor del poble. Gelós i decebut, el promès trenca la relació i està a punt […]


Participem un any més a la motxilla solidària de l’Escola del Treball — Català\nSou a: Inici / Notícies / Participem un any més a la motxilla solidària de l’Escola del Treball\nParticipem un any més a la motxilla solidària de l’Escola del Treball\nCampanya de recollida de material escolar destinat a les comunitats indígenes de Bolívia\nDel 22 de maig al 26 de juny l’Escola engega la Campanya de la motxilla solidària, de cara a recollir material escolar i destinar-lo a les comunitats indígenes de Bolívia. El punt de recollida serà la biblioteca, allà podeu dipositar el vostre donatiu.\nLa iniciativa de la motxilla solidària està oberta a tota la comunitat educativa del centre: professors, alumnes i personal no docent i està coordinada per la professora Mireia Huete i del Departament de Cohesió social.\nPodeu col·laborar amb qualsevol material: llapis, gomes, bolígrafs, llibretes, estoigs, colors, pilotes, cordes, etc.\nAprofitant el final de curs és ara més que mai un molt bon moment per donar el material que tenim en excés o ha quedat en desús.\nDurant aquestes dates es projectarà un vídeo a les pantalles del hall de l’entrada de l’Escola i els tutors el projectaran també a classe. El vídeo mostra la vida quotidiana de la comunitat boliviana i les seves necessitats, a més de la feina que fan els cooperants.\nL’objectiu d’aquesta campanya és conscienciar a tots de la sort que tenim de disposar de tot el que necessitem per al dia a dia, i de vegades no valorem, quan en altres llocs és tan necessari.\nUs esperem a la Biblioteca de l’Escola!


Conveni entre el Govern del Principat d’Andorra i el Govern del Regne d’Espanya en matèria educativa\nel Regne d’Espanya\nTenint en compte la col·laboració històrica i tradicional entre ambdós països en matèria educativa, base d’un millor coneixement i entesa entre els seus pobles i garantia que la proximitat geogràfica ho és també dels seus valors socials i culturals respectius.\nTenint en compte que, amb posterioritat al Conveni firmat a Madrid l’11 de gener de 1993, han estat moltes les circumstàncies que han canviat: la implantació d’un sistema educatiu propi del Principat, i l’acabament del procés autonòmic, amb la implantació d’administracions educatives a les diferents comunitats autònomes de l’Estat espanyol, serien per si mateixos fets suficients per justificar un nou marc jurídic que regulés les relacions entre ambdós països en un àmbit de tanta importància com l’educatiu.\nConsiderant que la Llei qualificada d’educació, del 3 de setembre de 1993, del Principat d’Andorra, en el seu article cinquè, estableix que l’estructura educativa andorrana és plural i estipula que l’existència de centres que segueixen altres sistemes educatius diferents de l’andorrà ha de ser reconeguda per conveni internacional.\nConsiderant que és d’interès prioritari adoptar les mesures adequades i disposar dels mitjans necessaris per garantir els nivells de qualitat de l’ensenyament que la societat requereix, d’acord amb els principis i les previsions continguts en la Llei Orgànica 10/2002, del 23 de desembre, de Qualitat de l’Educació, del Regne d’Espanya.\nConsiderant l’interès mutu per al manteniment d’un ensenyament espanyol de qualitat impartit pels centres de titularitat de l’Estat espanyol a Andorra.\nConsiderant que els centres educatius espanyols contribueixen, des de la seva creació, a realitzar una finalitat d’utilitat pública a Andorra.\nConsiderant la voluntat d’ambdues parts d’assegurar un règim jurídic que reguli el funcionament adequat d’aquests centres, els seus continguts acadèmics i la situació del personal que hi presta els seus serveis.


CC OO demana a l’Ajuntament de Bunyol que el campionat d’escacs del 1r de Maig porti el nom d’Ismael Esteve Manzano – tucomarca.com\nHomeLa Foia de Bunyol-XivaBunyolCC OO demana a l’Ajuntament de Bunyol que el campionat d’escacs del 1r de Maig porti el nom d’Ismael Esteve Manzano\nCC OO demana a l’Ajuntament de Bunyol que el campionat d’escacs del 1r de Maig porti el nom d’Ismael Esteve Manzano\n28 Març, 2019 redacción tucomarca.com Bunyol, La Comarca, La Foia de Bunyol-Xiva, Secció 0\nPrimera página del pliego de firmas entregado por CCOO.\nPrimera pàgina del plec de signatures lliurat per CCOO.\nDiversos centenars de persones entre veïns i veïnes de Bunyol costat de sindicalistes de la comarca avalen la sol·licitud a l’ajuntament. La iniciativa presa per companys d’Ismael, en el sindicat de CCOO ha basat la sol·licitud en els següents termes:\nEmilio Lamas Galarza, al costat de totes aquelles persones les signatures avalen la petició ha fet entrega de les signatures recollides a l’ajuntament amb la següent explicació:\nDes de fa 37 anys se celebra a Bunyol, a iniciativa de CCOO en el marc de la celebració del Primer maig el campionat d’escacs, que sempre a comptat amb la col·laboració de l’Ajuntament.\nEl proper Primer de Maig, des del món sindical de Bunyol, volem que el campionat d’escacs del Primer de Maig, es trobi entre els actes culturals i esportius organitzats anualment per l’Ajuntament, i SOL·LICITEM que aquest campionat passi a dir Campionat d’Escacs Primer de maig Ismael Esteve Manzano, en memòria i record d’aquest entranyable company sindicalista mort el passat any.\nIsmael, igual que altres companyes i companys de la seva generació va aportar el seu esforç a la consolidació del sindicalisme no només en l’àmbit de Bunyol, sinó també a nivell estatal en les negociacions del Conveni Col·lectiu de la indústria del Paper i Arts Gràfiques.\nLa contribució d’Ismael Esteve Manzano a la divulgació i pràctica dels escacs va ser més que notòria, de manera que amb la sol·licitud que realitzem uneix el seu exemplar contribució al sindicalisme en el marc de la seva gran afició els escacs.\nEl Partit de Requena i aldeas critica que el PSOE segueix sense complir la moció aprovada sobre les ordenances municipals de camins i plantacions\n273.391 brossa blocat per l'Akismet


Elter, el portal d'Osona - La pluja no desllueix la Festa de la Candelera de Perafita\nSegons fonts de l’organització es preveu que unes 2.000 persones hauran passat per la festa.\nTot i la pluja es van poder celebrar la majoria d'actes previstos.\nPerafita, | Tot i la pluja Perafita va celebrar la gran majora dels actes programats aquest cap de setmana en el marc de la Festa dela Candelera. Només les curses de diumenge a la tarda es van haver d’ajornar fins el proper 29 de març a causa de la pluja. Tot i l’amenaça de pluja molta gent es va acostar fins a Perafita per celebrar aquesta festa.\nSegons fonts de l’organització es preveu que unes 2.000 persones hauran passat per Perafita des de divendres i fins dilluns, festivitat de la Candelera. El divendres es van iniciar els actes amb teatre. El dissabte al matí va tenir lloc la tercera edició de la Ruta amb cavall pel Lluçanès. En total hi van participar 40 genets, 20 dels quals van fer un circuit per xones boscoses del terme municipal al llarg de 20 quilòmetres. Els altres van fer una passejada d’un 6 quilòmetres pensada per a persones que s’iniciaven en el món del cavall.\nEl diumenge es va celebrar l’esmorzar, la fira de productes alimentaris artesans del Lluçanès, la benedicció de cavalls i carruatges i la cercavila pels carrers del poble, a més de les tradicionals sardanes a la plaça major.\n- L'observació dels ocells del Ter com a activitat per aquest cap de setmana ( 2 de febrer de 2009)\n- L'exposició interactiva «Menja bé, tu hi guanyes» arriba a la capital del Ter ( 2 de febrer de 2009)\n- David Fajula presenta el llibre «Petjades del Ter» ( 2 de febrer de 2009)\n- El Museu del Ter recupera «La fotografia de Cintet Rifà Anglada. Una mirada etnogràfica (1900-1930)» ( 2 de febrer de 2009)\n- La revista El Ter de desembre sortirà aquest divendres ( 2 de febrer de 2009)


Asteroide-10 a la galàxia del llibre | Cultura | EL PAÍS Catalunya\nAsteroide-10 a la galàxia del llibre\nParadigma de l'editor independent, Luis Solano, i els seus ‘Libros del Asteroide’ fan una dècada: 101 autors en 150 llibres pels quals “sempre passa la vida”\nBarcelona 12 JUL 2015 - 21:55\tCEST\nLuis Solano, fundador i director editorial de Libros del Asteroide. massimiliano minocri\n“Cinquanta ombres d'en Grey crec que no l'hauria ni valorat perquè no m'encaixa; la sèrie Millenium de Stieg Larsson sabem tots que d'aquí a 25 anys no estarà a l'altura literària, o sigui que tampoc l'hagués editat, i Vés i aposta un sentinella, de Harper Lee, doncs segurament sí per ser de l'autora de Matar un rossinyol, que hauria publicat encantat”. Amb cadència pausada però molt ferma, Luis Solano es defineix. Paradigma del nou editor independent espanyol fins a l'extrem que es va rumorejar que era qui substituiria l'any proper Jorge Herralde al capdavant de la mítica Anagrama (“mai he tingut aquesta oferta a la meva taula, però mai em desprendria de la meva editorial: no crec que hagués pogut portar les dues”) fa 10 anys amb els seus Libros del Asteroide. O d'una altra manera, quatre persones fixes i 150 títols de 101 autors. I més o menys en forma: “Només he estat en números vermells el primer any; això sí, els altres nou mai no he repartit beneficis; els pocs els he reinvertit”.\nMeticulós, cal estar atent als detalls amb Solano (Santiago de Compostel·la, 1972) i el seu Asteroide. Va arrencar amb En busca del barón Corvo, i L'aventura de l'amor, de Nancy Mitford. En els seus inconfusibles llibres de franja blanca (i asteriscs a les contraguardes) hi ha sempre un colofó. El d'aquests dos i el d'un molt poc posterior i un dels seus primers èxits, El maestro Juan Martínez que estaba allí, de Manuel Chaves Nogales, es pot extreure la seva filosofia editorial: “Fuig de l'afectat, publica poc, busca la vida”, resumeix ell mateix al catàleg commemoratiu. Després hi ha el nom, de triple significat: metàfora de lliure i independent, referència al saintexuperià El petit príncep i picada d'ullet al seu pas per Planeta (2000-2004), on aquest llicenciat en Dret i màster a IESE en administració d'empreses va reblar el seu gust pels llibres i la lectura.\nEl calador de grans obres o autors\na recuperar que estrenem la nostra generació d'editors\nLibros del Asteroide va arrencar amb unes lleis gravitacionals severes: una única col·lecció i molt recognoscible, pocs llibres (10 a l'any; avui són 18) i no publicar títols que no tinguessin almenys 10 anys d'antiguitat. “Fa una dècada el sector buscava el llibre de moda, molt recent, treballava poc grans obres o autors oblidats; això ho va canviar radicalment la nostra generació, la de Minúscula, Sajalín o Impedimenta, Nórdica, Periférica, Sexto Piso… Avui ja és un calador que s'està esgotant també”, analitza Solano. Això l'ha portat gradualment a obrir-se a diversos gèneres com la no ficció (el 2007), la narrativa estrangera contemporània (2009) i també la narrativa castellana actual des de l'any passat (Marcos Ordóñez, Eduardo Halfon…), per on farà créixer Asteroide: “Ara tenim recursos suficients per localitzar aquells textos en castellà i empènyer-los; però mai sobrepassarem els 24 títols a l'any: no vol perdre el control del que entra al catàleg, la cura de la producció i la traducció i la promoció”, centra Solano.\nMés que un retrat robot dels seus lectors, l'editor veu nínxols: “Són gent culta de classe mitjana-alta, professors d'institut i també alguns modernets, dels que llegeixen Rock de Luxe”, enumera, conscient que amb les propostes del seu catàleg es dirigeixen a un públic exigent: “Si abaixem nivell perdríem lectors; el catàleg, la marca, ha de ser forta per protegir els escriptors de sortida, perquè la gent compri dient: ‘A veure, l'últim que ha tret Libros del Asteroide’”.\nL'enemic de la lectura no és el preu; els 20 euros avui no són res, el que a la gent li costa és dedicar 20 hores a la lectura: per això has d'atrapar-los amb una gran història\nAquesta línia, ja fundacional, s'ha reforçat una dècada després fruit de crisis i canvis: “Es treu molt llibre de set, però avui han de ser de nou per ser publicats: han de tenir molta qualitat per competir en el segment de l'oci enfront dels telèfons intel·ligents, les tauletes o els 40 canals de tele, l'última temptació per tombar-te al sofà és el llibre; a la tauleta només la guanyes amb qualitat literària; si el llibre no és molt bo, millor no publicar-lo… Cada vegada treballo més així”, confessa. Per descomptat, l'enemic de la lectura, creu, no és el preu: “Els 20 euros avui no són res, el que a la gent li costa és dedicar 20 hores a la lectura: per això has d'atrapar-los”. I la clau, tan elemental com difícil: “Cal oferir bona literatura, que no és sinònim de literatura difícil. Dickens, Galdós, Roth o fins i tot Proust són difícils? En els nostres llibres l'important és que hi hagi sempre una història i que per aquí passi la vida”, resumeix.\nLibros del Asteroide ha sobreviscut en la pitjor dècada del sector editorial, resistint “tres ciclons”, com els defineix Solano: “El primer és el de la crisi, que ha afectat la classe mitjana, que és la que més llegeix, perquè ni la classe baixa ni els rics llegeixen; després hi ha la pirateria rampant, però confio que, amén de solucions jurídiques, el que ofereix la tauleta és tan potent que cada vegada més la lectura és l'últim que voldràs fer-hi; em preocupa més el tercer, la competència pel temps de l'oci que teles, tauletes, mòbils i xarxes socials assumeixen i contra la qual el llibre ha de ser alternativa”.\nMés que la crisi o la pirateria, em preocupa la competència pel temps de l'oci que teles, tauletes, mòbils i xarxes socials assumeixen i amb la qual ha de competir el llibre\nDavant un espai sideral així i un procés de concentració editorial, Libros del Asteroide es va blindar creant Contexto el 2008 amb les també independents Impedimenta, Nórdica, Periférica i Sexto Piso, amb les quals comparteix estratègies de promoció i distribució dels seus catàlegs. “Les fusions de grans grups, que ara s'adonen que cal donar continuïtat als que trien els llibres, provoquen buits que expliquen la proliferació de segells independents petits i per això hauria d'haver-hi més iniciatives com la de Contexto perquè han d'agafar múscul”, opina. “Hi ha projectes d'editorials petites molt valuosos que requeririen més ajuda, però per a això es requereix generositat per totes les parts: si vas amb la sospita que t'aixequen la cartera, aquestes operacions mai funcionen”, reflexiona. I llança: “Aquí la pena és que en el sector editorial espanyol ens falta algú com Gallimard: un segell potent que n'adquireixi de petits però respectant la seva marca”.\nSolano emmarca aquella absència de gallimard espanyols amb la qual creu que és “una clara falta d'ambició literària en determinats líders editorials: si tant els agrada el món del llibre, que comprin altres segells petits i que potenciïn el seu projecte”. També opina que serà difícil la substitució del mort José Manuel Lara Bosch, president del grup Planeta. “El sector necessita un tipus de personalitats que puguin tenir el mòbil del president del Govern”.\nEn el sector editorial espanyol ens falta algú com Gallimard: un segell potent que n'adquireixi de petits però respectant la seva marca; també falta ambició en els líders editorials\nEn un altre espai-temps de la galàxia editorial, el fundador de Libros del Asteroide creu, contràriament a altres apocalíptics, que l'eclosió de llibreries independents “és bona” i que “les noves s'acabaran menjant les antigues : el sector està molt tocat i si arriben amb gràcia i embranzida ocuparan les quotes de les que ja hi ha; detecto que hi ha renovació i és que és efectiva”. I cita els casos de Los portadores de sueños (Saragossa), Tipos infames (Madrid) o Casa Usher, L’impossible i La Calders (Barcelona). Admet un interès explícit en aquesta tipologia de botigues: “El nostre catàleg necessita de llibreters en què la part cultural sigui tan important com la comercial”. L'explicació: un de cada tres títols que ven Libros del Asteroide (amb una ràtio d'uns 1.500 exemplars venuts de mitjana per títol “així, en general, empatem”) respon al seu fons editorial: “És la prova que si fas llibres de qualitat, tres anys després segueixes venent-los perfectament”. Com a mostra, la col·lecció especial del desè aniversari, en tapa dura, recuperant títols emblemàtics de cada any: la Mitford i Chaves Nogales; En lloc segur, de Wallace Stegner…\nUn altre dels llibres-homenatge, Robertson Davies, amb 25.000 exemplars del seu El cinquè en joc, és el long-seller de la casa, si bé el de vendes més concentrat és Canciones de amor a quemarropa, de Nickolas Butler: 9.000 en sis mesos. I l'injustament clandestí? ““Roscoe, negocios de amor y de guerra, de William Kennedy”. Ja se sap, l'atzar… “D'atzar, res, això d'editar no va de bitllets ni de ludopaties amb bestretes salvatges apostant a la carta d'un autor a veure si et salva la temporada… O és que no sabem què editem? L'únic punt d'atzar depèn de l'ànima dels lectors: només ells saben el que busquen”. O algun editor sagaç.


volta catalunya – Pàgina 19 – tourdegila\n“S. M. El Tubular”, aquest va ser el titular d’una columna del Mundo Deportivo com a visió del que estava sent la novena edició de la Volta a Catalunya. I és que gairebé tots els moviments destacats van produir-se gràcies a punxades dels favorits. Aquesta edició de la ronda catalana va comptar amb la participacióContinua llegint “Volta Catalunya 1927: “S.M. El Tubular””\nPublicat perJavier Gilabert 22 Desembre, 2019 23 Novembre, 2020 Publicat enVoltaCatalunya100Etiquetes:victor fontan, volta catalunya, volta catalunya 1927, VoltaCatalunya100Deixa un comentari a Volta Catalunya 1927: “S.M. El Tubular”\nLa Volta a Catalunya tornava a ser internacional. La premsa n’era optimista i opinava que Muç era capaç de derrotar els rivals estrangers, en aquest cas, francesos, italians i suïssos. La vuitena edició de la prova catalana tenia, per primer cop, sis etapes i més de 1.100 quilòmetres de recorregut. Això significaven 400 més respecteContinua llegint “Volta Catalunya 1926: Muç i un jove Cañardo planten cara al francès Victor Fontan”\nPublicat perJavier Gilabert 21 Desembre, 2019 10 Novembre, 2020 Publicat enVoltaCatalunya100Etiquetes:victor fontan, volta catalunya, volta catalunya 1926, VoltaCatalunya100Deixa un comentari a Volta Catalunya 1926: Muç i un jove Cañardo planten cara al francès Victor Fontan\nDurant la dècada dels anys 20, l’esport esdevingué cada cop més popular, vinculant-lo així a la personalitat del país. Augmentaren el nombre d’entitats, federacions i institucions esportives, entre les quals la Unió Esportiva de Sants, nascuda al 1922 de la fusió de diverses entitats. Va ser la secció de ciclisme d’aquesta, encapçalada per Ramon Torres,Continua llegint “Volta Catalunya 1923: La UE Sants pren les regnes d’una “Volta” on segueix el domini francès”\nPublicat perJavier Gilabert 18 Desembre, 2019 10 Novembre, 2020 Publicat enVoltaCatalunya100Etiquetes:maurice ville, volta catalunya, volta catalunya 1923, VoltaCatalunya100Deixa un comentari a Volta Catalunya 1923: La UE Sants pren les regnes d’una “Volta” on segueix el domini francès