Truman Capote: sense manilles | Catorze.cat\nTruman Capote: sense manilles\nÉs l’obsessió per la investigació precisa, buscant sempre el perquè, el que l’allunya de la morbositat\nLaura G. Ortensi | 30/09/2015 a les 00:10h\nHi ha una altra manera de fer periodisme. Un periodisme que parla de subjectes i que utilitza adjectius, però que no defuig la investigació ni el rigor. A sang freda de Truman Capote (publicat aquí per Proa) és la gran prova que es pot explicar un assassinat sense morbositat. I El Nuevo Periodismo, l’antologia de textos recollida per Tom Wolfe (i aquí publicada per Anagrama), un recull teòric i pràctic de què pretenien Capote i tots el que hi van apostar.\n«No había sitio para el periodista, a menos que asumiese el papel de aspirante a escritor o de simple cortesano de los grandes [...] Si un periodista aspiraba al rango literario… mejor que tuviese el sentido común y el valor de abandonar la prensa popular e intentar subir a primera división.»\nAixí, amb una queixa explícita, inicia Tom Wolfe (Richmond, Virginia, 1931) la descripció d’un periodisme nord-americà purista, excloent i reprimit. També d’una literatura que considerava el periodisme i la creació artística dues parcel·les diferents. Aquesta era la percepció predominant durant la dècada dels cinquanta als Estats Units, quan encara s’esperava l’eclosió d’un moviment posterior a la Segona Guerra Mundial similar al que havien provocat Hemingway, Dos Passos o Fitzgerald després de la primera. L’encotillament de les relacions literatura-periodisme el va estripar l’arribada del Nou Periodisme, etiqueta a la qual Tom Wolfe mostra un cert recel inicial: «Tot allò que diu que és nou demana guerra», explica. I amb alguns exemples previs al principi de l’antologia El Nuevo Periodismo (1973), tot i que pocs, desmunta la idea d’haver descobert la sopa d’all.\nTràiler de la pel·lícula «In cold blood»\nNou o no, el moviment, nascut entre els anys seixanta i setanta, engloba un seguit de col·laboradors de revistes com ara The New Yorker, Esquire o New York, que volen fer periodisme i literatura alhora. És el cas de Gay Talese, Jimmy Breslin o el mateix Tom Wolfe, que, a més, en farà una gran descripció teòrica. Són professionals que beuen de les tècniques del realisme i que combinen la dimensió estètica de l’escriptura amb el periodisme d’investigació. Un periodisme que, lluny de la immediatesa, aprèn a conviure amb els protagonistes de les històries per explicar-ne els detalls significatius. I també els anecdòtics: una excusa per acostar el missatge al lector i fer-lo atractiu. Els deu articles (dos de propis) que recull Wolfe a El Nuevo Periodismo després de l’explicació històrica i teòrica del moviment, són un exemple clar de com el diàleg, el punt de vista en tercera persona i la selecció de petites engrunes quotidianes creen un periodisme detallista, més creatiu i proper.\nSi les deu peces que tria Wolfe són mostres de Nou Periodisme en forma de reportatge breu o d’entrevista, A sang freda (1966), la novel·la de no ficció de Truman Capote (Nova Orleans 1924- Los Angeles 1984), és la gran –en extensió i en qualitat– obra del moviment. Capote hi explica l’assassinat d’una família de grangers de Holcomb (Kansas) i la posterior execució dels responsables del crim, Dick i Perry. Ho fa dividint la història en quatre parts, la qual cosa permet diferenciar entre el context familiar previ a l’assassinat, el crim mateix, la investigació dels fets i l’execució dels dos responsables. Segurament, hauria estat possible escriure la mateixa història sense explicar que Nancy Clutter, filla dels grangers, era una noia ordenada, generosa i responsable. O que Kenyon, el seu germà, no s’assemblava gens als pares i tenia els cabells de color de cànem, tallats en forma de raspall. Fins i tot s’hauria pogut suprimir sense embuts la traumàtica infància de Dick i Perry, autors del crim, que desenvolupen patologies mentals greus sense cap suport extern per afrontar-les.\nSe’ls hauria pogut descriure com a simples assassins inhumans i sense escrúpols, sí. Però, precisament, el que aconsegueix Capote és aprofundir en el vessant humà, tant dels assassins com de les víctimes. És l’obsessió per la investigació precisa, buscant sempre el perquè dels fets, el que l’allunya de la morbositat cruel i interessada. A banda de la narració d’un assassinat, A sang freda també es converteix en un espai de reflexió sobre la pena de mort, escletxa que ja va obrir a bastament John Dos Passos a Davant la cadira elèctrica (1927). Capote plasma impressions a favor i en contra de la pena de mort, com la següent:\n«És una relíquia contra la barbàrie humana. La llei ens diu que és un delicte de disposar d’una vida humana i, després, tira pel dret i dóna l’exemple, cosa que de fet és tan perversa com el mateix crim que tracta de punir [...] No detura el crim, sinó que menysprea la vida humana i crea nous assassins.»\nLa novel·la de no ficció de Capote, que, diuen els experts, va arribar a suposar l’aparició d’un nou gènere literari, serveix per detectar els quatre procediments bàsics de què ens parla Wolfe a El Nuevo Periodismo. En primer lloc, l’ús del diàleg, molt present en l’obra, que agilitza la narració i situa molt millor el lector encara que provoqui algunes el·lipsis. En segon lloc, la construcció escena per escena, perquè sabem què ha passat en cada moment i sabem que Capote ha estat allà o ho ha preguntat a diverses fonts, la qual cosa fa creïble el discurs. En tercer lloc, el punt de vista en tercera persona, ja que l’autor no parla gairebé mai d’ell i, quan ho fa, s’autoanomena «el periodista». Per acabar, la selecció de petites anècdotes: sentiríem empatia per Perry si Capote no ens expliqués tan bé com es retorça de dolor a causa d’una lesió a les cames?\nLa minuciositat i la qualitat periodística amb què Capote narra el cas de la família Clutter demanen temps i paciència. Sis anys, va trigar Capote, fins llavors conegut per Altres veus, altres àmbits (1948) o Esmorzar al Tiffany’s (1958) a tancar la investigació i a escriure el text. Sis anys durant els quals es va entrevistar diversos cops amb Perry i Dick per conèixer amb detall les seves personalitats. A Esmorzar al Tiffany’s, l’autor ja havia demostrat amb escreix la capacitat per descriure personatges de gran complexitat psicològica, com la protagonista, Holly Goligthly. A A sang freda, però, el narrador ha de traslladar totes les estratègies narratives de la ficció a la realitat. L’esgotament, després de sis anys, va ser tant que Truman Capote no va poder acabar cap altre llibre.\nI si A sang freda és l’exemple a l’engròs dels principis del Nou Periodisme, la selecció d’articles de Tom Wolfe, gran teòric però també membre actiu del moviment, ens serveix per prendre’l en petites dosis. Allunyem així la idea que Capote ens n’ofereix la pràctica i Wolfe, només la teoria. En tots deu articles, hi trobem els quatre procediments bàsics del Nou Periodisme, tot i que en algun cas —”Beth Ann y la matecrobiótica”, de Robert Christgau (aquí en anglès)— l’autor aconsegueix traçar la història d’una dona amb un greu trastorn alimentari sense utilitzar el diàleg en cap moment. Destaca també “Cómo se vende el presidente”, de Joe McGinniss, un testimoni del funcionament del gabinet de comunicació del futur president Nixon. Llegim el mateix discurs de Nixon moltíssimes vegades, però la narració i la selecció de detalls són tan bons que la lectura mai no resulta feixuga.\nEn definitiva, A sang freda i El Nuevo Periodismo són exemples vius que la convivència entre el periodisme i la literatura és possible, és útil i és sana. I són, també, una demostració que el bon periodisme demana temps i profunditat. Ara que se santifica la immediatesa i ara que la societat de l’espectacle ens ven sang, fetge i dolor sense incidir en el perquè. Capote i Wolfe, amb el seu periodisme impúdic, ens donen algunes respostes. Un periodisme més agraït de fer sense les manilles que el priven de festejar amb la literatura.


Bocins de paper, màgia i colors: 01/11/13 - 01/12/13\nÉs temps de foc i fred,\nés temps de llum d'hivern.\npinten Nadal al cel.\nAquests dies en passejar-me per molts dels blogs que segueixo ja he començat a ensumar el nadal, els vermells, els verds, els estels, els desitjos i els somnis m'envaixen en imatges de diaris de nadals, de postals, ... I és que realment tot passa tan ràpidament que no ens adonarem i aviat ja ens trobarem menjant torrons i neules :).\nAvui ha arribat el fred i com aquests dies no tinc temps per fer gairebé res d'scrap (tot i que mil idees s'amunteguen dins meu) si més no volia penjar una imatge d'una postaleta que he fet i convidar-vos a un intercanvi personal de postals de nadal amb mi.\nL'any passat vaig iniciar l'experiència i alguna seguidora meva s'hi va animar i va ser genial... m'encanta obrir la bústia i trobar un sobre personal! i més si va acompanyat d'una petita obra d'art d'algú altre que ho ha fet amb molt d'afecte.\nAixí que... si llegeixes aquesta entrada i et ve de gust participar-hi, només cal que m'ho diguis i em deixis el teu mail. Jo t'escriuré donant-te la meva adreça i tu amb respons amb la teva. Així de senzill!\nLa idea seria enviar-les passat el pont de desembre perquè tothom les pugui lluir per Nadal.\nT'animes??? tens temps fins la primera setmana de desembre!!!\nPublicat per Montse a 21:08 38 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Intercanvis, Nadal, Postals, Scrap\nProjecte calendari: novembre\nJa fa uns dies que hem estrenat aquest mes de novembre i amb ell no podia faltar el tag del nostre particular calendari.\nEl cap de setmana passat vam compartir una estoneta d'srap amb la Pilar i vam aprofitar per fer puntualment (cosa rara :)) la nostra pàgina del calendari.\nHa estat però una setmana de no parar i no he pogut penjar les fotos fins avui.\nAquest cap de setmana se celebra la Fira de Novembre a Vilanova i els nanos de la meva classe posaven una paradeta ahir per la tarda.\nPortem setmanes fent arracades i anells "scraperos" (ostres! no vaig fer fotos de l'enorme producció!) i la veritat és que han agradat molt però ens hem fet un fart de treballar!!!!\nAra espero que vinguins uns dies de més calma...\nBé... històries apart... aquí us deixo el tag de la Pilar amb aquesta imatge tan maca de la noia que escombra les fulles i el meu amb aquest bolet que em va enamorar quan el vaig veure.\nPublicat per Montse a 8:46 16 comentaris:\nAprendre quelcom significa entrar en contacte amb un món desconegut on les coses més simples són les més extraordinàries.\nSempre m'ha agradat el nadal. Ja de petita comprava una cartolina gran i em dedicava a fer postaletes per tota la família i amics. Aquesta tradició no l'he perduda mai i m'encanta obrir la bústia i trobar un sobre diferent que no sigui una factura, és clar! :), em fa moltíssima il·lusió!.\nAra amb tot el material d'scrap i tot el ventall de possibilitats que ens dóna la xarxa tinc la neurona boja pensant en les postals :).\nBé... ja me'n vaig per les branques :).\nEl proper dia 16 faré un taller de postals de Nadal, si us animeu o coneixeu algú que pugui estar interessat em trobareu a l'Enxaneta. Estic preparant quatre models diferents, amb estructures originals però que cadascú pugui donar un toc personal en la decoració.\nPublicat per Montse a 21:27 8 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Postals, Scrap, Tallers\nLa gran sort que un pot tenir és fer el que li agrada.\nTrobar això és l'essència de tot.\nFa uns dies vaig sorprendre'm en rebre la notícia que havia guanyat el sorteig que feia la Raquel, de somnis d'scrap en motiu del seu primer aniversari.\nNo m'ho podia creure (mai he estat massa afortunada amb aquestes coses però darrerament estic de sort!).\nDijous vaig poder passar a recollir el regalet.\nA primera hora del matí vaig anar tota contenta cap a correus amb molta il·lusió: què m'esperaria?? I quan vaig arribar a casa em vaig quedar meravellada.\nNo només hi havia el regalet que havia anunciat (una pila de fantàstics papers de nadal, una estructura per un àlbum, unes pincetes, blondes, cintetes...) sinó que l'acompanyava un regal molt especial.\nUna capsa decorada per nadal i una llibreteta preciosa personalitzada amb el meu nom. Bufffffffff!! quina passada!!!! Les fotos no li fan justícia però realment és un treball perfecte.\nCertament des de que vaig obrir el bloc només he gaudit de moments inoblidables, he tingut la sort de creuar-me amb persones meravelloses, moltes les he conegut ja en viu i en directe, d'altres estan sempre al meu costat animant-me amb els seus comentaris malgrat no haver tingut la sort de conèixer.\nLa Raquel és una d'aquestes persones oberta, simpàtica, que sempre té un moment per respondre qualsevol pregunta que li facis sobre els seus treballs que són tan dolços com ella, no deixeu de passar pel seu bloc i descobrir-la.\nRealment aquests regals són molt especials per la dedicació que ha tingut la persona de manera totalment desinteressada, perquè en el regal també hi ha el regal d'un bocinet d'aquesta persona, de la seva il·lusió, de la seva creativitat, de la seva generositat... com dic jo: un petit tresor que no té preu... Com li deia a ella dir MOLTÍSSIMES GRÀCIES sona a poquet però ho sento així...\nAra espero que algun dia es creuin els nostres camins reals però mentre continuarem compartint la virtualitat amb igual afecte.\nPublicat per Montse a 17:18 16 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Premis, Scrap


Alta socis – UNOCAT | Associació Unió Osteopàtica Catalana\nCentres, consultes, clíniques o gabinets d’osteopatia constituïts per osteòpates\nAssociar un centre o consulta a l’UNOCAT té un cost anual de 150€. Aquesta quota otorga la qualificació de soci al centre inscrit i permet la plena participació de tres osteòpates (acreditadament vinculats) al centre, en totes les activitats de l’UNOCAT. Per cada osteòpata extra que es vulgui afegir a les activitats, la quota anual s’incrementarà 60€.\nEl pagament de la quota dona dret al soci a aparèixer com a Membre Registrat a la pàgina web de l’UNOCAT, incloent les dades de contacte de la consulta professional i dels osteòpates que aquest centre aporta a participar de l’associació. Dóna accés a l’espai privat de la intranet de l’UNOCAT per poder participar de totes les activitats formatives (tant proposant nous continguts formatius com participant d’assistents en els que ofereixin altres socis), participar del blog, participar del foro, del directori de professionals col·laboradors, de la comissió de recerca en osteoptia i demés serveis.\nCada centre associat nombrarà un membre titular d’aquell centre. El membre titular serà la persona d’enllaç entre l’UNOCAT i el centre associat.\nRequeriments dels socis\nCada soci (centre/consulta/clínica...) aportarà a l’UNOCAT el nombre que consideri d’osteòpates amb qui tingui una relació professional i que estiguin permesos segons la seva quota associativa.\nEl centre que vulgui associar-se a l’UNOCAT, ha de tenir com activitat clínica destacada l’exercici de l’Osteopatia i així ha de quedar especificat en el seu contingut promocional.\nPer tal de poder admetre el centre com a soci de l’UNOCAT, els osteòpates vinculats a aquell centre hauran d’acreditar la seva titulació i complir un dels requisits següents:\nAcreditació com a professionals sanitaris (segons la LOPS) a més de la seva formació en Osteopatia d’un mínim de 1500h lectives o 120 crèdits ECTS).\nEstar en possessió d’un Títol en Osteopatia amb una mínima acreditació de 4500h lectives cursades en una escola on la Osteopatia estigui oficialment reconeguda com a professió sanitaria.\nSi vols inscriure't, i compleixes amb les condicions especificades accedeix al formulari d’admissió\nTotes les sol·licituds hauran d'incloure les dades especificades al formulari d’admissió. Aquestes sol·licituds, seran estudiades per la comissió d'admissions de l'UNOCAT de manera independent.\nMalgrat això, l’UNOCAT es reserva el dret d'admissió. La quota associativa serà revisades anualment i qualsevol modificació de la mateixa haurà de ser aprovada en l'Assemblea General.\nTotes les sol·licituds han de ser enviades, per correu electrònic, a l'adreça: admissions@unocat.cat


Terra i Poble » Blog Archive » Per un Estatut d’autonomia a la Catalunya Nord\nPer un Estatut d’autonomia a la Catalunya Nord\nEl lema del col·lectiu SEM és ‘Catalunya Nord, un territori, un estatut, una institució’\nEn formen part l’ANC, la Federació d’entitats, CDC, ERC, Unitat Catalana, CUP i Els Verds\n11/03/15 02:00 – PERPINYÀ – ALEIX RENYÉ\nManifestació a Perpinyà el 7 de novenbre,durant la Diada de la Catalunya Nord Foto: A.R.\n“Les especificitats de Catalunya Nord, tan històriques, culturals com lingüístiques, la proximitat amb Catalunya, el seu retard i les seves potencialitats, mereixerien i justificarien abastament un estatut particular al si de la república francesa.” Amb aquesta reivindicació autonòmica s’han unit partits polítics i entitats ciutadanes de la Catalunya sota administració francesa per impulsar una plataforma unitària.\nLa reforma territorial francesa instituint la fusió de les regions entrarà en vigor el 2016 després de les eleccions regionals del desembre 2015. ElLanguedoc-Roussillon s’haurà de fusionar ambMidi-Pyrénées. Això suposarà la desaparició de l’executiu actual del departament dels Pirineus Orientals (Catalunya Nord) i les seves competències actuals seran traspassades a la nova macroregió resultant de la fusió de les dues actuals.\nÉs en aquest context que s’acaba de crear SEM (som, en català rossellonès) amb el lema Catalunya Nord, un territori, un estatut, una institució.\nEstà formada per la Federació per a la defensa de la llengua i la cultura catalanes, la territorial nord-catalana de l’ANC, Convergència Democràtica de Catalunya, Unitat Catalana, CUP, Esquerra Republicana de Catalunya i Europe Ecologie Les Verts.\nLa plataforma vol “promoure en el debat públic, en els estaments culturals, socials, econòmics i polítics de Catalunya Nord, la reivindicació d’un Estatut Particular per Catalunya Nord.” El seu objectiu consisteix en “obtenir de la Regió i de l’Estat, el traspàs a una institució pròpia una delegació de competències.”\nAquestes competències afectarien prioritàriament sectors com l’ensenyament del català i la co-oficialitat català-francès, la cultura, el patrimoni, el turisme, el medi ambient, les infraestructures de comunicació i transport i les relacions transfrontereres, entre altres. Les competències s’haurien d’acompanyar “amb els necessaris traspassos financers corresponents i la gestió dels fons europeus afectats a projectes del territori.”\nEl col·lectiu “no es fixa cap data per dur a terme els seus objectius i queda obert a tots els ciutadans sense exclusiva d’origen, actors econòmics i polítics, entitats i sindicats que comparteixin una reivindicació democràtica i ciutadana per tirar endavant els interessos del territori i la seva identitat catalana.”\nLes col·lectivitats territorials dins l’Estat francès ja existeixen a Còrsega i als territoris d’ultramar com Martinica i Nova Caledònia D’altres com Savoia o la Mosel·la ho han demanat com ho fa ara la Catalunya Nord. La integració en una nova macroregió sense cap mena de garanties respecte al desenvolupament, ni reconeixement de les especificitats, “significaria un retrocés i una pèrdua encara més forta de la nostra identitat” afirmen els signants del col·lectiu.


The PITCH this rodejada of carrers to upper bound in respect to the inner shelf, i tot the tea conjunt the lleuger pendent of the stream of Cabrils, which presents a strip vessant aquesta d'equipaments docents (Avinguda de les escoles). In aquest Territory of caracter i transformació fluid, the força of the stream to bend l'ajuda ortogonalitat of conjunt per diferenciat Espai d'create a direct entrance to l'edifici, here is presented amb la seva public façana month. Aquest main accés is produeix per month the first floor secundaries center, havent-hi dues tickets in: one to pla peu to nivell of baixa plant (infantils aules i menjador) per l'est extrem solar ia accés altre of servei al carrer oposat. From here l'd'edifici is COLLOCA solar dins L-shaped lleugerament altered the stream i amb dress creuant-lo per month estreta the part amb the main volum alçada month (PB + 2). D'aquesta form a correct orientació per s'aconsegueix you aules them, volum de l'edifici not sobresurt gaire in seva alineació amb el carrer-the one minimitza per l'impact detached the area proximal to l'hour I Manté the seva Presència i com to edifici públic autonomy. The main situació cos de l'edifici in paral·lel to them corbes of nivell ajuda mantenir els interiors to mateixa dimension espais, facilitant the seva RELATIONSHIP amb els espais exteriors, which is modeled mitjançant one suau terrassat segons continguin esportives pistes, zones of jocs or l'horta.


Obligació de presentar l’IRPF - Censer Asesores\nObligació de presentar l’IRPF\nEl proper mes d’abril s’iniciarà el termini per a presentar la declaració d’IRPF del 2019.\nA aquest efecte, quan la principal font d’ingressos d’una persona són les rendes de la feina i aquestes no superen els 22.000 euros, no és obligatori presentar l’IRPF, amb algunes excepcions.\nNo obstant això, a partir de l’IRPF del 2019, aquest límit es redueix a només 14.000 euros en alguns casos. Aquesta quantitat ha anat augmentant durant els últims anys: el 2018 era de 12.643 euros i fins al 2017, de 12.000 euros. En concret, el límit de 14.000 euros és aplicable en els següents supòsits:\nSi es perceben rendiments de la feina de més d’una entitat i la suma de les rendes procedents del segon i dels pagadors restants, en ordre de quantitat, supera els 1.500 euros.\nQuan es perceben pensions compensatòries del cònjuge, o bé anualitats per aliments que no estiguin exemptes d’IRPF. N’estan exemptes les anualitats per aliments percebudes dels pares en virtut de decisió judicial.\nSi s’han percebut rendes subjectes a un tipus fix de retenció, o quan el pagador no està obligat a retenir (treballadors de la llar, persones amb pensions de l’estranger, administradors, etc.).\nEls nostres professionals estan a la vostra disposició per a aclarir-vos qualsevol dubte relatiu a la declaració de l’IRPF


Consell de la Joventut de Barcelona 18a mostra de cinema Gai i Lesbià, FIRE!!\nNotícia publicada a la web del Casal Lambda\nSón 18 anys de la mostra de cinema gai i lèsbic del Casal Lambda. El FIRE!! ens situa, doncs, com el festival de cinema LGBT més veterà de tot l’estat, i un dels més antics d’Europa. A les nostres esquenes, moltes vicissituds i molta experiència i, amb les ganes del primer dia, un empeny renovat any rere any que ens ha dut a ser un referent dins i fora de les nostres fronteres.\nCom ho hem aconseguit? Quina ha estat la clau del reeiximent d’aquest projecte que ha rebut nombrosos suports institucionals i que gaudeix del recolzament, encara en augment, del públic? Una primera resposta és, sense cap mena de dubte, el fet que la Mostra FIRE!! sigui una iniciativa col·lectiva. Al darrere hi ha una entitat, el Casal Lambda, i una manera de treballar, d’entendre que la seva missió és la lluita pels drets LGTB en un marc obert —el conjunt de la societat— i de cadascun dels seus ciutadans i ciutadanes, més enllà de la seva orientació sexual. La professionalització de l’equip del FIRE!!, també, ha estat i és un factor determinant per assolir la 18a edició en condicions, malgrat les actuals adversitats econòmiques, i per poder afirmar que tenim una mostra de cinema per a anys


El TSJC descarta delicte d'agressió sexual per la «manada de Manresa» - Empordà\nEl TSJC descarta delicte d'agressió sexual per la «manada de Manresa»\nEl tribunal avala la sentencia d'entre 10 i 12 anys de presó per als acusats de violar una menor\nEl TSJC descarta delicte d'agressió sexual per la «manada de Manresa» L'Empordá\nEl Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha avalat la sentència de l'Audiència de Barcelona que qualificava d'abusos sexuals la violació en grup a Manresa de l'any 2016. Així, malgrat que un dels tres magistrats va votar a favor d'elevar el delicte a agressió sexual, la resolució manté les penes de 10 i 12 anys de presó per a cinc dels acusats i eleva a 60.000 euros la indemnització que hauran de pagar a la víctima, fixada en 12.000 euros per l'Audiència de Barcelona. La primera sentència contra el conegut com a cas de «la manada catalana» o «manada de Manresa» es va fer pública el 30 d'octubre del 2019, però va ser recorreguda per totes les parts. En concret, l'acusació particular demanava que els fets fossin considerats agressió sexual i no abusos.\nL'Audiència va argumentar que la víctima estava inconscient i, per tant, no es va produir ni violència ni intimidació. Totes les parts van recórrer la sentència. L'acusació particular i la Fiscalia demanaven que els fets fossin considerats agressió sexual i no abusos, mentre que la defensa demanava la seva absolució.


Belmonte es rescabala de la quarta plaça dels 200 papallona i aconsegueix la plata en els 400 m lliures\nLa nedadora de Badalona ha passat els primers cent metres en la quarta plaça, però ha pogut situar-se segones enfilant els 300 per acabar fent plata per darrere de la francesa Coralie Balmy\nFERNANDO CASTÁN / EFE Barcelona 27/05/2012 22:32\n260x366 Belmonte, eufòrica, després de fer plata als 400 m lliures / LASZLO BALOGH / REUTERS Belmonte, eufòrica, després de fer plata als 400 m lliures / LASZLO BALOGH / REUTERS\nLa catalana Mireia Belmonte s'ha rescabalat en mitja hora de la seva quarta plaça en els 200 papallona als Europeus de natació de Debrecen (Hongria), i ha guanyat la medalla de plata en els 400 metres lliure.\nEn els 200 papallona, Belmonte s'ha vist superada per les hongareses Katinka Hosszu, or amb 2:07.28, i Zsuzsanna Jakabos, amb 2:7.86, i la sueca Martina Granstroem, bronze amb 2:08.22. Mireia, or ahir en els 1.500 lliure, va fer 2:08.91. L'altra finalista espanyola, Judit Ignacio, de 18 anys, ha estat sisena amb 2:09.14.\nVint-i-set minuts més tard, Belmonte ha tornat a la piscina principal d'aquesta ciutat hongaresa per aconseguir la medalla de plata en els 400 lliure. La nedadora de Badalona, de 21 anys i principal opció de medalla de l'equip espanyol en els pròxims Jocs Olímpics de Londres 2012, ha parat el crono en 4:05.45 i s'ha quedat a 14 centèsimes de la francesa Coralie Balmy.\nBelmonte ha passat els primers cent metres en la quarta plaça després de les dues franceses i l'hongaresa Eva Risztov, quarta amb 4:07.72, per avançar Etienne i Risztov abans de culminar els 300 metres i aguantar ja la segona posició amb Balmy davant.\nOna Carbonell i Andrea Fuentes, medalla de plata a la final de duo de rutina lliure de l'Europeu


About: Juan de Dios Prados López\nJuan de Dios Prados (Alacant, 12 de juny de 1986) és un futbolista valencià, que ocupa la posició de migcampista. Ha estat internacional espanyol en categoria sub-21. Format al planter del Real Betis, debuta amb el primer equip en un encontre de la Copa de la UEFA, disputat el 6 de desembre de 2005 contra l'Anderlecht. Eixa temporada també debutaria en lliga. A l'any següent es consolida al primer planter bètic, tot disputant 22 partits i marcant un gol, mentre que la temporada 08/09 no hi comptaria amb tants minuts.\nJuan de Dios Prados (Alacant, 12 de juny de 1986) és un futbolista valencià, que ocupa la posició de migcampista. Ha estat internacional espanyol en categoria sub-21. Format al planter del Real Betis, debuta amb el primer equip en un encontre de la Copa de la UEFA, disputat el 6 de desembre de 2005 contra l'Anderlecht. Eixa temporada també debutaria en lliga. A l'any següent es consolida al primer planter bètic, tot disputant 22 partits i marcant un gol, mentre que la temporada 08/09 no hi comptaria amb tants minuts. (ca)\nJuan de Dios Prados López (ca)\nfreebase:Juan de Dios Prados López


Un cinema per submergir-se en l’arquitectura\nArriba al Santa Mònica la mostra catalana de la passada Biennale, ‘Aftermath’\n3 min. Barcelona 01/02/2017 00:00\n651x366 Els edificis de l’exposició s’exhibeixen damunt de peces de vidre. / FRANCESC MELCION Els edificis de l’exposició s’exhibeixen damunt de peces de vidre. / FRANCESC MELCION\nA l’Arts Santa Mònica l’exposició amb què Catalunya va participar en la passada Biennal de Venècia d’arquitectura, Aftermath, segueix arrencant amb un moment molt sucós: el vídeo d’un ramat d’ovelles que passa per una de les set intervencions arquitectòniques exposades, en concret, per la recuperació mediambiental del Llobregat, d’Enric Batlle i Joan Roig. “Volíem mostrar els edificis com si fossin organismes vius, no com objectes preciosos on destaca l’actuació d’un arquitecte”, diu Jelena Prokopljevic, arquitecta i comissària de la mostra juntament amb l’arquitecte Jaume Prat i el cineasta Isaki Lacuesta. “L’arquitectura consisteix en un diàleg continu entre l’arquitecte i l’usuari”, subratlla Prokopljevic.\n“Portar l’exposició al Santa Mònica ha sigut un repte, perquè l’espai és molt diferent. Ha sigut com fer un exercici de traducció”, afirma Isaki Lacuesta, l’autor de les filmacions, que estan projectades damunt de grans vidres. Mentre que la seu catalana a les Biennals de Venècia són els cantieri navali, unes drassanes per a embarcacions petites molts allargades, la sala del Santa Mònica és gairebé cúbica. Aquest fet potencia el diàleg entre les obres i fa que la visita sigui més estimulant que a Venècia. “Hem volgut que l’exposició encaixi com un guant en l’espai i l’hem concebut com un cinema que et permet submergir-te en els edificis”, diu Jaume Prat. “Tens la sensació de surar entre les imatges”, subratlla. Un altre punt fort dels vídeos, a més de veure com els usuaris fan servir els edificis, és que permeten veure’ls des de diferents perspectives simultàniament. Tot i així, fins i tot en la tècnica els comissaris no han volgut perdre la mirada més humana. “Vam defugir el punt de vista d’un helicòpter o d’un dron, perquè no representa el punt de vista d’una persona”, explica Lacuesta.\nA més de la recuperació mediambiental del Llobregat, bullen de vida altres treballs, com els habitatges tutelats per a gent gran de Torre Júlia, de Pau Vidal, Sergi Pons i Ricard Galiana; el Teatre l’Atlàntida, de Josep Llinàs, Josep Llobet, Pedro Ayesta i Laia Vives; el centre de distribució d’aliments Campclar, del despatx Nua Arquitectes, i Can Batlló, de la cooperativa d’arquitectes La Col i els usuaris de l’antiga fàbrica. En les dues obres restants, l’hospital transfronterer de la Cerdanya, de Brullet Pineda, i l’aparcament Saint-Roch a Montpeller, del despatx Archikubik, es posa de relleu la integració en l’entorn. “L’exposició també reflecteix com l’arquitectura catalana s’exporta, el valor de crear espais que facin ciutat i que les obres transcendeixin la seva funció estricta”, conclou Prat.\nAftermath va rebre a Venècia 8.300 visitants, una xifra petita respecte dels 260.000 dels Giardini i l’Arsenale però en la línia de les anteriors exposicions. Els comissaris i els responsables de l’Institut Ramon Llull ho justifiquen per la gran quantitat d’exposicions de la cita i el fet que als cantieri navali no hi hagi més mostres.


L L E G E N D E S\nLlegenda del Ca Major (Canis major)\nDe la constel.lació del Ca Major i de l’estrella Siri, que és al lloc del collar del gos, hi ha diverses llegendes. Aquestes són una dels grecs i una altre dels egipcis:\nEl Ca Major i el Ca menor eren els gossos de caça d’ Orió. El gos més gran tenia una velocitat extraordinària, tanta que podia avançar a qualsevol animal, pel que Orió el valorava molt. Una vegada va aconseguir caçar una guineu en plena carrera. Això va impressionar tant Zeus, un déu dels grecs antics, que li va fer un camp al cel perquè mai no s’oblidés aquesta gesta.\nEls primeres egipcis creien que l’estrella Siri (el collar del Ca Major), era el seu déu Anúbis, amb cos d’home i cap de xacal. Quan Siri apareixia al cel abans de la matinada, sabien que arribava l’època de la crescuda del Nil, que era molt important per als pagesos que vivien tot al llarg del riu. Aquesta crescuda apotava nou llot a la terra, amb el que enriquia els camps de conreu.\nA Siri, que és l’estrella més brillant del cel, els egipcis l’anomenaven estrella Gos. I com que a l’estiu no es veu, es pensaven que sumava la seva energia amb la de sol per a produir els dies més calorosos de l’any o dies del gos (o del Ca), quan diem que fa un sol canicular.\nLlegenda de Casiopea (Cassiopeia)\nCasiopea, esposa de Cefeu, i reina d’Etiòpia, presumia de tenir una filla més bonica que les Nereides, filles de Poseidó, el déu del mar. Les nimfes marines es van enfadar per aquest atreviment i van demanar al seu pare que la castigués. Poseidó va ordenar a Cetus, un monstre marí, que destruís el regne d’Etiòpia.\nQuan Casiopea i Cefeu es van enterar del que pasava van anar a consultar a l’oracle d’Etiòpia. L’oracle els va aconsellar que per calmar al rei del mar, havien de sacrificar la seva filla, Andròmeda, encadenant-la a una roca com a víctima del monstre. I així ho van fer.\nVa voler la sort que Perseu, que tornava a casa cavalcant sobre Pegàs, el seu cavall alat, la sentís cridar i corregués a ajudar-la. Perseu venia de matar la Medusa, que també era un monstre molt perillós perquè tot aquell que li mirés el cap es convertia en pedra. De manera que quan Cetus es va acostar, Perseu va treure el cap de la Medusa, que duia en una bossa, i li va ensenyar al monstre que es va quedar petrificat.\nPerseu i Andròmeda es van enamorar al moment. Poseidó, el rei del mar, encara estava enfadat però, veient que s’estimaven tant, els va situar a tots al cel. I no només a Perseu i Andròmeda, també als reis Cassiopea i Cefeu i, fins i tot, a Cetus, el monstre marí.\nLlegenda de l’Escorpí (Scorpio)\nOrió està representat per un guerrer que alça el seu arc i es protegeix amb un escut dels enemics. Al seu costat hi ha els seus gossos de caça: el Ca Major i el Ca Menor.\nEls antics grecs explicaven que Orió, el gran caçador, era fill de Poseidó, déu del Mar, i era conegut arreu perquè alliberava el món de bèsties. Es deia que era tan alt que, fins i tot, podia travessar el mar caminant sense entrebancar-se.\nAixò no obstant, el seu poder, l’orgull i la prepotència, el van convertir en un ésser presumit que afirmava que ningú no el podria vèncer mai. Disfrutava tant caçant que es va convertir en un caçador insensat. Va deixar de caçar per necessitat i caçava per divertir-se. Tant que la deessa Artemisa, va ordenar un escorpí gegant que el ferís al taló per matar-lo. Escorpí el va picar i Orió va estar a punt de morir. Quan es va curar, Orió, va deixar de caçar perquè si.\nDes d’aleshores ambdós són enemics. Els van posar al cel però un a cada punta, ben allunyats, de manera que quan Escorpí surt, Orió s’amaga.\n(A la Xina, a l’Escorpí li diuen el Drac Blau.)\nLlegenda d’Orió (Orion)\nAixò no obstant, el seu poder, l’orgull i la prepotència, el van convertir en un ésser presumit que afirmava que ningú no el podria vèncer mai. Va deixar de caçar per necessitat i caçava per divertir-se. Tant, que la deessa Artemisa va ordenar un escorpí gegant que el ferís al taló per matar-lo. Escorpí el va picar i Orió va estar a punt de morir. Quan es va curar, Orió, va deixar de caçar perquè si.\nLlegenda de l’Ossa Major (Ursa Major)\nExisteixen llegendes a totes les cultures sobre l’ Osa Major. Per exemple, els àrabs hi veien una caravana, i els romans hi veien bous tirant d’un carro. Altres civilitzacions hi han vist la forma d’un ós. La majoria d’indis d’Amèrica del Nord també hi veien un ós, però com que els ossos no tenen cues llargues, pensaven que les tres estrelles de la cua eren tres cadells que seguien a la mare. D’altres indis d’Amèrica li diuen el “gran cassó” (o el gran cullerot).\nExplica la història, que un indi americà va enviar els seus set fills al bosc perquè aprenguessin el llenguatge del vent. A la nit, un soroll va despertar el germà gran, el vent cantava, però ell no entenia el que deia. Va mirar amunt i va veure les Plèiades, un grup d’estrelles, i va veure que ballaven al so de la cançó del vent. Sorprès, va despertar els seus germans per tal de que també ho escoltessin i veiessin l’espectacle, i l’ajudessin a interpretar-lo. Es van posar tots a dansar i el vent els va elevar al cel i, junts, van formar el gran carro.\nLlegenda de l’Ossa Menor (Ursa Minor)\nÉs una de les constel.lacions més conegudes de l’hemisferi nord. Consta de set estrelles en forma de carro; quatre d’elles formarien el que és la part fonda del carro i les altres tres serien el que és el mànec del carro. L’ element més conegut de l’ Osa Menor és l’ Estrella Polar, que s’està sempre al mateix lloc, tot l’any, i assenyala el Pol Nord, pel que els navegants l’han fet servir des de sempre per orientar-se en les seves travessies.\nEls grecs veien en l’Osa Major i l’Osa Menor la representació de la nimfa Cal.listo i el seu fill Arcas, transformats en óssos per la dona de Zeus, que era molt gelosa. Fou Zeus qui, en preferir no perdre de vista les ósses cobejades pels caçadors, les situà prop del pol (sempre visibles, d’aquesta manera!).\nPer als romans, les set estrelles del Carro eren set bous, septentriones, que ha esdevingut “septentrió”, el Nord.\nLlegenda de Sagitari (Sagittarius)\nSagitari era un centaure, meitat home i meitat cavall. Posseïa la força del cavall i la Intel.ligència de l’home, tant que el seu rei, Quiró, era el mestre d’ herois com Hèrcules, o el propi Aquiles. Hèrcules va fer amistat amb un fill de Quiró, perquè el va ajudar un dia que es trobava en perill. Per això, Quiró va col.locar al cel un centaure amb un arc (Sagitari) perquè sempre protegís Hèrcules dels escorpins, que eren els seus enemics. Per això ambdues constel.lacions estan juntes al cel.\nLlegenda de Taure (Taurus)\nEl Toro ha estat adorat a diverses cultures, com l’egípcia, la ibèrica, la grega i la jueva. El Toro és el símbol de la primavera, del conreu i de la sembra, però també ho és de l’amor, que floreix a la primavera.\nZeus, un déu dels grecs antics, es va enamorar d’una bella princesa, Europa, filla del rei Agenor. Europa, que s’estava a la platja, va voler saber què hi havia a l’altre banda del mar. Zeus, va acudir a la platja en forma de toro i es va oferir a portar-la. Ella li va pujar a la gropa i Zeus va nedar fins a l’illa de Creta. Un cop allà es va transformar en déu i li va oferir el seu amor, i Europa el va acceptar.\nPer això Zeus va pujar a les constel.lacions la forma del Toro en record d’aquesta història d’amor. Posteriorment va pujar-hi a les Híades, en forma de cúmul a la constel.lació del Toro, per haver cuidat del seu fill Dionisi. I després va fer el mateix amb les Plèiades, les filles de Plèyone i Àtles. Però aquesta ja és una altra història.


▷ 5 boscos embruixats i màgics per visitar en família - Escapada amb nens\n5 boscos embruixats i màgics per visitar en família\nImagineu-vos que aneu caminant pel bosc i us trobeu bruixes, follets, gnoms, criatures fantàstiques, roques encantades, bolets pintats als arbres... Doncs tot això és el que us proposem en aquesta llista. Aquí trobareu els 5 boscos més màgics i embruixats de Catalunya per visitar en família.\nUna bona excusa per anar a caminar a la muntanya i viure noves experiències. De vegades necessitem elements que motivin als més petits a caminar i en aquestes rutes n'hi ha moltíssims.\n1El Bosc de les Bruixes, a l'Argentera (Baix Camp)\nUs proposem una excursió singular ideal per fer en família, i que ens portarà a conèixer un bosc que en altres temps estava habitat per famílies famílies carboneres i que amaga una atmosfera de bruixeria i misteri, envoltat d’un paisatge extraordinari.\nInicialment destinat per als nens i nenes de l’Argentera, el ressò que se n'ha fet en els darrers anys ha convertit aquest espai en un escenari molt visitat i que ens transportarà al món de les bruixes.\nConeixerem una mica més la fauna, la vegetació i les capritxoses formacions rocoses d’aquest atractiu entorn pròxim al municipi de l'Argentera, a la comarca del Baix Camp.\nUna visita dinamitzada amb la Bruixa Marruixa\nAl Bosc de les Bruixes, a l’Argentera, hem conegut a la Bruixa Marruixa, una dona valenta i que viu en plena llibertat en un bosc encantat i ple de misteris.\nEns ha ensenyat els seus coneixements i també ens ha recordat grans veritats que de vegades oblidem.\nPorta escombra, però no vola. Té el nas gran i gran també és la seva habilitat per fer rimes. Ens ha explicat moltes històries sobre de les bruixes, i algunes de molt certes, com per exemple, que durant una època les van perseguir i fins i tot cremar a la foguera per les seves idees, la seva manera de viure i els seus coneixements.\nLa visita al bosc de les bruixes és una escapada ideal per fer amb nens i nenes, per gaudir del bosc, de les bruixes i del seu relat. Ara i aqui, perquè mai serem tant joves com ara. Una excursió per aprendre, grans i petits, nens i nenes. Una petita llavor per fer entre tots un món millor.\nOn aparcar i com arribar fins al Bosc de les Bruixes\nPer arribar fins el Bosc de les Bruixes heu de travessar tot el poble de l’Argentera i seguir en direcció al Castell d’Escornalbou. Trobareu un cartell a mà dreta. Aparqueu al camí. Des d’aquí fins a l’entrada al bosc hi ha uns 45 min caminant muntanya amunt per una pista.\n2Les Roques Encantades, a Sant Feliu de Pallerols (la Garrotxa)\nLes formes de la natura són autèntics capricis que tenim la gran sort de trobar al Bosc de les Roques Encantades, un indret situat al terme de Sant Feliu de Pallerols, a la Garrotxa.\nQualsevol època de l'any és bona per fer aquesta escapada apta per a tota la família, però a la tardor, té encara més encant, ja que el bosc està envoltant d'una gran fageda i com bé sabeu, en aquesta època de l'any el canvi dels colors de les fulles converteixen totes les fagedes en un autèntic espectacle natural.\nL'itinerari fins a arribar al Bosc de les Roques Encantades és una ruta fàcil per fer amb nens i nenes i és una d'aquelles excursions que tant ens agrada dir que sembla l'escenari d'una pel·lícula d'aventures o encara millor, un conte on compartim protagonisme amb el bosc. És una d'aquelles excursions que a mesura que camines i vas entrant al bosc la imaginació es va despertant fins a portar-nos a un escenari fantàstic.\nUn cop arribeu a les Roques Encantades la imaginació continua jugant amb tots nosaltres. Trobarreu roques gegants, immenses, recobertes de molses i de moltes formes diferents. Les roques estan relativament a prop les unes de les altres i per aquest motiu també es coneix aquest lloc com Les Roques Encadenades. El cas és que han format, de manera natural, un petit laberint que ens convida a entrar, sortir, i sobretot a jugar.\nAquest lloc és tan especial que fins i tot té una llegenda. Diu així:\nCom arribar a les Roques Encantades des del Santuari de la Salut\nHi ha diferents rutes que ens porten a les Roques Encantades. Una que surt des del Santuari de la Salut, situada a la carretera entre Olot i Vic Des d'Olot: carretera c-153 direcció Sant Esteve d'en Bas i després direcció Rupit. Veureu una indicació per girar a la dreta cap al Restaurant / Santuari. Agafeu-la. Hi ha diversos revolts, però es passen de pressa i el paisatge és veritablement preciós.\nDes del Santuari de la Salut surt una pista que és senzilla. El primer tram puja una miqueta, però es pot fer amb nens. La major part d'aquesta ruta passa per dins del bosc.\nCom arribar a les Roques Encantades pel camí de Coll de Condreu\nNosaltres vam arribar fins a les Roques Encantades seguint aquest itinerari.\nPrimer vam seguir la carretera c-153 direcció Susqueda fins a trobar una gran esplanada amb un restaurant. També hi ha un cartell que indica 4km fins al Santuari del Far. Vam deixar el cotxe davant del restaurant i vam travessar la carretera. Des d'aquí s'enfila un camí senyalitzat cap a les Roques Encantades i el Santuari de la Salut.\nLa distància d'aquesta ruta pel camí de Coll de Condreu són 4,7 km.\nDurant els primers minuts del camí trobarem un camí estret amb una pujada considerable i algunes pedres grans que ens ajudaran a pujar. Aquest és el tram més complicat. A partir d'aquí trobarem un prat. El camí, que està indicat, passa per una propietat privada. Haurem d'obrir una tanca i tornar-la a tancar. Llavors ja entrem al bosc, una fageda espectacular com poquíssimes n'hem vist. Continueu el camí i gaudiu de l'espectacle. Més endavant trobareu un cartell que us fa girar a la dreta per anar cap a les Roques Encantades.\nLa veritat és que aquí vam fer moltes fotos, però sobretot vam gaudir moltíssim de l'excursió, d'aquest espectacle i d'aquesta experiència de colors, formes, sensacions..., perquè des de casa, en tancar els ulls puguem recordar i reviure el Bosc de les Roques Encantades.\n3El Bosc Pintat, Vimbodí (la Conca de Berberà)\nPrepareu-vos per una excursió plena d'emocions, envoltada d'un paisatge meravellós i ideada específicament per fer amb nens amb els arbres i sobretot els bolets com a grans protagonistes. Es tracta de l'itinerari micològic del Bosc de Poblet.\nCombinarem un passeig per un entorn idílic com són els boscos del Parc Natural de Poblet, amb pinedes altes i centenàries, amb la descoberta dels bolets dibuixats que s'amaguen entre els arbres.\nHi ha dos itineraris possibles: un de curt, d'uns 3 quilòmetres; i un de més llarg, d'uns 6,5 quilòmetres. Els dos són circulars, i comencen i acaben a la Casa Forestal.\nTingueu en compte que per apreciar bé els bolets haureu d'allunyar-vos una mica dels arbres, per tal de tenir-ne una bona visió i poder fer la foto.\nUna manera molt divertida i molt didàctica de que els nens coneguin una mica més els bolets; una espècie predominant i molt apreciada en aquest indret de les comarques de Tarragona.\nPer començar la ruta, agafeu la pista forestal que surt de la Casa Forestal i al cap d'uns 200 metres ja trobareu un pal indicador a mà dreta amb el senyal 'Itinerari micològic número 4'. Agafeu-lo i a caçar bolets!\nL'autor de les imatges dels bolets al bosc és l'artista Genís Coll, guanyador del concurs que va organitzar el Centre Tecnològic Forestal de Catalunya, que va buscar una manera de fer més atractiva la ruta micològica.\nAgafem la carretera T-700 entre Prades i Poblet, i en el punt quilomètric 6,5, just on veurem una gran creu, entrem cap a la carretera de la Vall de Castellfollit, que és una pista asfaltada.\nSeguim per aquesta pista durant uns 3 quilòmetres, fins que arribem a la Casa Forestal de Castellfollit on es pot aparcar. Des d'aquí comença la ruta.\n4El Bosc encantat de Gurb, (Osona)\nAquí gaudirem de la natura i veurem estàtues de fusta amb figures d'animals i nans.\nEntreu, camineu i busqueu un drac, els gnoms, la tortuga, la guineu... Els trobareu tots?\nEl Bosc Encantat és ideal per visitar amb nens i preferentment a la primavera o a la tardor. Dura uns 20 minuts.\nEl Bosc Encantat de Gurb disposa d'una zona de pícnic, ideal per a dinar, amb taules i bancs.\nCom arribar al Bosc Encantat i on aparcar\nEl camí es troba als afores de la població de Sant Andreu de Gurb. Agafar la BV46001 direcció a Bartomeu de Grau, a uns 1'5 km trobareu la desviació. Seguir el camí, abans d'arribar a l'ermita de Sant Andreu de Gurb hi ha un descampat on poder deixar el cotxe.\n5El Camí de la Bruixa de Tredòs, (Vall d'Aran)\nLes bruixes inspiren una nova ruta temàtica a la Vall d'Aran, concretament a l'entorn del poble de Tredòs. Es tracta d'un recorregut circular ambientat en el fantàstic món de les bruixes. La ruta ens transporta en un món oníric i en qualsevol moment podem veure els elements màgics de les bruixes i dels bruixots que viuen en aquestes terres.\nEl camí ressegueix el riu d'Aiguamòg. Durant el recorregut també ens trobarem elements que ens conviden a fer una parada i a gaudir encara més d'aquesta excursió amb gronxadors, bancs i cabanes tematitzades.\nHeu d'anar fins al municipi de Tredòs. Podeu deixar el cotxe a l'aparcament públic 3 de Tredòs i des d'aquí començar la ruta. Continueu fins al riu i creueu-lo. Veureu una cascada i allà ja us trobareu els cartells indicatius. La ruta està senyalitzada.\nA la casa dels ibers\nUn pícnic i molta tranquil·litat


No, el feminisme no és igualtat No, el feminisme no és igualtat\nA qualsevol lluita social se sol defensar la idea que l’opressor no seria tan fort si no tingués còmplices entre les pròpies oprimides. No m’agrada del tot aquesta frase a l’hora d’aplicar-la al feminisme, perquè considero que per a ser còmplice d’alguna cosa has de ser conscient que ho estàs sent. Som conscients realment les dones del grau tan elevat al qual estem sotmeses pels homes? És realment difícil fer-ho si des que naixem ens inculquen una cultura patriarcal.\nTotes som víctimes i alhora botxins de la violència masclista que exerceix el sexe masculí sobre nosaltres. Què hem de fer per a deixar de ser “partícips” d’aquesta opressió?\nÉs molt usual escoltar frases de l’estil “el feminisme vol la igualtat”, “les dones han de ser iguals als homes”, “les noves masculinitats formaran a l’home que necessitem…” Que trist és veure com han aconseguit que un moviment que lluita pel nostre alliberament hagi passat a definir-se sobre la base del que són els homes. Identificar a la dona amb l’home significa anul·lar la seva última possibilitat d’alliberament. No volem ser iguals a ells, volem reivindicar la nostra pròpia existència i per a això hem d’allunyar-nos de tot el que els homes han creat. Perquè la força de l’home resideix en la seva identificació amb la cultura, però la nostra en la seva refutació. Com va dir Margarita Pisano, “si supliquem al mateix sistema que ens deslegitima que ens legitimi, l’estarem fent doblement poderós”.\n“Si supliquem al mateix sistema que ens deslegitima que ens legitimi, l’estarem fent doblement poderós”.\nRebutjar els homes i el seu sistema té conseqüències, però per a ser feministes hem d’acceptar que mai tindrem aprovació social. Moltes dones segueixen lligades a l’amor cap als homes per la por de sortir del que sempre ens han imposat i començar a viure la nostra pròpia i veritable realitat. Un “amor” darrere del qual realment s’amaga obediència i submissió, propi d’un adoctrinament heterosexual.\nQue poc necessiten fer els homes perquè els posem en un altar\nL’heterosexualitat obligatòria va molt més enllà de prioritzar els homes en l’àmbit sexual. Heterosexualitat obligatòria és buscar aprovació i valoració masculina per a sentir-te més vàlida. És enaltir els homes per accions que fan les dones dia a dia. És aplaudir-los per qualsevol comentari decent mentre després critiques a dones que plantegen arguments revolucionaris sobre la violència que patim.\nL’oposició al BDSM, els escrits sobre com s’ha colonitzat la sexualitat femenina mitjançant el coit, les crítiques cap al fet que darrere del consentiment pot haver-hi obediència i manipulació… Quantes dones que es denominen feministes riuen quan altres companyes s’atreveixen a dir en veu alta tot allò que ens ensenyen a callar? Per contra, quantes vegades heu viscut que s’idolatri a un home del vostre voltant per no ser ni la meitat de bo en alguna cosa que altres dones?\nQue poc necessiten fer els homes perquè els posem en un altar. I que poc necessitem nosaltres d’ells per a conformar-nos i autoconvèncer-nos que no tots són iguals. Heterosexualitat obligatòria és prioritzar a l’opressor per sobre de nosaltres mateixes i de les dones del nostre voltant. Hem de sortir d’aquesta institució patriarcal i així començarem a ser una mica més lliures. Jo, com a dona que intenta practicar el feminisme en la seva vida diària, tinc clar on i en qui poso les meves energies, i vosaltres?\nEl feminisme no és igualtat. No volem evolucionar partint de la posició dels homes. Volem existir per nosaltres mateixes. El primer pas cap a l’alliberament depèn de tu mateixa.


“Las series que no me dejan dormir”, de Toni de la Torre | La Finestra Digital\n“Las series que no me dejan dormir”, de Toni de la Torre\nSi un dia vas entrar en una escotilla i et vas convertir en fan de “Perdidos”, si “House” és la teva droga diària, si el teu treball s’assembla a un capítol de “The Office” i de vegades t’agradaria impartir justícia com “Dexter”, si tu també et vas enamorar d’un Mr. Big o et sents confús com Tony Soprano, si quan arriben les eleccions votes a Bartlet, si els teus sopars familiars s’assemblen massa als de la família Fisher, si t’agradaria trobar al Dr. Massís … Si en el teu interior conviuen un Mulder i una Scully, si beus més cafè que Lorelai Gilmore i vas mossegar la poma de Wisteria Lane, si el teu guru personal es diu George Costanza, si formés part de la companyia Easy, si estàs convençut que en el fons de tot el que ens envolta és una trampa dels Cylon però confies en què el món es salvarà en l’últim minut gràcies a Jack Bauer … ¡Aquest és el teu llibre!.\n“Las series que no me dejan dormir” és un llibre on descobrir noves maneres de passar la nit en vetlla, on somriure amb la ironia camuflada entre les seves pàgines i l’apropament a molts records dolços d’aquelles sèries potser oblidades.\nÉs un llibre que convida a ser llegit de la pàgina 1 en endavant o de manera aleatòria i triant la sèrie per on començar, ja que de cada sèrie trobem una referència a una d’altre que també ens pot agradar. També és d’agrair les explicacions que es donen sobre termes com Spoiler o Cliffhanger, com la llista que ens facilita sobre les 10 cançons que no poden faltar en els ipods dels serieadictes, o fins i tot una part rosa de qui s’ha liat amb qui dins i fora de la pantalla.\nCada sèrie té unes dues pàgines on l’autor es recrea sense donar cap temut “spoiler” a no ser que sigui absolutament necessari. Es clar que hi ha sèries com “House” o “Perdidos” que guanyen en pàgines degut a la complexitat de trama i entusiasme per par de l’autor.\nÉs un llibre on es retrata molt bé el terme “serieaddicte” encara que pel meu gust falten algunes sèries.\nPerò això és com tot, necessita més temporades i és impossible satisfer a tothom. De la mateixa manera que un cop hem vist un capítol, el repassem i comentem per descobrir-ne els “ous de pasqua”, aquest llibre dona tanta informació que necessita una rellegida.\nI com tot ser humà i de la mateixa manera que hi han lapsus a grans pel•lícules, aquest llibre en fa un elogi en quant a lapsus o “ous de pasqua”, potser intencionats per “picar” als serieaddictes, com en sèries com “Firefly”, “Fringe” o “V”.\nSe que s’acostuma a dir el pecat però no el pecador, us deixò amb l’intriga doncs tot i que us donaré una pista: a “Firefly” hi ballen els números, a “Fringe” les lletres i a “V” tenim un còctel de noms i cognoms.\nEn aquesta crítica vull agraïr a l’autor i serieaddicte número 1, el senyor Toni de la Torre la seva resposta al meu e-mail. Gràcies per ser tan proper amb una simple lectora.\nPer fer-me sentir com un espectador de Seinfield, per plantejar idees com un NCSI, per donar una visió House de les sèries i per donar una lectura 24, aquest llibre es mereix un 8’5 i una recomanació a tothom per llegir-lo.\nToni de la Torre (Barcelona, 1981) és periodista i expert en sèries de televisió nord-americanes. Ha escrit llibres sobre: Perdidos, House, Friends i Heroes, tots ells en aquesta mateixa editorial, Ara Llibres. Col·labora habitualment en el programa de ràdio “El món de RAC1”, la revista “TimeOut” i el diari “Avui”. També col·labora en la secció La Teletulia al programa “Arucitys” a 8tv. Si voleu conèixer l’opinió del Toni de la Torre sobre algunes de les vostres sèries preferides podeu consultar: aquí o si preferiu aquí.\nAra LlibresToni de la Torre


15-M, on ets? | En lluita\nQuè va ser d’aquelles macros assemblees a les places? On van quedar aquestes manifestacions d’indignació, emotives i lúcides alhora, que el maig del 2011 van recórrer l’Estat espanyol? Què queda d’aquest moviment creatiu i confrontatiu que va sacsejar l’escena mediàtica de la península fa dos anys i mig? On va anar a parar la protesta d’aquells milers de persones que van mostrar els seus governs (municipals, autonòmics i estatal) que una altra política és necessària, que no som mercaderia en mans de banquers i polítics? Què n’ha quedat? On és el 15-M?\nCertament seria injust afirmar que el 15-M ha desaparegut. Qualsevol persona que segueixi mobilitzada al carrer sap que això no és així, ja sigui en una associació de veïns, un centre social, en una cooperativa o en alguna de les tantes plataformes contra les retallades, hi és, una mica si més no, el 15-M. Però aquesta constatació no eximeix de deixar d’interrogar-nos obertament què li ha passat a aquest moviment des dels seus primers dies fins avui. És evident que no passa per una fase d’efervescència, el moviment com a òrgan viu, canvia, es desenvolupa, muta. Per quines vies s’ha canalitzat tota aquesta energia social? Sota quines noves formes subjau l’esperit d’aquesta explosió social? Cap a on va el 15-M?.\nEns interroguem sense ànims d’oferir un diagnòstic taxatiu, com si es tractés d’una qüestió del passat, més aviat, ens interroguem, des d’una crítica militant, perquè pensem que la seva potència, ara difusa i dispersa, necessita d’una profunda reflexió que el torni a capacitar de múscul polític, organitzatiu, elements bàsics per a qualsevol projecte emancipador que aspiri a mantenir-se en el temps.\nSobre virtuts i contradiccions\nGran part de les contradiccions o conflictes subjacents en l’estat fragmentari que pateix avui el 15-M prové paradoxalment de les seves principals característiques que el van constituir com a tal. Identificarem les que creiem que són les més rellevants en la seva pràctica, més enllà de la trajectòria i complexitat de cada assemblea: l’horitzontalitat radical, el seu rebuig a tot agent institucional i l’aposta per allò “autònom” o la “autogestió”.\nDavant la vergonyant política parlamentària estatal i europea, submisa de poders extraparlamentaris com era i són les grans corporacions i la banca, no hi ha gaire secret en comprendre perquè es va definir el 15-M rabiosament horitzontal. La representació vista com un sofisma que amaga la tirania d’unes elits va ser per al 15-M una enemiga amb la qual no podia haver cap tipus de concessió, ni tan sols en les seves pròpies dinàmiques assembleàries. La democràcia directa com a contra paradigma de la política oficial no només va obrir experimentacions massives de isegoria (participació igualitària dels assumptes públics), sinó que es va projectar culturalment com una nova metodologia de la res publica, és a dir, del comú a tots i totes. El repertori assembleari és una de les grans aportacions que va recuperar el 15-M de la millor tradició obrera amb el positiu efecte d’expandir en diferents instàncies de la lluita social. Lamentablement, com tota eina que sobre valora ja no per la seva utilitat o valor sinó pel sol fet d’existir o ser, l’horitzontalitat en molts casos es va tornar un fetitxe, fins al punt, com va succeir en moltes “coordinadores” o “interbarris”, d’entorpir cegament els processos de decisió sobre qüestions estratègiques que convenien a la conjunció de les diferents assemblees d’un territori per actuar conjuntament.\nDe la radical horitzontalitat, sana sempre que no es divinitzi, es va acabar generalment en radical dispersió. I, al contrari del que pensen col·lectius com el Comitè Dispers, la dispersió té poc a veure amb una suposada “nova forma d’autoorganització”, sinó, més aviat, en el mitjà i llarg termini, amb la desactivació d’allò que en fem causa comuna; multiplica la diversitat, sí, però sota una base individualista, liberal, que va anar i va en detriment de les forces totals actives.\nLa segona virtut paradoxal en la praxi del 15- M va provenir d’una altra lectura evident de la realitat, la creixent burocratització dels principals representants de l’anomenada societat civil: partits polítics i sindicats (majoritaris, especialment), però també de les administracions locals que actuen com a braç guardià d’aquests interessos electoralistes. Allò “institucional” per a molta gent del 15-M és vist com un monstre kafkià que s’ho empassa tot, fins i tot a les persones, deixant-les sense ànima un cop passen pels seus laberints inextricables. D’aquí certa imperiosa necessitat de ser “originals”, de crear “noves estructures”, al marge del que estableix, allò “alternatiu” com a antídot d’allò oficial, encara que de vegades en aquesta recerca només s’acabés cedint terreny que disputar a les idees dominants (en els fòrums, debats, plans municipals) o bé s’acabés distanciant-se de la realitat quotidiana de la majoria amb projectes només a l’abast d’unes poques persones (ecoviles, consum alternatiu o ciberactivisme).\nEls dilemes ètico-polítics de les assemblees de treballar amb “institucions” es van presentar a l’hora d’emprendre accions reivindicatives més pro-actives que requerien necessàriament la col·laboració o la intervenció de les administracions. No pocs i poques activistes van mirar amb recel les activitats negociadores de la PAH amb els bancs, així com el treball amb seccions sindicals o què dir dels interminables debats sobre la participació de col·lectius “subvencionats” en tal o qual acció de protesta, totes aquestes mostres d’un conflicte intern dins del 15-M que encara que no va existir en un començament sí que va aparèixer a l’hora d’habitar la vida més material dels barris.\nAutogestió emancipadora o autarquia liberal?\nAixí, mentre les dues característiques primeres se centraven no tant en la crisi de la democràcia com en la crisi dins de la democràcia, la tercera, la defensa de “l’autogestió” o allò “autònom”, pretén oferir una mena de “tercera via” entre la horitzontalitat radical i el rebuig a allò institucional.\nAquest posicionament crític de “rebuig del poder” va suscitar grans debats dins de les assemblees quan els sindicats majoritaris van convocar protestes i vagues generals o quan col·lectius “del sistema” en general van voler buscar suport entre les assemblees del 15-M. Sota aquest pensament “autonomista” moltes vegades es va colar certa idea que Miguel Mazzeo, basant-se en l’experiència piquetera post-argentinazo (2001), va denominar “socialisme en un sol barri” (Miguel Mazzeo, “¿Qué (no) hacer?”. Veure també “El autonomismo y su influencia en el 15-M”), és a dir , una praxi que per autodefinir “autèntica” va acabar en un aïllament purista que sospitava de tota influència “externa”.\nNo obstant això, els projectes que han estat capaços de mantenir-se en el temps fins arrelar en una legitimitat social majoritària han estat justament aquells que han comprès que per canviar les coses no són suficients bones idees, sinó, també, bones tàctiques, bones estratègies i mobilització social sostinguda. Aquí hi ha els exemples de les PAHs i les Marees de tot tipus que es coronen com unes de les noves formes polítiques d’unir a militants i no militants en lluita. “L’autogestió” com a mera gestió “dels nostres particulars problemes” (que sembla més aviat una reedició postmoderna del “jo i les meves circumstàncies” d’Ortega i Gasset), lluny està de l’autonomia obrera dels anys 70 contra l’empresa capitalista i l’estat franquista. En un món tan interdependent com el que vivim, les nostres causes estan més a prop del que pensem, només el treball conjunt, transparent i respectuós dels espais, amb objectius determinats, podrà materialitzar la indignació social en poder popular.\nEl balanç del 2013 pel 15-M no sembla a primera vista massa satisfactori. Però si tenim en consideració les múltiples formes en que la indignació ha infiltrat el cos social de les actuals lluites (contra la Llei Wert, contra les privatitzacions d’hospitals, ocupacions d’habitatges i edificis, etc.), el panorama no pot ser pessimista. El 15-M per a moltes persones, activistes o no, s’ha tornat una forma d’activisme polític, d’inconformitat social, plenament incorporat al patrimoni comú del carrer.\nPerò aquí sorgeix un altre problema: el temps polític obert en part per la crisi capitalista i, després, pel mateix 15-M, ha fet sorgir noves (i no tan noves) propostes rebels que van ocupant poc a poc el buit de poder que ha anat deixant el 15-M , exemple d’això són iniciatives com Alternativas Desde Abajo a Madrid, l’Assemblea Ciutadana d’Andalusia, el Partit X, el Front Cívic, el Procés Constituent i moltes més, però a més, com en tot procés dialèctic de forces antagonistes, també han sorgit projectes que se situen ideològicament a les antípodes de les anteriors, com ara el Movimiento Ciudadano d’Albert Rivera o l’auge, a Catalunya, d’un cert indepedentisme neoliberal que ha estat capaç, gràcies a la burgesia mediàtica, d’ofegar la qüestió social sota l’ambigu “Dret a decidir”.\nQuè li espera al 15-M el 2014? Els moviments socials, en general, neixen, es desenvolupen i muten cap a altres formes d’acció política obrint noves possibilitats de ruptura del sistema, però ningú té la bola màgica per saber quan serà el moment decisiu ni quina forma tindrà aquest o aquests subjectes revolucionaris .\nEls excessos i defectes del 15-M que hem tractat de caracteritzar no són obstacles insuperables, però dependrà de la capacitat reflexiva de les persones que l’integren per donar-li la volta, de la seva articulació territorial a diferents escales, de la seva connexió amb altres col·lectius i de la definició dels seus objectius a curt i llarg termini. Aquests són els reptes que té el 15-M per davant, podrà superar-los?.\nAnticapitalisme, Moviment 15-M


Cal Casals - Ajuntament de Piera\nEts a: Inici » Recorregut arquitectònic » Cal Casals\nVista del complex tripartit de Cal Casals: la casa, la fàbrica i els assecadors\nVista del conjunt de Cal Casals. En primer terme la casa i en segon els assecadors de la fàbrica (2015)\nPrimer pis dels assecadors de la fàbrica, on s’observa el mo- viment dels maons col·locats a través, mecanisme constructiu que tenia l’objecte de ventilar l’edifici (2015)\nDE COURE TERRISSA A FER TEIXITS\nCap a 1850, el fabricant Francesc Casals Nin i Teresa Duran Andinyach (un jove matrimoni procedent de Teià, a la industriosa comarca del Maresme) van instal·lar una fàbrica de teixits de cotó a sobre d’una vella bòbila de coure obra i peces de terrissa que hi havia a tocar del torrent de Comelles. Les arcades de la vella bòbila van servir de fonamentació per a l’edifici industrial que es va erigir com una de les primeres indústries tèxtils de Piera.\nEl 1860 la fàbrica ja estava en funcionament i es coneixia amb en nom de Cal Casals. El conjunt el formen tres edificacions allargassades: la casa, la fàbrica i els assecadors, construïts sobre els antics forns. L’edifici dels assecadors és una llarga construcció de nou cossos, amb dos pisos, coberta a una sola vessant i amb les façanes calades com si fossin un colador, on els maons col·locats a través permetien regular la ventilació en funció de les necessitats de l’assecatge dels teixits.\nL’edifici destinat a l’habitatge, on vivien els Casals Nin, es tracta d’una construcció també allargassada, amb la façana principal encarada al sol, que disposa de planta baixa, pis i golfes. Una escala exterior permet l’accés del jardí a la terrassa del primer pis, l’estança noble de la casa. Actualment la finca pertany a la família Llobet Petrus, descendents dels Casals.


El Regal rep el campió a corre-cuita\nBÀSQUET- LLIGA ACB\nDAVID JOVER BARCELONA. 26/02/2011 00:00\n260x366 Xavi Pascual haurà de buscar solucions imaginatives per contrarestar el cansament i el poc temps de preparació. / T. BOZOGLU / EFE Xavi Pascual haurà de buscar solucions imaginatives per contrarestar el cansament i el poc temps de preparació. / T. BOZOGLU / EFE\nEls duels contra el Caja Laboral d'aquest 2011 tenen un component èpic. Partits molt importants i de molta transcendència, unes semifinals de la Copa del Rei i un partit de la Lliga ACB que no es poden preparar en les condicions esperades pels entrenadors, que sempre volen tenir controlat fins a l'últim detall i que s'han de conformar amb 24 hores, o menys, per poder preparar un Barça-Caja Laboral en condicions.\nEls culers van arribar ahir al migdia a Barcelona després de la seva gran victòria a la pròrroga contra el Maccabi (85-92) i van fer un entrenament suau de recuperació gairebé després d'aterrar a l'aeroport del Prat. Per tant, el fet de jugar dijous i dissabte fa que Xavi Pascual hagi d'improvisar un partit tan important com el d'avui (18 h, Teledeporte) contra un dels rivals més complicats del panorama ja no nacional sinó europeu, el Caja Laboral de Dusko Ivanovic.\nA la Copa del Rei, però, també va passar un fet semblant, ja que el divendres 11 de febrer els blaugranes van derrotar l'altre equip català, el DKV Joventut, i l'endemà, menys de 24 hores després, s'enfrontaven als bascos. El final de la història va ser feliç, com un conte. Victòria àmplia i generosa a les semifinals (92-73), amb 26 punts de Juan Carlos Navarro.\nEn els últims anys el Caja Laboral ha estat la bèstia negra del Regal Barça en totes les competicions. L'any passat va ser l'únic equip que va aconseguir superar els de Xavi Pascual en l'ACB al Palau Blaugrana. En Lliga regular els blaugranes no van perdre cap partit, van fer un rècord de 17-0, i els dos partits en què van caure van ser en el play-off contra els d'Ivanovic en una final per a l'oblit.\nEl d'avui serà el partit número 50 entre els dos equips amb el Barça com a local. El balanç és clarament favorable per 34 triomfs i 15 derrotes, però en els últims deu partits en què s'han vist les cares el Caja Laboral s'ha emportat sis partits i el Regal, tan sols quatre.\nMillor atac vs. millor defensa\nI és que avui l'aficionat al bàsquet podrà gaudir del millor equip de la competició en l'aspecte ofensiu contra el millor en l'àmbit defensiu. El Baskonia té el millor atac, amb 79,6 punts per partit, però visita l'equip que defensa més bé d'Europa, el Barça, que tan sols rep 65,1 punts. Els de Pascual ataquen defensant.


Villa Can Roca Mallorca Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nVilla Can RocaL´escorball, 28, Campos, Mallorca, Espanya - Veure al mapaExcepcional10,0Basada en1comentariVilla Can RocaVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 24 fotosUbicació excepcional 10,0Veure al mapa10,0UbicacióParticularitats que li encantaranaire condicionatbalcó/terrassatransport hotel/aeroportesports d'aigua (no motoritzats)\nSobre l'allotjamentDescripcióDissenyat tant per oci com per negoci, Cas cosí està situat idealment a Sa Rapita; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Cas cosí, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha transport hotel/aeroport, instal.lacions de barbacoa, lloguer de bicicletes. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, balcó/terrassa, ventilador, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses buceig, pesca, equitació, esports d'aigua (no motoritzats), per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Cas cosí.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatestris de cuinasala d'estaraparell de televisióforn microonesservei de planxabalcó/terrassaneveratelevisió de pantalla planacafetera/teteraplat de dutxaTV satèl•lit/cablecuina americanarentadoraventiladorempolles d'aigua de cortesiarenta vaixelles Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantEn arribar, cal abonar un dipòsit de 250 EUR per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.


Divuit contagiats en un brot a l'hospital de la Seu que veta les visites a pacients - Poble Andorrà\nDivuit contagiats en un brot a l’hospital de la Seu que veta les visites a pacients\nCatorze dels afectats són asimptomàtics, mentre que hi ha quatre amb símptomes que no són greus\nUn brot del virus que afecta divuit persones ha portat al Sant Hospital de la Seu a anul·lar les visites als pacients. En concret, els afectats són nou treballadors, vuit pacients i una persona en pràctiques. Dels divuit casos només hi ha quatre que presentin símptomes, segons han explicat fonts properes a l’ajuntament de la capital de l’Alt Urgell, i la resta són asimptomàtics. Cap dels quatre amb afectació es troba en estat greu. El centre fa un cribatge general al centre per descartar més positius.\nEl Sant Hospital ha explicat que d’altres mesures que s’han adoptat són augmentar la sectorització dels pacients a dins mateix del centre i anul·lar tota aquella activitat programada pels pròxims 10 dies, tret de tractaments quimioteràpics, obstetrícia i urgències, en l’espera de l’evolució de la situació. D’aquesta manera, queden anul·lades les consultes externes i cirurgies programades fins a nova ordre. En funció de l’evolució es valorarà de reprogramar-ho tot amb la celeritat més gran possible.\nQuant a la sectorització, els pacients Covid positius o aïllats resten a la primera planta, mentre que a la segona planta s’hi ubiquen tots els pacients “no Covid” del centre, l’Àrea Maternoinfantil i l’Hospital de Dia. A la tercera planta s’hi ha traslladat els pacients de la Unitat Sociosanitària ingressats al centre. Tanmateix, s’ha fet l’estudi de tots els professionals i pacients de la Unitat Sociosanitària que estan a l’Edifici del Seminari i aquests han sortit tots negatius.\nDes de la direcció de l’FSH lamenten “els inconvenients que aquest fet us pugui causar” i agraeixen “la col·laboració de tothom per mirar de controlar aquesta situació”.\nActualment hi ha cinc ingressats al centre amb el virus i 42 confinats per la malaltia a domicili. La taxa de contagi per cada cas és d’1,17, mentre que el risc de contagi (casos en els últims set dies) se situa en 553.\nConsternació al comerç per la mort de Marcel·lí Roca, un dels pioners de l'Avinguda Meritxell


CLUB ATLÈTIC IGUALADA TRIATLÓ: abril 2015\nCAMPIONAT D'EUROPA DE DUATLÓ 2015\nBrillants actuacions d’Anna Noguera i Jordi Moreno del CAI triatló Petromiralles al Campionat d’Europa de duatló\nAnna Noguera medalla de bronze i Jordi Moreno 4art a la seva categoria\nEl passat cap de setmana, dos triatletes del CAI triatló Petromiralles van participar al Campionat d'Europa de Duatló celebrat a Alcobendas (Madrid) en representació d'Espanya.\nDissabte a les 15h era el torn d'Anna Noguera, que corria en èlit-sub23 femení sobre les distàncies de 10km corrent (4voltes), 40km en bici (8voltes) i 5km corrent (2voltes). La cursa va tenir poques representants de cada país però d'un gran nivell, amb grans diferències entre les primeres i les darreres, que eren eliminades en ser doblades durant el tram de ciclisme. La triatleta del CAI patia molt durant el primer sector corrent, però en el ciclisme les coses canviaven, ja que remuntaria fins a la 13a posició absoluta i 3a sub23. Durant el darrer sector a peu perdia dues posicions absolutes, però mantenia la 3a posició sub23 i per tant obtenia una merescuda i brillant medalla de bronze, per darrere de Giorgia Priarone (ITA) i Georgina Schwiening (GBR).\nEl diumenge a les 12h era el torn del Jordi Moreno, que participava en la categoria AG55-59 en la mateixa distància que la categoria èlit però enfrontant-se al sector de ciclisme en solitari (sense dràfting). Les condicions meteorològiques eren molt desfavorables, i van endurir la cursa fins a tal punt que molts dels participants van haver de ser atesos pels serveis d'emergència a causa de caigudes en el tram de ciclisme i hipotèrmies en diferents graus. El Jordi va superar les adversitats amb gran solvència, i es va fer amb una excel.lent 4a posició tot i no poguer exprimirse al màxim durant els 40km de ciclisme.\nPublicado por DAVID ARAGON en 1:18 No hay comentarios:\nTRIATLÓ TERRES DE L'EBRE 2015 I TRIATLÓ SPRINT DE BLANES 2015\nInici de temporada de triatlons del CAI triatló Petromiralles amb el doble olímpic de Terres de l'Ebre\nDiumenge 26 abril va arrancar la temporada de triatlons dins el circuit català amb les prova de llarga distancia de Terres de l'Ebre.\nLa prova de Terres de l'Ebre es va disputar sobre distancia doble olímpic: 3000 metres de natació, seguits de 80km de ciclisme i per acabar 20 km de cursa a peu. Els guanyadors de la prova foren Xavier Torrades i Ester Hernandez del CN Reus Ploms.\nPer part del CAI triatló Petromiralles excel·lents resultats amb una gran actuació de tot l'equip que van poder finalitzar aquesta duríssima prova que va comptar amb 400 inscrits.\nEls resultats dels components del CAI triatló Petromiralles foren:\n31º Hector Colom 4h36m\n38º Joan Riera 4h37m\n184º Joan Montaner 5h13m\n241º Bernat Vinyals 5h29m\nPer equips bons resultats amb una 17ena posició d'un total de 40 equips classificats.\nÈlia Ibarra del CAI triatló Petromiralles 5ena al triatló sprint de Blanes\nEl passat diumenge 26 d’abril va arrancar la temporada de triatlons dins el circuit català a Blanes. Es va celebra la V triatló Vila de Blanes en distància sprint sobre les distàncies de 750 metres de natació, 20 km de ciclisme i 5 km de cursa a peu. La prova va ser guanyada per Nan Oliveras del CE Where is the Limit? i Anna Flaquer del FastTriatlon Club.\nL’equip del CAI triatló Petromiralles va tenir la representació en aquesta prova, de la jove triatleta Èlia Ibarra debutava en aquesta distància acabant amb una magnífica 23a posició absoluta i 5a de la seva categoria; cadet, d’un total de 66 noies participants amb un temps total de 1’17’’54.\nPublicado por DAVID ARAGON en 0:44 No hay comentarios:\nCAMPIONAT D'ESPANYA DUATLÓ SPRINT A SORIA 2015\nJordi Moreno del CAI Triatló Petromiralles es proclama campió d’Espanya de duatló en distància curta.\nEls components del CAI Triatló Petromiralles (Jordi Moreno, Daniel Baraldés i Marc Moreno) al nivell més alt del duatló nacional a Sòria.\nTres duatletes del CAI Triatló Petromiralles van participar el passat cap de setmana al Campionat d'Espanya de Duatló que se celebrava a la ciutat de Sòria. El dissabte es va disputar la prova reina, amb els millors 100 duatletes nacionals entre els quals van prendre la sortida Daniel Baraldés i Marc Moreno, que van aconseguir el 48è i 65è lloc de la classificació general, en una cursa molt ràpida i un circuit de bicicleta força exigent. El primer classificat va ser Emilio Martín (CD los Triatletines) amb un temps de 00:57:43 proclamant-se campió d'Espanya i en categoria femenina la guanyadora va ser Claudia Luna (CN Mataró) amb un temps de 01:05:35.\nEn la jornada de diumenge es va disputar les categories per grups d’edat on el duatleta igualadí Jordi Moreno es proclamava campió d’Espanya en GGEE 55-59 en distància curta (10km correr + 40km ciclisme + 5km correr) , després de fer una cursa en solitari en la que encara va aconseguir augmentar en tres minuts la diferència amb el seu perseguidor i finalitzant amb un molt bon registre de 2:20:17.\nPublicado por DAVID ARAGON en 2:16 No hay comentarios:\nDUATLÓ DE VIC 2015\nRepresentació del CAI triatló Petromiralles al Duatló de Vic\nEl passat dia 12 d'Abril es va disputar el duatló de la ciutat de Vic, última prova de la lliga de clubs i que va comptar amb un total de 600 inscrits. Els participants van iniciar la prova amb un tram de 7km de cursa a peu, seguits de 33km de ciclisme força exigents, pujant primer a l'alt de la Mansa i després al Coll de Romagats, i per acabar, 3km de cursa a peu.\nLa prova la va guanyar Erik Merino del CN Reus Ploms amb un temps d'1:30:44, imposant-se a l'últim tram a peu. En categoria femenina, va guanyar Sara Loehr del CN Vic ETB amb temps d'1:42:03 encapçant la cursa des d'un bon inici.\nPer part dels duatletes del CAI Triatló Petromiralles, van participar Ramon Lladó, realitzant una cursa molt regular en tots els sectors; Josep M. Planell fent una gran remuntada en el tram de bici; i Josep Cantero, com a tercer home de l’equip i acabant amb bones sensacions en tots els trams.\nJosep M. Planell: 119è (2n Júnior) amb 1:45:11\nRamon Lladó: 150è amb 1:47:46\nJosep Cantero: 280è amb 1:56:12\nPublicado por DAVID ARAGON en 2:13 No hay comentarios:\nTRIATLÓ TERRES DE L'EBRE 2015 I TRIATLÓ SPRINT DE ...


DOBLE PROGRAMA · Concert de IALMA i actuació del ballarí QUIM BIGAS - DANSÀNEU - FESTIVAL DE CULTURES DEL PIRINEU\nDOBLE PROGRAMA · Concert de IALMA i actuació del ballarí QUIM BIGAS\nIALMA és un dels grups de world music més potents de l’escena internacional i suma les veus de les seves solistes al talent de músics de gran prestigi com l’acordionista Didier Laloy, que farà una masterclass d’acordió l’endemà dilluns, 2 de juliol, al matí. Per la seva banda, el ballarí i coreògraf QUIM BIGAS presenta Molar, una de les seves peces més premiades.\nBigas, format en informació i documentació, dansa, coreografia i arts performatives a Espanya, Àustria i Holanda, i vivint a cavall entre Barcelona i Copenhagen, Quim Bigas compagina el seu treball artístic amb la docència (a l’Escola de Dansa Contemporània de Copenhagen). Interessat en els processos informatius que es generen dins els procediments creatius, les seves peces tenen elements de recerca i de provocació. Després dels seus primers espectacles (Història d’una pobra cadira, 2008; Showing Godiva, 2013), presenta aquest Molar, un projecte enèrgic i vitalista centrat en la felicitat i el comerç de les emocions, amb el cos com a protagonista principal. Una peça que planteja les emocions col·lectives com una font de moviment important per a la societat actual.


Remote Play obligatori en Play Station 4 – ALERTA JOCS\n29 Mai 2013 PauSoler\nRemote Play obligatori en Play Station 4\nEn la conferència del darrer mes de Febrer on es van presentar les característiques de Play Station 4, es va anunciar la funció de Remote Play entre PS Vita i PS4. És a dir, la possibilitat de poder jugar des de qualsevol part de la casa mitjançant la portàtil com comandament i pantalla.\nJuan Rubio, redactor del portal www.vandal.net ha trobat una resposta del mateix Shuhei Yoshida (president de Sony Computer) confirmant-li que Sony està obligant a les creadores de jocs que tinguen aquesta característica.\nJuan Rubio- “Acabe de llegir que tots els jocs de PS4 utilitzaran la funció del Remote Play. És això veritat? Pense que seria fantàstic per als dos sistemes PS4 i PS Vita.”\nYoshida- “Sí, és veritat menys en els jocs que necessiten un maquinari específic com la Càmera. Serà genial jugar a jocs de PS4 en la PS Vita.”\nAquesta funció ja la van anunciar amb Play Station 3, però tan sols alguns jocs han tingut la sort de poder tenir-la com God of War Collection I i Shadow of the colossus i ICO HD. És una molt bona noticia per als usuaris amb les dues consoles. La següent bona noticia seria que amb la portàtil es pogueren fer accions d’interacció amb el joc tal i com es pot fer amb la WiiU.\nPrevious Primeres imatges de Sonic: Lost World per a Wii U i Nintendo 3DS\nNext Ja està disponible la Demo de The Last of Us


Informa La Veu de l'Ebre que l'alcalde d'Amposta, Joan Ma. Roig, ofereix un pacte a Esquerra per a la propera legislatura, aconsegueixi o no CiU la majoria absoluta al consistori. I demana definició envers el pacte per part d'Esquerra abans de les eleccions, per tal que l'electorat sàpiga les intencions de cadascú.\nSobre els pactes d'Esquerra i CiU a Amposta penso el mateix que els pactes a Catalunya. Tindria sentit que es pactés amb un partit que ha defensat el transvasament i que no és capaç de desdir-se'n, ans al contrari, continua parlant d'interessos polítics darrera de les manifestacions? Dit això, potser no seria estrany tampoc que es produïs aquest pacte a la nostra ciutat. Allò que no s'aconsegueix a Catalunya es pot aconseguir localment. I de passada, l'alcalde ara posa la pilota al terrat d'Esquerra, qui haurà de presentar la seva postura, molt probablement d'equidistància. Qui sap, potser prefereixen CiU als socialistes.\nAra bé, és també curiós que sigui l'alcalde qui prengui la iniciativa i no l'alcaldable que el substituirà, Manel Ferré, en relació a sondejar Esquerra per pactar.\nEscrit per Unknown a 30.11.06 0 comentaris Enllaços que hi fan referència\nEtiquetes: Amposta, política, Terres de l'Ebre\nSi heu fet alguna assignatura de programació lineal, ja sigui a enginyeria en Informàtica o a Economia/ADE (Investigació operativa), coneixereu Simplex, un mètode de resolució de problemes de programació lineal. PHPSimplex és una eina en línia orientada a alumnes per solucionar aquest tipus de problemes i veure el procés de solució. Jo quan vaig estudiar, si no recordo malament vaig utilitzar Matlab.\nAvui hem fet examen de pedagogia. Crec que almenys he aprovat. 5 preguntes de 2 punts cadascuna. Ens hem fet nosaltres la correcció. Ara de pedagogia ens queda la darrera part, fer la unitat didàctica.\nEscrit per Unknown a 29.11.06 0 comentaris Enllaços que hi fan referència\nEl País té un espai al seu web dedicat a presentar els blocs que creuen més interessants i els seus autors. L'espai es diu Blog de bloggers. N'he trobat un molt interessant, Yo y mi garrote, el bloc d'un noi de 32 anys que està internat en un center psiquiàtric i que com teràpia individual, se li permet escriure un cop a la setmana al seu bloc. Aquest noi no se separa mai d'un garrot de plàstic, excepte alguns cops, quan li deixen una guitarra, i sempre que li deixen un portàtil. Diuen que s'ha vist que en alguns casos de malalties mentals, la realització d'activitats com la realització de programes de ràdio, fan que els trets d'aquestes s'atenuïn. En el cas d'aquest noi s'ha comprovat que la desestructuració del seu pensament agut retrocedeix quan escriu al seu bloc.\nEl repositori de projectes lliures per a Mac OS X, MacForge, ha superat els 40.000 projectes.\nEl video del PSOE ja ha estat penjat a YouTube.\nEscrit per Unknown a 28.11.06 0 comentaris Enllaços que hi fan referència\nD'alguna manera penso que de tant en tant va bé recordar les incoherències de qui dia rera dia et posa el dit a l'ull per denunciar les teves accions. I més si aquestes incoherències coincideixen justament amb les accions que a tu se't diu que fas malament. Sortir al carrer i escoltar la gent quan abans no es feia. Rebutjar un procés de pau que abans es recolzava. Són dos dels casos claríssims en què el PP està destacant aquesta legislatura. I era d'esperar que els socialistes acabessin fent un video on es fes una mica de memòria de quines eren les postures del partit i dels líders populars l'any 1998. El problema és que això dels videos o dels DVD mostra la realitat des de l'òptica d'uns únicament i no deixa de ser una forma esbiaixada de presentar les coses.\nAhir pedagogia. Les mesures a secundària i la tutoria. I repàs de continguts, perquè dimecres tenim examen. Fa 7 anys que no faig cap examen. Sí que he estudiat però, de forma tradicional no. Veurem com surt.\nLA MARFANTA parla de la notícia del dia a les Terres de l'Ebre i a Amposta. Marta Cid serà l'alcaldable d'Amposta a les properes eleccions municipals del 2007. Aquesta és una aposta que considero més encertada per a Esquerra que no pas la que s'havia fet -potser precipitadament- amb Carles González. Cal tenir en compte que s'han d'enfrontar CiU, amb un equip que pot canviar però, que en essència tampoc no diferirà molt de l'actual, el PSC, amb un equip que potser tampoc canviarà -tot i que pugui tenir la imatge tocada pel cas Rius-, i Esquerra, qui després d'una legislatura amb una oposició per al meu gust poc activa, necessita jugar una carta forta. És clar que això són punts de vista personals, des de fora de l'àmbit de partit.\nEscrit per Unknown a 27.11.06 0 comentaris Enllaços que hi fan referència\nHa nascut un web, Ingenieros de primera, per parlar sobre el futur de l'enginyeria en Informàtica i de l'enginyeria tècnica en informàtica. I no per parlar del futur esperançador de les titulacions i de la professió, sinó del futur negre, a causa de les directrius del govern espanyol sobre les mateixes. La convergència Europea, Bolonya, juntament amb les directrius del govern, poden suposar que l'enginyeria en Informàtica passi a convertir-se en una titulació de Grau en enginyeria en especialitat Informàtica, mentres que altres enginyeries conservaran el seu rang, com l'enginyeria Industrial.\nD'això en parlen també al web del Col·legi d'Enginyers en Informàtica del Paías Basc. Ara mateix no tinc notícies sobre la postura del COEIC, tot i que estic esperant saber alguna cosa.\nJa de passada, aquí teniu un document sobre els perfils i competènies relacionades amb la informàtica. Si algú creu que això es correspon amb la realitat va arreglat.\nEscrit per Unknown a 27.11.06 1 comentaris Enllaços que hi fan referència\nAquest cap de setmana el PP va donar suport de l'Associació de Víctimes del Terrorisme (AVT). El PP, partit que la legislatura passada al carrer li feia ben poc cas, ara diu que el govern ha d'escoltar la gent que es manifesta. Sigui contra la negociació amb ETA, contra la reforma educativa, contra els matrimonis entre persones del mateix sexe, contra el retorn dels papers confiscats pels franquistes a Catalunya, el PP se suma a les reivindicacions de carrer que abans tan rebutjava. De vegades potser seria convenient deixar que la ciutadania opinés més cops que no només cada vegada que cal triar nou govern. Quan hi ha temes tan polèmics que afecten la societat, i quan hi ha dos grans blocs polítics confrontats, un referèndum potser donaria una solució sobre què pensa realment la gent. És clar, aquest referèndum hauria d'anar precedit d'una campanya sense soroll, sense demagògia, explicant clarament les postures de cadascú. Però, sincerament, crec que potser així acabaríem amb tanta polèmica diària al voltant del terrorisme, per exemple.\nUn web francès proporciona la cerca de cançons simplement xiulant-les o cantant-les de la millor manera possible. [clic]\nMirava de trobar un enllaç al video del PSOE sobre la treva d'ETA de l'any 1998. Sembla que el publicaran a la televisió socialista per Internet, PSOETV. Els socialistes, amb el seu web televisiu no donen exemple sobre formats oberts i programari lliure. Un primer missatge ja us avisa que sense Internet Explorer no us asseguren que ho visualitzeu correctament. I després heu d'instal·lar un connector addicional per poder veure el video. I després ens han d'assegurar suport per al programari lliure i la neutralitat tecnològica?\nLa majoria d'espanyols, el 59% segons un estudi estadístic, odia l'atenció telefònica automàtica. Qui no ha hagut de prémer tecles com resposta de preguntes de l'estil "si desea realizar una consulta técnica pulse 0" o "si desea hablar con un operador pulse * o no diga nada",... ? Ens sentim ignorats per les empreses que ens donen servei? I tant! Tot automatitzat. El problema passa a resoldre's segons la política de cues establerta i de forma totalment despersonalitzada. I de passada no et pots quedar descansat maldant la persona que t'atén. Jo sóc dels que deixa passar les opcions per parlar amb l'operador/a humà/ana.\nLa número 2 del PP català, Montserra Nebrera, diu que el català està en perill, com podeu veure resumit a e-noticies. Jiménez-Losantos es posarà com una fera demà.\nEscrit per Unknown a 26.11.06 0 comentaris Enllaços que hi fan referència\nLA MARFANTA publica avui una entrada que potser significarà l'inici d'una setmana interessant, políticament parlant. Demà al matí Marta Cid ha convocat una roda de premsa a Amposta per parlar del seu futur polític. Gustau fa unes quantes conjectures sobre de què pot parlar l'ex-consellera d'Educació. A mi em vénen dues coses al cap. Una, que anunciï que serà delegada del govern, com ja ha sortit en algun mitjà publicat, tot i que hi ha qui això no ho veu factible, donada la seva condició de diputada. L'altra, que sigui alcaldable per Amposta. És complicat perquè evidenciaria una manca de confiança per l'actual candidat, Carles González, i també una precipitació considerable pel seu nomenament fa uns mesos. Però, potser és una aposta més encertada, perquè ha estat consellera, la consellera que ha estat en el càrrec quan s'ha creat l'Escola Oficial d'Idiomes a Amposta, i perquè el seu carisma també és més gran -sense desmerèixer l'actual candidat-. Algun cop ja he comentat que Esquerra, amb aquest candidat i amb l'oposició que ha fet -amb poca crítica en el moment que tocava- no ho tenia gaire bé per treure CiU del consistori. Això no vol dir que aquesta fos una aposta segura tampoc.\nVeurem demà quina és la notícia.\nAvui a migdia mirava la tele. A Telecinco crec que era el programa El buscador, on han volgut introduir una nota graciosa i originak, parlant de les semblances dels participants d'Operación Triunfo i altres personatges. S'han deixat però, de dir que s'havien publicat prèviament en aquest i aquest altre lloc.\nAhir, psicologia. Molt cansat després d'una setmana tan plena de CAP.\nEscrit per Unknown a 25.11.06 0 comentaris Enllaços que hi fan referència\nAvui el diari La Vanguardia publica un article amb el títol Pressident del Gover (d'Enteça). El signa Màrius Serra. És un article divertit, que parla del català de nivell S que té José Montilla. De nivell S perquè no fa ni una s sonora, sinó que les fa totes sordes. Aquesta forma de parlar no és gens estranya de sentir si us moveu per Barcelona, i sobretot per la seva àrea metropolitana. L'article descriu altres perles de pronunciació de Montilla, com la iodització, pronunciat les j d'inici de paraula com i, o l'absència d'apòstrofs davant de vocal en el discurs. És un fet destacable que un president de la Generalitat ofereixi aquesta imatge tan dolenta quant al domini de la llengua.\nNota curiosa. L'article es publica en un diari que es publica en castellà, La Vanguardia.\nEscrit per Unknown a 24.11.06 0 comentaris Enllaços que hi fan referència\nL'Assemblea Nacional Francesa adoptarà programari lliure en els ordinadors dels diputats, tant quant a sistema operatiu com quant a aplicatius que s'utilitzen. Mentrestant, el nostre Congreso de los Diputados quin sistema operatiu està utilitzant? [clic]\nAvui, excepcionalment, hem tingut classe del CAP. Fa unes setmanes vam anar a classe i es va suspendre per motius tècnics. Ens han vingut a veure els professors de psicologia del desenvolupament i de psicologia de l'aprenentatge i de l'educació. Hem fet un repàs de temes del curs i hem donat la classe que teníem pendent. Ni dir que ha estat com de la nit al dia, poder gaudir per un dia de la presència física dels professors a Tortosa. Les classes han estat fantàstiques, almenys en la meva opinió.\nAixò fa que sigui més negativa l'opinió envers aquest CAP. Estem en inferioritat de condicions. La classe per videoconferència, a banda de si falla o no, és un sistema que per a classes tan grans no ajuda gens. I si tenim en compte que estem en un curs de formació de futurs professors de Secundària, no se'ns està predicant amb l'exemple. És clar, aquesta crítica no va cap als professors. No ho ha anat mai. Va cap a qui ha decidit tirar endavant un curs de forma precipitada, qui sap si per poder dir que aquest any es fa el CAP a les Terres de l'Ebre. Un dia se'ns va dir que havíem de veure-ho pel costat bo, que potser si no fos així, no faríem el CAP. Venia a significar això com allò d'estar agraïts només pel fet de tenir l'oportunitat. Som grans, tots som adults a classe. Sabem que d'agraïment només no es viu. I sabem que tenim el dret a queixar-mos, ni que sigui perquè el curs vinent no s'atreveixin a fer aquest nyap.\nEscrit per Unknown a 23.11.06 0 comentaris Enllaços que hi fan referència\nToni Espanya ha tornat a escriure al seu bloc després de bastant de temps. I ho ha fet per parlar sobre la polèmica sorgida al voltant de l'alcalde i els seus negocis immobiliaris. [clic]\nTortosa ha estat oblidada pels mitjans que s'han fet ressò de l'estrena aquesta setmana de la pel·lícula El Perfum. El diari Avui, per exemple, diu que la majoria d'escenes van ser rodades a Barcelona, Girona i Figueres. L'Ebre no és important, malgrat que aquí els mitjans locals sí que en van parlar en el seu moment. Ahir al Telenotícies de TV3 també vaig sentir parlar només de Barcelona quan van parlar de la pel·lícula. Cal recordar que no és el primer cop que passa. La pel·lícula Sàhara no es va estrenar precisament amb els mitjans comentant que estava rodada al Delta de l'Ebre.\nEscrit per Unknown a 23.11.06 2 comentaris Enllaços que hi fan referència\nHo he trobat a Menéame. Aquí teniu un enllaç a un curs de Gimp en format Wiki, [clic], fet públic al wiki per l'Oficina de programari lliure de la Universitat Politècnica de Valladolid.\nAhir dimecres, pedagogia. Atenció a la diversitat. Principis d'integració dels alumnes amb necessitats educatives especials i mesures d'integració, per acabar amb un video, un reportatge sobre Pablo Pineda, l'única persona a Europa diplomada i que té síndrome de Down. Avui dijous classe extra de psicologia, per recuperar la que no es va fer -no per culpa nostra- fa unes setmanes. I demà divendres la classe habitual. Uf!\nArribeu fins el final. Això es pot veure a Operación Triunfo aquest any. Sembla que la ridiculització de les persones comença a aflorar als realities, com ja es va criticar de Supermodelo 2006.\nI aquí, la versió Buenafuente.\nEscrit per Unknown a 22.11.06 2 comentaris Enllaços que hi fan referència\nEscrit per Unknown a 22.11.06 0 comentaris Enllaços que hi fan referència