MESA SECTORIAL SERVEIS GENERALS 24/02/2022\nViernes, 25 Febrero 2022 12:24\nMESA SECTORIAL DE SERVEIS GENERALS 22/02/2022\nEn data 24/02/2022 s'ha celebrat la MS i s’han tractat els següents temes:\nModificació RLT. El més destacable d'aquestes modificacions és la creació de nombroses places d'auxiliars i ordenances per als centres educatius, tot amb vista a ampliar l'horari dels centres i augmentar l'oferta de formació professional. Altres modificacions han afectat a titulacions o canvis de cossos per adaptar la RLT.\nDes d’UGT hem demanat l’homogeneïtzació dels complements específics, reivindicació històrica i que afecta col·lectius com els d’atenció al públic, els menescals, els fisioterapeutes… L'administració es compromet a estudiar aquestes homogeneïtzacions i que passem per escrit la proposta, per descomptat que li farem arribar.\nBases borsa extraordinària cos facultatiu superior, escala humanística i de ciències socials, especialitat assessor lingüístic per a les illes de Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera. El procès consistirà en una prova selectiva (50 preguntes i 80 minuts per contestar), nivell de català exigit C2, proposta de temari.\nCalendarització de les meses tècniques\n24 de febrer: concurs obert i permanent. Les negociacions van per bon camí i aviat tindrem el text definitiu. Avançar que es preveu que els llocs base surtin amb periodicitat quadrimestral i els llocs de prefectura (cap de negociat, de servei…) i els de lliure designació surtin de manera individualitzada a mesura que vagin quedant vacants.\n3 de març: promoció interna temporal. L’administració ens passarà una proposta en breu, la idea és que si una plaça no es cobreix per concurs, que surti a promoció interna temporal. Anirem informant\nRecuperació festiu que coincideix amb dissabte. L’administració fixa com a festiu recuperable l’1 de gener.\nCarrera professional personal interí. L’administració ens informa que l’informe per incloure al personal interí en la carrera i amb efectes 1 de gener de 2021, està a l’espera del vistiplau de la DG de Pressupost. Una vegada ho tingui convocarà una mesa extraordinària per incloure al personal interí.\nCarrera professional funcionaris de carrera. Des d’UGT s’ha registrat un escrit (escrit PDF) sol·licitant a l’administració que es doni un tracte igualitari al personal interí que va aprovar les opos de l’oferta pública del 2014 al 2017 i que s’enquadraren en el nivell I. Demanam que igual que ara es van a enquadrar al interins tenint en compte l’antiguitat total, doncs que també es revisen els que van aprovar oposicions i reunien els requisits de l’enquadrament extraordinari per estar en el nivell I, II, III o IV. L’administració ens ha comentat que pren nota i que aquesta reivindicació formarà part del nou acord de carrera, s’ha de donar un tracte igualitari a tots, des d’UGT aplaudim aquesta decisió.\nMás en esta categoría: « CONVOCATÒRIA BORSINS EXTRAORDINARIS PROMOCIÓ INTERNA DELS FUNCIONARIS DE CARRERA »


Blog-via cap a la independència: No us perdeu la migdiada catalana cap a la independència\nNúria Martínez (Bruixeta) 11 d’octubre de 2013, a les 9:18\nTots a dormir que no hi ha res millor a fer !!!! ;)\nCarme Rosanas 11 d’octubre de 2013, a les 11:51\nBona dormideta, guapa!!!\nsargantana 11 d’octubre de 2013, a les 10:52\njo m'hi apunto...!!\nara mateix m'hi poso\nCarme Rosanas 11 d’octubre de 2013, a les 11:52\nEi, ei, sargantaneta, desperta, desperta, nina, que és demà...\nO potser penses empalmar el son d'un dia a l'altre? he, he, he...\nAssumpta 11 d’octubre de 2013, a les 14:29\nNo sé què passa... l'onze de setembre per la tarda, tenia unes ganes de sortir! ;-) En canvi, ara que han baixat les temperatures... què bo que serà una agradable migdiada al sofà! ;-))\nCarme Rosanas 11 d’octubre de 2013, a les 18:09\nAixò, una bona becaineta!!! També s'hi val somiar, eh?\nViolant d'Atarca 11 d’octubre de 2013, a les 18:06\nSerà la primera migdiada de ma vida! Mai, mai no n'he fet cap, de debò! A mi, després de dinar, m'agrada anar a caminar, però aquest 12 farè una excepció i m'afegiré a la gran bacanal, ai! a la gran becainada, perdò... i amb molt de gust, ah! i tant per tant, m'acullo al pack complert, què coi! un dia és un dia...\nSegur que ens en despertarem radiants d'energia!\nCarme Rosanas 11 d’octubre de 2013, a les 18:10\nJo tampoc sóc de migdiades i també m'estreno demà, he, he, he... el pack complet, quina gràcia!!!\nRosa Mary 11 d’octubre de 2013, a les 19:24\nA casa ja tenim tot preparat per fer la #MigDiadaCatalana\nPetotnets per a tothom !! //*//\nCarme Rosanas 11 d’octubre de 2013, a les 23:51\nDoncs que tingueu molt bona #MigDiadaCatalana, rosamary!!!\nAssumpta 13 d’octubre de 2013, a les 0:13\nQuin dia, mare meva!!\nNo he pogut fer migdiada... em van tancar el compte de Twitter. En vaig obrir un altre i m'ha durat poc més d'un dia perquè me l'han tornat a tancar...\nEn el fons em fa feliç, vol dir que els unionistes estan empipats amb la Majoria silenciosa d'avui :-DDD\nCarme Rosanas 13 d’octubre de 2013, a les 19:44\nT'han tornat a tancar el compte de twitter en un dia?\nNo m'ho puc creure... això és una censura en tota regla,\n:DDD Ha estat molt bé la migdiada. oi?\nAssumpta 13 d’octubre de 2013, a les 20:50\nSi noia, si ;-))\nEl compte que tenia de "sempre" feia potser un any i mig o així que el tenia però no el sabia fer servir. Quan tot el tema del passat onze de setembre, les noves eleccions i tot, el vaig "reactivar" i en vaig aprendre una mica. Em vaig fer seguidora de diaris com l'ARA i d'alguns partits (CDC, ERC, Reagrupament), algunes associacions com Assemblea, o l'Omnium Cultural... en fi, que estava súper emocionada amb el que estàvem (estem) vivint i volia rebre informació de tothom :-)\n(Bé, també em vaig fer seguidora de twits futboleros hehe)\nVaig començar a conèixer gent i em sentia a gust... Llavors, pel mes de juny passat tenia uns 350 seguidors i va ser quan es va crear aquest blog tan maco en el que estic escrivint ara (i que m'encanta que estigui tenint continuïtat).\nVaig fer servir el Twitter justament per buscar tuiteros que tinguessin blog i es volguessin unir al projecte de la "cadena". Llavors m'hi vaig passar moltes hores i va ser quan m'hi vaig enganxar una mica, però com que aconseguia portar gent cap aquí, doncs estava contenta... i vaig passar dels 600 seguidors (que, a Twitter, és relativament poc... però per a mi era moltíssim).\nReconec que em discutia (perquè ni tan sols puc dir que em barallés, ja que anava molt amb compte a no insultar ni faltar al respecte) amb freqüència amb unionistes, però el meu estil era més de fer broma tipus "No te preocupes si no nos quieres, pronto nos vamos a largar jejeje"... criaturades així\nPerò algú em va denunciar i em van prendre el compte :-( No l'he pogut recuperar.\nAbans d'ahir per la tarda en vaig crear un altre... vaig deixar de ser @MAssumpta i vaig passar a ser @Assumpta4ever i no sé si va arribar a les 24 hores de vida perquè me'l van tornar a tancar... i ja tenia més de 200 seguidors ;-))\nAra en tinc un altre... @AssumptaCat però ja no estic intentant fer res ni recuperar gent... no, perquè me'l tancaran per tercera vegada i em sabria massa greu. El tinc, em faré seguidora d'aquests diaris i d'algú més, però ja passo de majors "activitats".\nPerò, com deia abans... sembla ser que algú es deu haver picat per algun comentari, no? Ja va bé... es posen nerviosos hehehe...\nMira quin tuit hi havia abans més xulo:\n• 11-S: del Pertús a Vinaròs (400 km)\n• 12-O: de la FNAC a la Apple Store (100 m)\nCarme Rosanas 13 d’octubre de 2013, a les 21:06\nEn 24 hores 200 seguidors, doncs nena, tu ets la reina del tuit!!!\nM'encanta aquest tuit que ens regales als que no hi passem gaire... és boníssim.\nAssumpta 13 d’octubre de 2013, a les 21:36\nNo, és que vaig contactar amb uns quants i em van anar seguint tots... són bona gent ;-))\nA que és boníssim el tuit?? :-DDD\nMiraré si en puc trobar de graciosos i els puc anar posant aquí ;-))


Lliurament dels Premis Sambori 2021 a Castelló - Escola Valenciana\nEl Paranimf de la Universitat Jaume I de Castelló ha acollit aquest dissabte 5 de juny de 2021 el lliurament del XXIII Premi Sambori de Literatura en Valencià i el XIX Concurs Universitari de Narrativa Curta, amb una assistència de més de 250 persones d’arreu del País Valencià. A l’acte ha participat la Colla de Dolçainers i Tabaleters “El soroll” de Castelló i l’espectacle de contacontes Xano-xano, d’Eva i Esther Andújar.\nLa presidenta de la Fundació Sambori, Laura Font, ha destacat l’altíssima participació en aquesta edició del premi literari, que és el major de tota Europa, amb “més de 90.000 participants de més de 400 centres i la implicació de 4.000 mestres”. “Aquesta xifra té encara més valor si tenim en compte els temps en què estem vivint”, que fan que la participació en el Premi Sambori ajuda a “mantenir viva la nostra llengua”. El Sambori, ha seguit Font,”és essencial per la normalització lingüística ja que potencia la imaginació a més de la lectura i la escriptura en la nostra llengua.\nA aquest acte ha participat Pilar Safont Jordà, Vicerectora de Promoció Lingüística i Igualtat de la UJI; Natxo Badenes Franch, President d’Escola Valenciana; Rubén Trenzano, Director General de Política Lingüística de la Conselleria d’Educació, Cultura i Esport; Mònica Àlvaro, Diputada de Compromís; Joan Ramon Monferrer, representant del PSPV-PSOE; Xelo Valls Gregori, representant de FECCOOPV; Jose Iglesias Ortega , represnetant d’Intersindical Valenciana; i Maria Majó i Clavell, membre de la Junta Nacional d’Òmnium Cultural.


Publicat per rodonellmitja a 9:15 Cap comentari:\nDesprés d'haver treballat en grup buscant les característiques de les aus rapinyaires nocturnes i diürnes, ens hem reunit tots els alumnes de cicle mitjà per fer un intercanvi d'informació.\nA partit d'uns murals hem explicat tot el que hem investigat.\nPublicat per rodonellmitja a 10:50 Cap comentari:\nFEM LA MAQUETA DE LA NOSTRA CLASSE\nUna de les propostes que vam fer a classe per fer com a treball de plàstica va ser fer una maqueta de la nostra classe.\nL'avi de la Martina Caselles ens ha vingut a ajudar.\nHem fet un treball a escala i amb volum.\nHi tenim molta feinada !!!! però està quedant molt xula !!!\nUn dia estava passejant pel bosc i vaig sentir uns porquets.Quan vaig veure que fugien a les cases vaig començar a còrrer per atrapar-los.El petit anava a la casa de palla el mitja a la de fusta i el gran a la de regols.Em venien com l'anell al dit,tenia la panxa buida.Vaig començar a fer un pla.Com que els porquets no s'havien que els tirraria la casa al terra perquè estaven a dins les cases.Vaig còrrer molt i bufar molt fort i com que la casa era de palla en un moment la vaig tenir al terra lo que no contava era que els porquets no corresin tan i sem van escapar QUINA PENA!!!!!El vaig seguir fins la casa del seu germá.Vaig bufaa la de fusta que em va costar una mica més.Jo corria capa la casa del germa gran.Vaig bufar tan com vaig poder fins i tot hem vaig posar de tots colors.Despres vaig tenir una idea entra per la xemeneia quan baixava hem vaig escaldar el cul i vaig sortir disparat i no els vaig empranyar més.\nSom el grup de tercer, 11 nens i 7 nenes. La nostra tutora és l'Helena.\nAquest curs serem els petits dels grans, però estem molt contents d'estar als mòduls.\nAquesta setmana és la de "La mobilitat sostenible". A classe n'hem estat parlant.\nMobilitat sostenible vol dir que millor que anem a peu, amb bici , amb patinet o amb transport públic i no amb cotxe o moto si no fa falta, perquè així no contaminarem tant el nostre planeta Terra.\nHem fet uns cartells amb dibuixos i els hem portat a les altres classes .\nDesprés d'unes bones vacances tornem a l'escola amb moltes ganes de treballar.\nJa no som els petits dels grans !!!!! Ja fem 4rt !!!!\nAquest curs som 15, 8 nenes i 7 nens i la nostra tutora és la Margarida.\nAquest any estrenem una nova directora que és la Carina. :)\nPublicat per rodonellmitja a 9:51 Cap comentari:


El batle demana més inversió a la Depuradora\nDissabte, 6 de juny de 2020 | 06:27\nEl solar afectat pel vessament.\n29/11/2019 | 12:44\nEl batle de Sóller, Carles Simarro, ha expressat el seu malestar amb l’abocament de fecals de la depuradora que ha afectat Son Puça. El regidor exigeix “una solució a aquest problema perquè no es torni a repetir”.\nSegons ha explicat el batle, la depuradora “fa molt temps que no funciona bé”, cosa que “ve generant problemes d’abocaments i mals olors que generen problemes veïnals i mediambientals” que “només es solucionaran quan el Govern afronti una inversió de millora, que per això cobra el cànon de depuració als ciutadans i té l’ecotaxa per realitzar inversions extra en matèria de medi ambient”.\nSimarro concreta que la depuradora “està obsoleta” ja que “realitza periòdicament abocaments invisibles a la mar cada vegada que plou amb certa intensitat”. A aquest problema “se li suma el de les mals olors” així com “la dubtosa depuració terciària que es fa a l’aigua”. Per al batle, el mal funcionament comporta altres problemes “com la contaminació del subsol i l’aire”, ja que “posa en risc el conveni amb els regants mitjançant el qual cedeixen a Sóller l’aigua potable de les fonts per subministrar a la xarxa a canvi d’una hipotètica aigua depurada de qualitat al reg”.\nSimarro exigeix “solucions” per acabar amb els abocaments. Per la seva banda, des Més per Sóller, la seva portaveu, Laura Celià, ha explicat que que ha instat la Conselleria de Medi Ambient a reparar la depuradora per acabar amb el seu mal funcionament “ja que els abocaments han donat positiu en fecals”. Celià a recorda que des de fa anys es demanen millores en depuració d’aigües i insta l’Ajuntament a separar les aigües fecals de les pluvials quan realitzi obres de sanejament en el municipi.\nEl batle ha fet aquestes declaracions després que aquesta setmana es produís un vessament d'aigües fecals a un hort veïnat de la depuradora.


- Arithmos -\nEls secrets pitagòrics dels números, les formes i les vibracions\nPRESENTACIÓ LÀMINES ESTUDI\nArithmos és el terme grec que designa els números, del qual prové l'aritmètica, branca del saber que s'ocupa dels números i de les seves operacions. En les beceroles de la civilització, l'aritmètica va néixer envoltada en un halo de misticisme, precisament per la misteriosa naturalesa dels números. Encara ara, en l'estudi dels números sorgeix una gran pregunta: són un descobriment o una invenció? Certament, els números són idees abstractes formades per la ment humana per a representar la quantitat o la magnitud i, que sense existir materialment, són una part intrínseca de l'univers. Dit d'una altra manera: els números no existeixen en la naturalesa però, des de la perspectiva humana, se'ns presenten com el llenguatge que la naturalesa utilitza per a existir. Els números són una mena de llenguatge, una forma d'informació implícita, inherent, que la nostra ment és capaç de desxifrar i, a través de la qual, la realitat ens proveeix d'informació. D'alguna manera, els números transcendeixen la realitat material i aquesta estranya particularitat que posseeixen fascinà els antics.\nDiu la tradició que fou Pitàgores qui va posar els números en el centre del pensament filosòfic i, de fet, també se li atribueix ser el primer en autodenominar-se filòsof, és a dir, "amic de la saviesa". Va néixer l'any -569 a Samos, la Magna Grècia, fill d'una família de mercaders. Sobre la seva vida, envoltada d'una aura llegendària, sabem coses disperses i difícils de verificar, com que va viatjar per tot el món antic i va rebre instrucció de savis grecs, egipcis i caldeus. Amb tot el coneixement adquirit, va crear una influent doctrina ideològica que sempre portà el seu nom, el pitagorisme, i una singular secta religiosa, els pitagòrics.\nA la llum dels estudis més recents sobre la matèria, cada cop hi ha més consens acadèmic que allò que actualment coneixem com pitagorisme, va ser el producte de la difusió dels coneixements matemàtics del sacerdoci mesopotàmic en l'àmbit cultural hel·lènic. Tanmateix aquest procés de sincretisme no va ser mecànic ni va estar al marge d'altres influències, com del zoroastrisme iranià, ni se li pot arrabassar el mèrit de ser una doctrina diferenciada de les seves fonts d'inspiració.\n"El mode de vida dels pitagòrics", tal com l'anomenaren els filòsofs posteriors, era un complex cos doctrinal al qual només podia accedir una minoria escollida. A semblança de la secta dels òrfics, amb qui es comparen sovint per les seves similituds, els pitagòrics sostenien la realitat de la metempsicosi o transmigració de les ànimes d'una reencarnació a una altra. Aquesta creença sembla que era la causa d'una sèrie de tabús estrafolaris, com el seu rebuig a ingerir determinats llegums, ja que les ventositats que produeix la seva ingesta s'atribuïen al fet que eren ànimes transmigrades. Tanmateix, allò que caracteritzava i feia únics als pitagòrics era el seu culte als números, als que consideraven la mateixa essència de la divinitat. I és aquesta una altra característica del pensament pitagòric, un principi proper al monoteisme, la convicció que tot l'univers és un mateix, un únic ésser.\nEls pitagòrics adoraven, per damunt de tot, el número 1, la Mònada, la unitat, a la qual consideraven l'origen de tot l'existent, és a dir, l'Arxé del cosmos. Concebien la resta dels números com manifestacions fragmentades de la unitat original de la Mònada i creien que tota la realitat física era el seu resultat. Per a Pitàgores i els seus seguidors, l'estudi dels números era inseparable de l'estudi de les formes i del so, ja que consideraven que tot número es manifesta físicament com a forma i com a vibració. Per això, a banda de l'aritmètica, els pitagòrics cultivaven amb passió la geometria, la música i l'astronomia.\nEl vincle màgic de l'aritmètica amb la geometria era causat per les propietats absolutament encisadores dels polígons regulars, formes perfectes que difícilment poden ser trobades a la natura, però els patrons dels quals són detectables en el creixement de les fulles dels arbres, els pètals de les flors o els ruscs de les abelles. Entre totes les formes geomètriques que els pitagòrics adoraven especialment, hi ha el triangle i el pentagrama. Les propietats màgiques o divines del triangle s'ocultaven en el símbol de la Tetraktys, disposició simètrica de 10 punts en quatre fileres, amb un, dos, tres i quatre punts en cadascuna. El significat místic que els pitagòrics feien d'aquest símbol no ha arribat fins a nosaltres amb detall, però, sense dubte, està relacionat amb la seva formulació aritmètica de la matèria: l'un representa el punt; el dos, la línia; el tres, la superfície; el quatre, el volum, la realitat tridimensional. La veneració pitagòrica del pentagrama sembla tenir una explicació encara molt més complexa i s'especula, amb força base, que tindria a veure amb la relació que l'estrella regular de cinc puntes guarda amb la secció àuria o proporció divina, el número Φ.\nPer un altre costat, la relació de l'aritmètica amb la música venia determinada per l'estudi que Pitàgoras va fer dels intervals musicals del monocordi, a través del qual va demostrar l'existència d'una relació entre la longitud de la corda i la vibració sonora que produeix. Amb això, Pitàgoras no fou només el primer en sistematitzar l'afinació musical i definir de manera racional les notes musicals, també va ser pioner en teoritzar la naturalesa de tota la matèria com una vibració. La unió d'aritmètica, geometria, música i astronomia portada a terme pels pitagòrics va donar lloc a una complexa explicació racional del cosmos que va ser molt influent en el pensament filosòfic fins gairebé l'edat moderna. L'Harmonia de les Esferes, Harmonia Còsmica o Música Universal dels pitagòrics va sobreviure la crítica aristotèlica i encara era considerada en els cercles intel·lectuals europeus en el segle XVII.\nPot semblar paradoxal però, a la llum del coneixement científic actual, algunes de les afirmacions dels pitagòrics sobre l'essència de l'univers no són tan puerils ni estrambòtiques com en el passat es va arribar a pensar. Que la matemàtica és el llenguatge de la naturalesa i que tota la matèria és una forma de vibració de l'energia, són afirmacions que els físics moderns podrien compartir amb els pitagòrics, sense massa problema.\nDel que no hi ha dubte, és que la doctrina pitagòrica va suposar un impuls important del pensament racional i va assentar algunes bases imprescindibles d'allò que avui anomenem ciència. En posar al centre del pensament filosòfic l'aritmètica i la geometria, ciències exactes per antonomàsia, els pitagòrics van venir a implantar el virus del pensament racional en el bell mig del pensament mitològic de l'antiguitat.


'El Trencanous' de Txaikovski; crònica d'una visita anunciada. - Atzucac\nLa Rambla de Barcelona, any 1900\nQuan un viu fora de Barcelona troba a faltar moltes coses: la ciutat mediterrània, aquell punt ridícul, vibrant i cosmopolita, destí de turistes de totes les nacionalitats. I quan un torna espera trobar certes coses, especialment si són les setmanes prèvies al Nadal. En som tots conscients, el Nadal que es viu a Barcelona, com a bona ciutat europea, és totalment importat. I tot i no tenir un hivern en condicions, tenim tot l’attrezzo per fer veure que en gaudim d’un. Barcelona és una ciutat on encara que al desembre no es baixi dels 9 graus, hi ha més llums en forma de flocs de neu que en qualsevol altra ciutat del país.\nEl mateix dia de la meva arribada tenia una cita amb un bon amic al Palau de la Música; anàvem a veure la que probablement és l’obra més nadalenca que existeix: ‘El Trencanous’, de Txaikovski, en format concert. L’orquestra dels musiciens du Louvre i el director Marc Minkowski van fer una molt bona feina amb l’obra de Txaikovski, una interpretació fidel i alegre, grandiosa en els moments on havia de ser-ho, i profundament ensucrada en els moments que també ho demanaven. Txaikovski té una certa reputació de sentimental, de superflu, de productor de grans hits. Fet pel qual sovint, especialment els entesos, l’encaren amb prejudicis. El músic té un estigma similar al d’altres compositors àmpliament populars, com Verdi o Puccini, quasi sempre estimats pel gran públic i repudiats pels experts. És innegable però, que Txaikovski gaudia d’una imaginació privilegiada, d’un talent únic per trobar la melodia exacta, perfecta.\nTxaikovski va ser el romàntic tardà, un dels últims aletejos d’un moviment que a Alemanya ja feia anys que era mort. Va occidentalitzar la música russa, desconeguda per l’ampli públic europeu, fent-la menys hermètica, més propera. ‘El Trencanous’ és un dels ballets més representats arreu del món, un espectacle de ball i música on prima la màgia; no és d’estranyar, doncs, que sigui un espectacle molt recomanat pels més petits. L’escenari, el Palau, el teatre més florit de Catalunya, era el lloc idoni per desenvolupar, sota la severa mirada del bust de Beethoven, aquella màgia innocent.\nEn sortir del Palau l’aire era càlid, ben poc hivernal. Els carrers s’il·luminaven amb les llums esmorteïdes dels fanals i la gent, encara anestesiada, sortia a comptagotes del teatre. I allà, a la concorreguda Via Laietana, vaig tenir la sensació de què mai havia marxat; per molt que un necessiti un canvi d’aires, sempre anhelarà tornar a casa. No crec pas que sigui un sentiment exclusiu, i si no és una sensació compartida arreu, si ho és pels que som de ciutat. Nietzsche deia que la ciutat era el niu de tot mal, que atrapa, sedueix i crea addició. Per molt que necessitem fugir de tant en tant, un no pot fugir de la vida. No hi ha res més viu que la metròpoli, que Barcelona. Habitada i recorreguda diàriament per altres éssers, diminuts i insignificants, perduts en el tumult de la gent.\nBarcelona, tant a l’estiu com a l’hivern, rep milers de visitants. Si el Nadal és un espectacle tan ensucrat, immerescudament exagerat com el ballet de Txaikovski, no és més que un reflex de la decadència d’una ciutat on no ens queda res més per vendre. Les tradicions, importades o endèmiques, serveixen de distracció, d’arrel a alguna cosa segura, que ens aferri i ens impedeixi caure en el buit de l’anonimat modern. Les tradicions atorguen una identitat, actuen, a la fi, de refugi. Resulta irònic que en els temps que corren, i en una ciutat on és tant present la urgència per la diferenciació, sigui alhora tant present el sentiment col·lectiu; ser únic és molt solitari, i qui vol estar sol al Nadal?\nAixí, ‘El trencanous’ dóna la benvinguda al Nadal a Barcelona, on fem amics invisibles i els cors s’estoven. El conte de Txaikovski, però sobretot la immersió de nou a la ciutat, ha provocat reflexions que si bé són quelcom amargues, són del tot sinceres. Resulta absurd escriure en exclusiva sobre la “màgia del Nadal”, quan són altres les sensacions que s’obtenen, a més d’aquesta. Jo, com molts altres barcelonins i barcelonines, estimo i deprecio Barcelona, l’estimo amb els seus defectes. I sóc partícip, volent o no, de la intricada xarxa de relacions i histories que en ella s’entreteixien, del modernisme, dels carrers quadriculats, el trencaones del Vela, les cafeteries anyenques de l’eixample, els passejos de Sarrià i els pintorescos carrerons de Gràcia. Però Barcelona és també la metròpoli a la qual tots ens trobem subjectes.\n‘La metròpoli i la vida mental’\nL’atmosfera recorda inevitablement a les reflexions de Georg Simmel, pensador alemany de la segona meitat del segle XIX i principis del XX. ‘El trencanous’ és, en realitat, un pretext per parlar-vos breument de l’actitud urbanita que va néixer en aquells anys vertiginosos, amb la que molts segurament us identificareu. A ‘La metròpoli i la vida mental’, Simmel planteja de quina manera la societat moderna i la vida a les grans ciutats influencien irreversiblement l’individu. L’autor veu en la ciutat un medi violent i hostil, que llença a l’individu (i a la individualitat) a la disjuntiva de sucumbir a la veu col·lectiva i oblidar la seva pròpia singularitat, o bé aferrar-se a ella i perseverar perquè la metròpoli no el devori.\nEl mètode de defensa natural que s’empra per no rendir-se a la bogeria metropolitana és el d’allunyar-se sentimentalment de tot allò que pugui fer perdre el rumb i adoptar una actitud de reserva i alerta, un caràcter intel·lectualista. L’actitud blasée, exclusiva de la metròpoli, és la que sovint prenen els seus habitants com a protecció diària, una indiferència molt particular i freqüent, conseqüència del tedi i la saturació. D’alguna manera l’antipatia ens protegeix; la reserva i la distància que hem après a prendre són sens dubte mètodes efectius per sobreviure dins la freda maquinària que compon la metròpoli i la societat que la fonamenta; però, el que també és cert, és que resulta impossible deslliurar-se’n un cop es vol canviar d’ambient. La personalitat que adoptem de l’entorn que ens rodeja és impossible d’esborrar, resta per sempre impresa en la nostra naturalesa, com un tret més del nostre caràcter.\nMalgrat les evidents dificultats que comporta la metròpoli, tenim un avantatge: la llibertat. La llibertat que es desprèn de l’anonimat, de l’egoisme que abans criticàvem per relegar-nos als seus habitants a la nostra sort, de la distància que es destil·la de cadascuna dels milers de mirades amb les quals topem pel carrer. En una paraula, de la indiferència. Certament no és la llibertat més poètica i romàntica que es pugui imaginar, però és llibertat al cap i a la fi. La indiferència i l’anonimat, la reserva i l’antipatia són, efectivament, el que ens ha fet lliures.\nResulta difícil no caure en l’oblit de qui som, de quines coses estem fets, i de quines en formem part quan es viu a una societat tan globalitzada i cruel com la nostra, decidida a esborrar tot rastre de perillosa individualitat. Molts ens refugiem en la insensibilitat i la distància, en l’actitud blasée que ens permet fugir dels perills silenciosos de la metròpoli. Però trobo que, de la mateixa manera que són alguns dels nostres pitjors defectes com a col·lectiu els que han acabat per beneficiar-nos en segons quines coses, la suposada insensibilitat en què decidim escudar-nos ha fet que els habitants dels grans òrgans vius i pensants, que són les ciutats, desenvolupem un altre tipus de sensibilitat, exclusiva i incomprensible.\nEs tracta d’una sensibilitat que registra totes les sensacions que ignorem diàriament, totes les persones amb qui connectem, per breu que sigui, i totes les vides amb què ens creuem; doncs no hi ha res tan únicament metropolità com submergir-se en una de les marees humanes que poblen els carrers, completament anònims, i completament invisibles.\n0 replies on “‘El Trencanous’ de Txaikovski; crònica d’una visita anunciada.”


Taisiia, la nena de 5 anys que va poder escapar de la guerra i ha mort de forma trista\nTaisiia va emigrar amb la seva mare i el seu germà fa un mes | Cedida\nVa arribar a Itàlia fa un mes amb la seva mare i el seu germà i diumenge va morir atropellada per un cotxe\nper Jordi Cumplido 23/03/2022 10:55h\nLa tragèdia ha perseguit la petita Taisiia, una nena de 5 anys, des de l'horror de la guerra d'Ucraïna fins a la seva inesperada mort a Itàlia. Havia arribat a la ciutat italiana de Crotona feia un mes fugint de la guerra al costat de la seva mare i el seu germà petit. Però, malauradament, diumenge va ser atropellada per un cotxe.\nSegons publica la premsa italiana, la menor anava pel carrer amb la seva cosina i un amic quan van ser atropellats per un vehicle. L'adolescent de 16 anys que portava la nena als braços està ingressat a l'hospital, fora de perill. La cosina de Taisiia i el seu germà petit van sortir il·lesos de l'atropellament.\nLa notícia ha commocionat la localitat calabresa de Crotona, que ha decretat dol oficial després del succés. La família de la petita havia fugit de la guerra i les bombes, creient haver trobat a Itàlia la seguretat que desitjaven. Ara les autoritats investiguen les circumstàncies de l'atropellament mortal.\nAnava amb la seva cosina i un amic\nAl cotxe que va atropellar mortalment la petita anaven dues persones, un pare i un fill. La policia intenta aclarir ara si el vehicle anava conduït pel pare o pel fill, ja que aquest darrer no tenia carnet de conduir. En tot cas, van col·laborar amb les autoritats i van socórrer ràpidament les víctimes.\nEls carabinieris investiguen l'atropellament mortal | CARABINIERI\nEl vehicle va atropellar l'amic de la cosina de Taisiia, un adolescent de 16 anys que ara està ingressat a l'hospital de Crotona. El noi portava als braços la nena, que va morir com a resultat de les ferides sofertes. En canvi, la cosina i el germà petit no es van veure afectats per l'incident.\nCulmina així la tragèdia que perseguia la família de Taisiia després que els sorprengués la guerra a finals de febrer. Van fugir d'Ucraïna a Itàlia el 26 de febrer, només dos dies després que comencés la invasió russa al país. De fet, van ser els primers refugiats d'una onada que ha anat creixent les darreres setmanes.\nDol a Crotona\nLa mare de Taisiia té 29 anys i va fugir del seu país per posar els seus fills fora de perill. Va trobar refugi a Crotona, una localitat calabresa on viu i treballa una germana seva des de fa temps. Amb ella viuen els seus fills, entre els quals la cosina de Taisiia que anava amb ella al moment de l'atropellament.\nEls Carabinieris s'han posat al comandament de la investigació i esperen els resultats de l'autòpsia de la menor. L'alcalde de Crotona, Vincenzo Voce, va declarar dol oficial a la ciutat i va expressar la seva consternació pel qual va passar: «Davant aquest tràgic succés, tots sentim la profunda injustícia d'un destí atroç i un dolor immens».\n«Estic devastat com tots els habitants, com tots els pares», ha afegit l'alcalde de la ciutat. També ha recordat que «fa només uns dies vaig anar personalment a rebre els primers germans d'Ucraïna, entre ells molts nens que s'escapaven de la guerra». Van rebre els refugiats «amb alegria i calidesa».\nAra lamenta que «el duel per l'absurda desaparició d'un nen, una mica desolador per a això no hi ha paraules». El representant local s'ha fet ressò del «dolor profund» que aquests dies embarga tota la comunitat, tota la ciutat. El destí s'ha acarnissat amb aquesta família que fugia del pitjor dels escenaris imaginables.\nUn noi de 18 anys sense carnet\nLa investigació continua oberta i és aviat per treure'n conclusions, però tots els indicis assenyalen un jove de 18 anys. Creuen que ell conduïa el cotxe encara que no tenia carnet de conduir, i que el seu pare anava al costat. Va ser precisament el pare qui va intentar reanimar la menor, encara que sense èxit.\nEls carabinieris van revisar detingudament les càmeres de seguretat per confirmar qui conduïa la camioneta. També han recorregut als testimonis de l'accident, segons els quals el conductor del vehicle era una persona jove. Així estan reconstruint l'accident en què va morir la petita Taisiia.\nEl cas de la petita Madeleine McCann, a punt de tancar-se\nIúlia, la jove prodigi que ha mort a Ucraïna i ha deixat un missatge per a tothom


Cluster Development | ATRACCIÓ D’EMPRESES I DE TALENT\nDesenvolupem i implementem estratègies d’atracció d’empreses en una regió… Llegir més\nIdentifiquem, definim, desenvolupem i implementem estratègies d’atracció de talent en una regió… Llegir més\nUn dels principals drivers per a l’atracció d’empreses en una regió o ciutat és comptar amb un entorn que faciliti el desenvolupament del seu negoci. Fer visible internacionalment l’especialització sectorial o els clusters amb què compta un territori permet atreure empreses d’aquest mateix negoci per diversos motius (personal expert, proveïdors especialitzats en el negoci, un mercat amb una demanda local sofisticada). Treballar amb clústers a tot el món ens permet construir argumentaris d’atracció d’empreses molt elaborats i especialitzats que busquen una atracció sofisticada, molt concreta i d’alt valor afegit.\nEl talent és el recurs escàs pel qual competeixen els territoris i ciutats. Per ser efectiu, primer cal identificar el talent necessari per posar en marxa les estratègies de futur a les nostres contrades o ciutats en els negocis concrets. No serveix parlar de talent per videogames o de fintech (tots ho fan) sinó de perfils concrets pensats per a les estratègies de les empreses que tenim o les que estem atraient.


'Què hi ha darrera de la mirada d’una dona presa?', article de Raquel Gil a Social.cat\n‘Què hi ha darrera de la mirada d’una dona presa?’, article de Raquel Gil a Social.cat\nInici / OPINEM des de l'àmbit social / ‘Què hi ha darrera de la mirada d’una dona presa?’, article de Raquel Gil a Social.cat\n21.03.2018 | Article d’opinió de Raquel Gil, membre de la comissió d’Àmbit Penitenciari i Execució Penal d’ECAS i Coordinadora de l’Àrea de Formació a la Fundació ARED, a Social.cat\nQuan parlem d’una dona a presó, parlem de la cara més crua de la feminització de la pobresa. La dona a presó mai ha estat una prioritat dins del sistema penitenciari, en part perquè la taxa de dones recluses és molt inferior a la d’homes reclusos. Segons les últimes dades publicades pel Departament de Justícia, durant 2017 es van produir 8.367 ingressos penitenciaris, dels quals 7.794 van ser homes i només 573 van ser dones. Avui en dia encara ens trobem amb una institució penitenciària dissenyada i pensada només per a homes, que invisibilitza la població femenina i és incapaç de donar una resposta efectiva a la seva realitat. De fet, a tot l’estat espanyol només hi ha quatre presons per a dones, la resta són mòduls femenins dins de presons masculines.\nMés del 33% de les dones preses tenen estudis primaris (incomplets i complets) i el 30% tenen estudis secundaris (incomplets i complets), segons el llibre ‘En prisión, realidades e intervención socioeducativa y drogodependencias en mujeres’ de Fanny T. Añaños-Bedriñana. S’evidencien, així, carències importants d’escolarització i d’alfabetització que determinen la baixa qualificació professional, l’escassa trajectòria laboral i l’alt índex d’atur femení. De fet, la majoria de delictes comesos per dones són contra la salut pública o contra la propietat, amb la finalitat de cobrir necessites bàsiques que de manera legal no tenen possibilitat de satisfer.\nD’altra banda, dins de les presons catalanes hi ha un alt percentatge de dones estrangeres que entren al nostre territori cometent un delicte de tràfic de drogues. Aquestes, un cop han acomplert la seva condemna, es veuen atrapades en un espiral d’anys de presó causat per un marc normatiu d’estrangeria que difícilment facilitarà la seva regularització administrativa. Les possibilitats que tenen de subsistir legalment dins del nostre territori són pràcticament nul·les.\nPel que fa a la taxa de maternitat, entre les dones recluses és major que en la resta de la població. Mentre la mitja de fills/es s’eleva a més de 2, la de la resta del país no supera l’1,4 (article ‘España es el país de Europa con mayor tasa de mujeres en prisión’). El 85% de les dones recluses són mares i, en gran part, mares soles. Elles són les responsables de la unitat familiar i del seu manteniment a tots els nivells, de manera que l’efecte de l’ingrés de la dona a presó és devastador per a tota la família.\nA aquesta realitat hi hem d’afegir el sentiment de culpabilitat que té la dona fruit de la socialització patriarcal. La dona és doblement sancionada: a nivell penal, per la seva transgressió delictiva, i a nivell simbòlic, per defugir el rol socialment establert.\nUna altra dada important a destacar és l’alt percentatge de dones víctimes de violència masclista, a Catalunya d’un 88,4% (estudi ‘Dones i presó: descobrint els programes de reinserció des d’una mirada feminista, 2015’). Les seqüeles de la violència patida i el seu tractament han de ser eixos prioritaris d’intervenció a qualsevol centre penitenciari destinat a dones. I s’ha d’anar molt més enllà per empoderar-les, promovent les seves capacitats i facilitant eines perquè es puguin replantejar el seu futur amb confiança.\nAmb totes aquestes evidències, cal fer un debat rigorós a tots els nivells i exigir un pla d’actuació efectiu, transformador i amb perspectiva de gènere. Les dones recluses estan afectades per greus situacions de desigualtat estructural prèvies a l’internament. És en aquesta realitat on cal unificar el discurs i les forces perquè demostra que els recursos desplegats a l’exterior no són prou efectius com per impedir l’ingrés a presó.\nHem de defugir les actuacions paternalistes i assistencialistes que cobreixen inicialment les necessitats més bàsiques de les dones privades de llibertat, però no ajuden a transformar la seva realitat ni les capaciten per a la sortida. Reivindiquem que les dones preses puguin accedir a un treball dins de la presó, que estigui dotat d’un sou digne que permeti veritables possibilitats de reinserció prèvies a la sortida i no les mantingui en la precarietat.\nLa presó no ha de ser una institució punitiva. Ha d’oferir un marc d’actuació global que doti de formació contínua i homologada a les internes (alfabetització, orientació i capacitació professional, desenvolupament competencial, enfortiment personal, millora de la salut, etc.). S’ha de nodrir de les entitats i dels recursos de l’exterior per incidir des del primer moment en la reinserció i treballar la sortida conjuntament.\nLa UE va alertar al 2017 que l’Estat Espanyol és un dels països de la UE amb condemnes més llargues. Com que encara ens queda molt camí per aconseguir una transformació d’arrel i evolucionar cap uns estaments socials, jurídics, econòmics i polítics no sancionadors, lluitem perquè el pas per la presó serveixi per empoderar a cada dona, per enfortir-la i dotar-la de recursos que ofereixin una veritable oportunitat per acabar amb l’estigma i l’exclusió.\nEtiquetes: dones, execució penal\nPrograma de millora de competències en matèria de contractació pública per entitats a Tarragona i a Lleida\nSessió formativa sobre el nou Decret de Bo Social, 23 de març


L'educació i les revàlides\nL’educació i les revàlides\nJordi Llovet. El País. 4 novembre 2016\nJordi Llovet i Pomar (Barcelona, 17 de desembre de 1947) és un crític literari, filòsof, assagista, traductor i catedràtic espanyol de Teoria de la Literatura i Literatura Comparada, jubilat, de la Universitat de Barcelona. Llovet no només ha treballat literatura o teories literàries, també ha realitzat treballs sobre disseny o filosofia, el que implica que el seu treball sempre ha estat humanista. La major part de la seva vida l'ha dedicat al professorat i a la traducció en diferents universitats europees.\nSembla que, per donar peixet al Partit Socialista, Mariano Rajoy va prometre ajornar —verb molt més bonic que l’hòrrid posposar— la implementació de les famoses revàlides de final d’ESO i final de batxillerat previstes en la no menys famosa LOMCE, ordida pel ministre José Ignacio Wert.\nAquestes revàlides s’havien fet durant molts anys al nostre sistema educatiu, un cop abolit l’anomenat “examen d’Estat”, i havien donat uns resultats molt respectables. Com encara és tradició en el sistema educatiu d’Alemanya o Itàlia, per exemple, els alumnes no solament han de fer menys exàmens que nosaltres al llarg de l’any escolar o acadèmic, sinó que han d’arribar al final de cada cicle d’estudis demostrant que saben tot allò que els han ensenyat durant un període extens. Això sí: aquestes proves són llargues, els tribunals són equànimes, hi ha tot d’exàmens orals, i ningú no pretén humiliar o enfonsar un estudiant: es tracta de veure si, fent un capmàs, un estudiant pot accedir a una categoria pedagògica superior, o si serà millor que es dediqui a un ofici, avui garantia de feines força ben pagades.\nAquí, com ja hem dit i succeeix d’ençà del catastròfic Pla Bolonya per a l’ensenyament superior, els estudiants fan exàmens cada dos o tres mesos, o cada quinze dies segons el lloc, de manera que només cal que estiguin una mica atents a classe, sense haver d’estudiar mai, per reeixir en aquestes proves tan menudes: tant, que acaben resultant una avaluació solament de la frescor de la memòria dels estudiants. Després, al final del curs i en especial al final de la carrera, resulta que ja no recorden ni saben quasi res, però obtenen un títol.\nAixí ho pensava també el president Pujol, home de gran arteria, que una vegada, ja fa anys, em va cridar al seu despatx del passeig de Gràcia per comentar un llibre sobre la universitat que jo acabava de publicar i ell havia llegit, subratllat i tot. Li vaig dir, entre altres coses —era quan ell no tenia cap pressa—, que em semblava que l’ESO la regalaven, i el batxillerat, també. Em basava en la coneixença particular de molta gent jove, que són batxillers sense saber quasi res, potser llevat d’alguna cosa que els agradava per casualitat: a uns el llatí (?!), a d’altres les ciències naturals. El president em va tallar de seguida i va fer, amb vehemència: “I les carreres, també les regalen!”. Vaig opinar que les de lletres —que jo conec prou bé— potser sí; però ningú no regala el títol d’enginyer de telecomunicacions, ni el d’enginyer aeronàutic, com sap molt bé un fillol escadusser que tinc, venturós, que fa les dues carreres simultàniament.\nL’oposició que hi ha hagut a aquestes revàlides no prové de les escoles d’alt estànding del país. Prové dels professors ...... que, en veient que ni els mitjans, ni la paciència dels docents, ni el comportament dels nens i nois a les aules, no els permetran mai assegurar l’èxit dels alumnes. Llavors blasmen les revàlides i lloen unes avaluacions continuades molt caritatives, que acaben sent, com ja s’ha dit, el pitjor sistema per calibrar la maduresa intel·lectual i els coneixements robustos d’un estudiant. Més encara: si les escoles regalen els títols d’ESO i de batxillerat, i ho fan amb unes notes que corren generosament cap al “notable” —sumant-hi el fet que la Selectivitat fa mitjana amb les notes de l’escola—, això és perquè les universitats no es poden quedar desertes, ni els professors de secundària sense feina .... és un cercle aviciat que, de moment, no té solució, menys encara després de la promesa del president Rajoy. Si hi havia una sola cosa bona en aquella llei, això eren les dues revàlides previstes. La conseqüència de l’actual procediment ha estat que, tant a les facultats de ciències com a les de lletres, s’ha de fer tot un curs, o més —en diuen “Curs zero”, com si es tractés de la zona devastada on van quedar les restes de les torres bessones de Nova York—, dedicat a ensenyar als alumnes allò que haurien hagut d’aprendre en les etapes anteriors d’estudi.\nEs pot preveure, naturalment, que si aquestes revàlides es consolidessin, el grau de fracàs escolar seria monumental, tant com ho és ara la ignorància dels pobres estudiants, ....... malgrat, ja ho he dit, la paciència i la professionalitat dels seus mestres i professors. Estava bé allò que deia aquell catedràtic de la Facultat de Dret, que aprovava sempre tothom: “Jo els aprovo; si és el cas, ja els suspendrà la vida”. Ara hi ha una quantitat esborronadora d’estudiants d’ESO i de batxillerat que han nascut suspesos —tothom hi neix, perquè no hi ha saviesa innata—, i suspesos quedaran per a tota la vida.


Més enllà dels Pirineus | Emporion\nper Joan Surroca i Sens\t el oct. 26, 2015\nEl meu oncle Lluís va ser durant molts anys el contrabaixista de la cobla orquestra Caravana. En els anys obscurs i d’aïllament del franquisme, aquesta formació rebia contractes per tocar a poblacions del sud de l’estat francès: Amélie-les-Bains (els Banys), Cotlliure, Portvendres, etc.\nAmb el canvi de moneda era una ganga disposar d’orquestres tan afamades. Als músics els resultava beneficiós: per un dia de bufar cobraven el mateix que per tres aquí. El meu oncle sempre em portava algun obsequi sorprenent. Per exemple, amb el malaguanyat amic Adrià Anglada, fill d’en Mingo, saxofonista, flautista i tible, vam ser els primers torroellencs que vam gaudir d’un bolígraf. Era un Bic, com els d’ara: de plàstic transparent i caputxeta blava. Els nens del nostre col·legi no podien creure que amb aquell aparell fos possible escriure sense haver de xopar del tinter.\nNo dubto que pels músics intrèpids de la Caravana i dels Montgrins era una aventura passar els Pirineus i trobar-se en un país tan diferent del nostre. La globalització ho ha unificat tot i les autopistes i carreteres excel·lents ens apropen en menys d’una hora als paisatges encantadors del territori que ara coneixem com a Catalunya del Nord. No entenc gaire que tenint tan propers llocs magnífics ens costi tant d’arribar-nos-hi. La inèrcia ens porta cap al sud i una inexistent frontera encara es fa present en el nostre subconscient. Sort que l’agermanament del nostre municipi amb Torrelles ens activa la memòria dels vincles històrics amb aquest territori germà.\nEn pocs dies de diferència he fet tres escapades cap al nord i us convido a gaudir d’alguna d’aquestes experiències que ara us notifico. Valen la pena, creieu-me. Per la primera, haureu d’esperar l’any vinent perquè es tracta del consolidat Festival Internacional de Fotoperiodisme que durant quinze dies del mes de setembre s’organitza a Perpinyà. Milers de fotografies de reportatges en deu espais permeten assaborir imatges de professionals que es juguen la vida per testimoniar, la majoria de les vegades, l’infern del món que pateixen tants consemblants nostres. Després de tot un dia d’observar horrors, gairebé sempre evitables, vaig pensar que el món havia enfollit.\nLa segona sortida que us recomano és per visitar el Museu Maillol, situat al poble costaner de Banyuls de la Marenda. Allà, als afores del poble, l’escultor Aristides Maillol hi tenia una casa. La seva musa i model predilecta, Dina Vierny, després de la mort de l’artista, va obrir-hi un museu. Tot i que el gruix de l’obra es troba al Museu Maillol de París, val la pena visitar aquest llogaret perquè, a més de les escultures, es gaudeix contemplant les vinyes que volten la casa, el rierol que passa pel davant i la pau que es respira en aquest paisatge solitari. Us dic, a més, que no us deixeu perdre l’exposició “Maillol i Grècia” que es pot veure fins al mes de gener al Museu Marès de Barcelona. Magnífica!\nPer últim, Ceret, en el seu Museu Jaume Plensa, exposa un conjunt d’obres extraordinàries. És curiós perquè tothom que hi ha anat confirma que li ha agradat. Ceret sempre val la pena. No és estrany que tants artistes hi quedessin enganxats. Ceret i la bona exposició actual són imprescindibles per als amants de l’art. Així que ja ho sabeu.


CORREFOC .- BOSSES\nEl "correfoc" és un joc i un espectacle tradicional de València, Illes Balears i Catalunya. Els components d'estàs penyes porten pirotècnia disfressats tradicionalment de diables, els espectadors formen part de la festa fugint o ballant amb els diables pels carrers. Emporta't la festa i cultura d'un poble en bossa.\nL'actual festa té les seves arrels en la celebració de l'S XII anomenat "Ball de diables". El terme "Correfoc" recull les actuacions de totes les agrupacions (colles) possibles d'aquest tipus d'actes. Colles de foc, colles de diables o d'espectacle.\nReferència CORREFOC BOLSA


L'Espanyol agafa aire amb una treballada victòria per la mínima al camp de l'Alabès - Diari de Girona\nL'Espanyol agafa aire amb una treballada victòria per la mínima al camp de l'Alabès\n?El davanter Gerard Moreno, només tres minuts després de fallar un penal, bat Fernando Pacheco a la recta final i dóna tres punts d'or al conjunt blanc-i-blau ?Els de Quique Sánchez Flores sumen la seva sisena jornada sense conèixer la derrota i han guanyat els dos últims desplaçaments seguits\nn El davanter de l'Espanyol Gerard va rescatar ahir el seu equip en un partit gris disputat a Mendizorrotza davant l'Alabès que va acabar amb 0-1 a favor dels visitants. L'equip català es va emportar un partit travat i amb poques ocasions gràcies l'encert de l'atacant blanc-i-blau, que va esmenar el seu error amb un gol poc després de veure com Fernando Pacheco li aturava un llançament de penal.\nEl duel va arrencar amb els dos equips sense concedir gaire espais al seu rival i sense cometre excessius riscos, fins que Fernando Pacheco va haver d'intervenir en el minut 9 per enviar la pilota a córner després d'una centrada de Jurado que es va enverinar cap a la porteria local. El matx va anar agafant ritme amb el pas dels minuts i Víctor Camarasa va gaudir de la millor ocasió fins al moment per l'Alabès. En el minut 21 la pilota va arribar a Deyverson al segon pal, que la va cedir de cap al futbolista valencià, qui va inventar una xilena amb la qual no va poder superar Diego López. Una altra gran ocasió va estar al cap del brasiler Deyverson al 24, quan va rematar una passada perfecta de Kiko Femenía, però picant la pilota en excés.\nNo obstant això, la millor ocasió del partit la va tenir el visitant Reyes en un llançament de falta des del llindar de l'àrea que es va estavellar al travesser. A partir d'aquell moment, l'Espanyol va agafar la batuta del duel i, tot i que va combinar millor i amb atacs més llargs, l'Alabès va poder aguantar ben plantat en defensa.\nAls primers compassos del segon temps, els dos equips amb prou feines van ser capaços d'aconseguir generar perill. El duel s'encallava i les targetes grogues s'encadenaven. Els locals van començar a estirar-se i van ser capaços de culminar diverses jugades amb cara i ulls, però sense inquietar el porter de l'Espanyol.\nAl minut 67, el col·legiat Melero López va anul·lar amb encert un gol de Deyverson, que va empènyer la pilota a la xarxa, després d'una gran passada d'Alexis.\nQuique Sánchez Flores i Mauricio Pellegrino (aquest últim des de la graderia per estar sancionat) van començar a moure les banquetes a la recerca de la reacció dels seus equips, perquè cap no ha trobat solucions per anotar el primer gol.\nApareix Gerard Moreno\nQuan quedava poc menys d'un quart d'hora per al final, l'àrbitre va assenyalar penal a favor de l'Espanyol per mà d'Alexis dins de l'àrea, però Fernando Pacheco va endevinar les intencions de Gerard Moreno i el marcador no es va moure (0-0). Malgrat tot, el conjunt català va continuar creant perill fins aconseguir el gol. El mateix Gerard Moreno es va refer del seu error des dels onze metres i al minut 80 va rematar de manera impecable amb el cap un servei de córner servit per Piatti. L'Alabès no es va arrugar i es va llançar per totes buscant l'empat. La va tenir Zou Feddal, però el marcador ja no es va moure.


Seu Electrònica - IVTM.01 - Altes a l'Impost de Vehicles de Tracció Mecànica\nIVTM.01 - Altes a l'Impost de Vehicles de Tracció Mecànica\nCal fer el pagament de l'autoliquidació d'aquest Impost per matricular un vehicle nou, i també per matricular a Espanya vehicles que provenen de l'estranger.\nPersones físiques empadronades a Palma\nPersones jurídiques que tinguin el seu domicili social o el de la seva sucursal al municipi de Palma que hagin de matricular un vehicle nou a la Prefectura de Tránsit\nTingueu a mà:\nTarjeta d'Inspecció Tècnica de Vehicles\nI constància exacta de l'adreça del Padró d'Habitants\nPer Internet en aquesta pàgina web (sense certificat)\n1: Seleccionar l'opció de " Autoliquidació d'IVTM"\n2: Emplenar formulari i confirmar les dades\n3: Fer el pagament per internet (targeta bancària) o si ho preferiu, podeu imprimir l'autoliquidació per fer el pagament en persona en una entitat bancària.\nSegons l'opció de pagament que trieu, haureu de continuar el tràmit d'alguna de les maneres següents:\nSi pagueu per internet, haureu acabat el tràmit. Imprimiu el justificant de pagament per continuar amb la gestió de matriculació del vehicle a la Prefectura Provincial de Trànsit.\nSi preferiu pagar en persona, imprimiu els fulls d'autoliquidació i porteu-lo a una entitat bancària col·laboradora. Una vegada hagueu pagat l'impost, podreu continuar amb la gestió de matriculació del vehicle.\nPer iniciar l'autoliquidació clicau aquí\nPresencialment a les oficines d'atenció a la ciutadania (OAC).\nL'impost de vehicles té tarifes anuals que en el cas d'altes noves se prorrategen per trimestres. Les tarifes se troben a l'Annex de l'Ordenança fiscal de l'Ajuntament de Palma de l'Impost sobre Vehicles de Tracció Mecànica (IVTM), concepte 113.00.\nRD Legislatiu 2/2004, de 5 de març, mitjançant el qual s'aprovà el Text refós de la Llei reguladora de les hisendes locals\nPer gaudir d'exempció/bonificació del pagament de l'impost d'IVTM, cal fer primer el pagament de l'autoliquidació i després presentar sol·licitud d'exempció/bonificació i, si s'escau, se tramitarà la devolució en els casos que legalment corresponguin aquestes exempcions/bonificacions.\nS'haurà d'acompanyar del document de Tresoreria per obtenir la devolució.\nDocument informatiu altes a IVTM\nSol·licitud general exposició breu


Claus per fer una mudança amb èxit | Finques Palau\nClaus per fer una mudança amb èxit\n12 septiembre, 2018 12 septiembre, 2018 / Finques Palau\nUna mudança és un tràmit que tota persona ha de fer al menys un cop a la vida. Traslladar tots els mobles, roba, plantes i altres objectes personals és, sens dubte, una situació il·lusionant pel fet d’estrenar casa, però que pot arribar a resultar un pèl estressant. És per això que a Finques Palau us recomanem seguir uns quants trucs per aconseguir sortir completament airosos de la situació i escurçar els temps de trasllat. El secret roman en la organització i la eficiència.\nPlanifica la teva mudança\nUna mudança requereix de temps, esforç i ganes. És per això que és important planificar quan es farà, ja que durant aquest temps hauràs de seguir amb les teves obligacions diàries. Intenta que coincideixi amb dies de vacances o èpoques de l’any on tinguis menys feina. Recorda que si ets treballador assalariat et correspon un dia lliure per fer el trasllat.\nAnalitza la situació\nUna mudança és una situació que requereix fer una anàlisi realista de situació. Necessitaràs gent que t’ajudi a empaquetar, baixar mobles i transportar-los al nou domicili. Si no disposes d’aquesta família o amics per donar-te un cop de mà, valora la possibilitat de contractar una empresa de mudances que ho faci per tu. A vegades, uns diners ben invertits eviten molts mals de cap.\nAplica el lema “menys és més”\nUn trasllat és l’ocasió perfecta per desfer-te d’aquelles coses que ja no utilitzes. Al llarg dels anys anem acumulant coses inservibles a casa que, bé per un factor sentimental o perquè ens enganyem pensant que algun dia les necessitarem, no llencem mai. La mudança et servirà per desfer-te de moltes coses inútils i anar a viure a la casa nova més lleuger d’equipatge.\nCondiciona la casa nova abans d’entrar a viure\nAprofita el trasllat per pintar, arreglar endolls, canviar parquet, fer petites reparacions o obres al nou immoble. És preferible fer-ho amb la casa buida i tenir-ho tot llest quan entris a viure. Pren correctament les mesures per assegurar-te que els mobles que portes caben a la perfecció.\nEmpaqueta amb criteri\nAquest és el punt clau per mantenir l’ordre i que la mudança no es converteixi en un caos. Guarda tots els objectes amb criteri, numerant les caixes i fent un petit inventari per saber on està cada cosa. És pràctic també guardar-ho per habitacions concretes i tipus de contingut, ja que et permetrà ser més àgil a l’hora de desembalar i col·locar les coses a la seva nova ubicació. Les coses de valor és millor portar-les amb tu, ocupen poc espai i pots evitar-te un disgust.\nObjectes delicats, electrodomèstics i mobles\nTingues cura dels objectes delicats, com quadres, gerros i figuretes. Embala’ls a consciència per evitar que es trenquin amb un cop. La millor forma de protegir els electrodomèstics i els mobles fràgils és lligar-los i cobrir-los amb una manta, per evitar que es malmetin mentre els traslladem d’un habitatge a l’altre.\nLa mudança no acaba amb el trasllat de les coses\nTot i que el trasllat és la situació més estressant per tot aquell qui fa una mudança, un cop arriba tot al nou domicili comença l’últim pas: desembalar i col·locar-ho tot al seu lloc. És recomanable fer-ho el més aviat possible per a no allargar la situació de provisionalitat i acabar-nos acostumant a viure entre caixes i mobles amuntegats. Quan abans estigui tot ordenat i ben posat, abans sentiràs el nou domicili com casa teva.\n#mudança #pis #casa #finquespalau, #trasllat\n← Si marxes de vacances… protegeix casa teva!\n10 consells per estalviar en la factura de la llum →


Els inicis de la Propaganda pel Fet\nInici Història per etapes cronològiques Història Contemporània Els inicis de la “Propaganda pel Fet”\nEl terrorista sense nas\nRecreació de l'atemptat de Geronimo Caserio el 24 de juny de 1894 en que assassinà el president Sadi Carnot. | Wikipedia Commons\nEl fenomen del terrorisme a Europa en general, i a França en concret, no és pas nou, moltes causes i procediments es repeteixen, malgrat que canviïn els protagonistes. A finals del segle XIX i començaments del XX el que es va anomenar la “propaganda pel fet”, és a dir, el terrorisme anarquista, es va estendre enormement. Les files dels activistes que cometien els atemptats es nodrien de pobres desemparats, que s’amuntegaven als suburbis de les grans metròpolis, els quals sovint tenien poc o res a perdre. Amb una baixa o nul·la formació, aquests desemparats eren la carn de canó d’idees revolucionàries que sovint els proporcionaven l’entorn social que no tenien i les explicacions als seus problemes que no trobaven. Els objectius, però, anarquistes eren, sovint, ben definits: la classe política, i en general els estaments que ostentaven el poder de forma ignominiosa mentre bona part de la població passava gana: la burgesia.\nEntre 1892 i 1894 una onada d’atemptats sacsejaren tot França i serviren d’al·licient a altres grups, sobretot italians i catalans. Un dels més importants va ser el d’Auguste Vaillant el 9 de desembre de 1893. August va llançar una bomba al Palau Bourbon, seu de l’Assemblea Nacional Francesa, amb el resultat d’uns cinquanta ferits entre diputats i assistents, d’entre els quals ell mateix, que va perdre el nas a conseqüència de la deflagració a més de ferir-se la cama. La bomba era plena de metralla, per aquesta raó no va causar víctimes mortals. Com sempre passava, els atemptats eren conseqüència d’alguna injustícia, als que seguien ajusticiaments d’anarquistes, el que provocava més atemptats i més represàlies… d’aquesta manera s’entrava en una espiral de violència difícil d’aturar. Enmig de l’espiral, s’hi barrejaven simples delinqüents, que aprofitaven l’avinentesa, dels quals no se sabia on començaven les seves idees i on acabava la simple paranoia, i les clavegueres de l’estat.\nRecreació al setmanari “Le Petit Journal” de l’atemptat d’Auguste Vaillant el 9 de novembre de 1893, a les 16:00 h. Ell va quedar ferit, perquè una dona el va intentar retenir agafant-lo pel braç. | Wikipedia Commons\nLa propaganda pel fet perseguia obtenir ressò utilitzant els mitjans de comunicació per sembrar la por. Tot i que la idea venia d’anys abans, va ser a França que començà a tenir èxit aquesta estratègia terrorista, sent els catalans els alumnes més avançats. Els primers atemptats van ser els de Ravachol al 1892, fets com a resposta als 14 treballadors morts i les desenes de ferits de l’1 de maig de l’any abans. El pare de François Köningstein (Ravachol era el cognom matern) el va abandonar a ell, la seva mare a la qual pegava sovint, i als seus tres germans, pel que de ben jove es va queda sol havent-se de guanyar la vida. Curiosament, Ravachol no va ser condemnat pels atemptats que va fer (que no van causar víctimes), sinó per l’assassinat d’un ancià ermità a qui robà diners anys abans. Els diners els va utilitzar per ajudar a les famílies castigades dels treballadors detinguts.\nVaillant va actuar com a venjança per l’execució a la guillotina de Ravachol l’11 de juliol, una execució que el convertí en un heroi de referència a l’època. Vaillant també era extremadament pobre, i també havia hagut de delinquir, essent condemnat finalment a presó per robar menjar per alimentar-se. Formava part del que a l’època es coneixien com “els d’a peu”, sinònim de “pobre” a l’època, per això en llançar la bomba va exclamar: “Mort à la société bourgeoise! Vive l’anarchie!”. A més, a falta de vídeos a Youtube, feien servir els judicis per a fer declaracions:\n“Durant molt de temps, la nostra veu ha estat resposta amb la presó, la soga o l’afusellament , però no s’enganyin a si mateixos: l’explosió de la meva bomba no és només el plor de Vaillant en rebel·lia, sinó el plor de tota una classe que clama pels seus drets i que unitarà els seus fets a les seves paraules.” Auguste Vallant\nEn morir Vaillant es convertí en un altre referent en la lluita pels drets de la classe treballadora. Se li va fer un himne que tothom coneixia amb música d’Emile Spencer. | Wikipedia Commons\nVaillant va ser condemnat a morir a la guillotina, malgrat les demandes del Pare Lemire (qui havia estat ferit a l’atemptat) i les peticions de la seva muller i la seva filla davant la dona del president. De camí al patíbul el 5 de febrer de 1894, ben seré, va cridar: “la meva mort serà venjada, visca l’anarquia!”. Vaillant tenia l’edat de Crist i d’Alexandre, 33 anys. No es va equivocar en la seva predicció. El 24 de juny d’aquell mateix any l’anarquista italià Geronimo Caserio assassinà a Lió el president del govern Sadi Canot, el mateix president que li havia negat l’indult a Valliant. Geronimo es va acostar a ell amb un ganivet amagat i l’apunyalà.\nAbans, però, només set dies després de l’execució de Vaillant, Émile Henry ja havia atemptat contra el Cafè Terminus de París, lloc freqüentat per la burgesia de l’època, aquesta vegada sí, amb el resultat d’un mort i 20 ferits. Émile va ser el primer a cometre atemptats amb víctimes mortals. Émile va nèixer a Barcelona, on s’havia traslladat la seva família, donat que el seu pare havia estat condemnat a mort per participar en els fets revolucionaris de la Comuna de París. Émile també va ser detingut i executat a la guillotina l’abril del 1894, tenia només 22 anys.\nAquesta ràpida detenció dels “culpables” i la seva execució es venia com a “eficiència”, però la veritat era que el rerefons social que impulsava aquesta gent a actes desesperats persistien: la gana i la pobresa extrema. Lluny de posar solució a això, però, les classes dirigents del moment, les que van impulsar les lleis racistes a les colònies, van tenir l’excusa perfecta per publicar les anomenades “Lois scélérates“, “Lleis Perverses” en català. Els atemptats van ser l’excusa perfecta per posar en marxa tot un reguitzell de lleis repressives contra l’anarquisme (al final, contra la classe treballadora en general) que incloïen nous delictes que sonaran a molta gent com: apologia del delicte; autorització prèvia d’entitats i restriccions a la llibertat de premsa. A la pràctica, aquestes lleis van permetre, respectivament: les detencions preventives arbitràries, la prohibició de les associacions obreres i la prohibició de les publicacions anarquistes.\nLa primera d’aquestes lleis va ser presentada només dos dies després de l’atemptat de Vaillant, pel que és de suposar que ja la tenien més que escrita. També anaven molt bé aquests discursos de “seguretat pública” per tapar la corrupció generalitzada, la més important del segle XIX a Europa, de la Tercera República, però d’això en parlarem en un altre article. Aquestes lleis, destinades a lluitar contra les idees de l’anarquisme, van estar en vigor fins al 23 de desembre de… 1992!\nLes anarchistes italiens dans les Alpes-Maritimes et le Var à la fi…\nPolitical engagement can be a factor of integration but also of marginalisation and exclusion for certain migrants categories. The Italians who choose, during the XIXe century, to engage in the rows of anarchism make the experiment of it. The defended ideology or the methods of organization of the movement takes part of a process of marginalisation.\nArticle anteriorLa llei Indígena francesa de 1881\nProper articleLa dictadura dels coronels i la Enosis


Noticias de Castelló: Una imatge del dolç amb el paisatge de Castelló guanya el concurs fotogràfic Flor de Lledó\nPortada > Castelló > noticias > Una imatge...\nCastelló: Una imatge del dolç amb el paisatge de Castelló guanya el concurs fotogràfic Flor de Lledó\nFlor del taronger, dolçaines i la basílica de Lledó són els tres elements amb els quals el castellonenc Alberto Villarroya recrea un paisatge especialment castellonero en el qual integra la Flor de Lledó. Tot en una fotografia titulada ‘Lledolç’, que s'ha convertit en la guanyadora de l'I Concurs Fotogràfic Flor de Lledó, organitzat pel Gremi de Forners en col•laboració amb la Regidoria de Consum i la Confraria de la Mare de Déu del Lledó.\nEl guanyador ha arreplegat aquest matí el premi de 100 euros patrocinat per Serveis Fleca, de mans de la gerent de la signatura, Belén Teixidor, que ha felicitat a Villarroya per recolzar el treball dels artesans de Castelló en la promoció del dolç de les festes patronals.\nA més, en l'acte han estat acompanyats per la regidora de Consum, Mary Carmen Ribera, el mestre major del Gremi, José Miró; el president de la Confraria, Ramón Vilarroig, i els artesans Rafa Valls, Rafa Funes, Antonio Sánchez i Pedro Martínez, del Gremi de Forners, que també han pres part en la iniciativa.\nMés de 5.000 castellonencs s'han fet ressò del concurs, activat a través del Facebook del Gremi, i han votat les fotografies presentades. La instantània guanyadora va ser també la més votada en la xarxa i va aconseguir 152 ‘m'agrada’.\nEl mestre major del Gremi, ha donat les gràcies a tots els participants als col•laboradors de la iniciativa, “que recolzen així el treball dels artesans i les tradicions i gastronomia pròpies de la ciutat”.


La UEA qualifica d’inadmissible la situació de col·lapse del SEPE i demana que cap persona es quedi sense la seva prestació - Notícies UEA - Actualitat - Unió Empresarial de l´Anoia\nInici Actualitat Notícies UEA La UEA qualifica d’inadmissible la situació de col·lapse del SEPE i demana que cap persona es quedi sense la seva prestació\nLA UEA QUALIFICA D’INADMISSIBLE LA SITUACIÓ DE COL·LAPSE DEL SEPE I DEMANA QUE CAP PERSONA ES QUEDI SENSE LA SEVA PRESTACIÓ\nDavant la notícia que les prestacions d'atur que s'estan pagant actualment, no inclouen la major part de les persones desocupades que es van registrar a l'atur després del 12 d'agost, la Unió Empresarial de l'Anoia demana al govern espanyol que cap persona es quedi sense la seva prestació d'atur i qualifica aquest fet, d'inadmissible.\nEn aquest sentit, la UEA es posiciona i defensa les declaracions de CCOO davant aquest fet: “La situació que viuen moltes famílies és insostenible. No pot ser que moltes d'elles no hagin rebut les prestacions que els pertoca. Cal arribar a tots els segments de la població i no excloure'n cap. Els governs han d'evitar que aquesta crisi sanitària, econòmica i empresarial esdevingui en una crisi social molt forta”, raona la patronal anoienca.\nEn la mateixa línia, la Unió Empresarial de l'Anoia afirma que “l'administració ja no només ha de garantir el benestar de tots els seus ciutadans, sinó que ha d'estar a l'altura de les circumstàncies. Això també suposa que si demana i exigeix a les empreses que apostin per la digitalització, l'administració pública ha de jugar també aquest paper i saber que ha d'estar al servei de la població. Ha de garantir l'estat del benestar. Si no ho fa ara, en una situació com aquesta, quan ho farà?”, es pregunta.\nDes de l'entitat es considera que el fet que moltes persones en situació d'atur no hagin cobrat des de fa més de 3 mesos “és molt greu”; sobretot, tenint en compte la situació: “després de 9 mesos de l'estat d'alarma i l'onada d'ERTOs que ha presentat el món empresarial durant tots aquests darrers mesos, el Govern ja hauria d'haver previst i tenir com a prioritat abastir de recursos al SEP per evitar col·lapses i agilitar el pagament a treballadors per facilitar-los la liquiditat necessària per fer front a les seves obligacions”\nA més, la UEA també demana que el govern posi solució a la situació de col·lapse que pateix el SEPE, on ja ha quedat palès que els seus recursos són insuficients: “Cal voluntat política per posar fi a aquesta situació desesperant i destinar-hi més recursos. Cal posar ordre i coordinació: accessibilitat per a les trucades, però també agilitat a les cites i respostes que demana la població, i ha d'estar preparat per les onades de persones que també han de cobrar per situació en ERTE. És el seu deure”.


Atapuerca busca registres encara més antics\nInici Temes Actualitat Atapuerca busca registres encara més antics\nS'inicien les excavacions a Cueva Fantasma, on es podrien trobar restes de fins a 1,8 milions d'anys\nL'estiu és una de les estacions de més activitat en les excavacions dels jaciments de la serra d'Atapuerca, a Burgos. Arqueòlegs i paleontòlegs hi treballen per trobar vestigis que ajudin a entendre l'origen de l'espècie humana. A la Cova Major, situada al jaciment del Portalón, 200 investigadors intenten conèixer com es vivia en aquesta cova fa més de 7.000 anys. Enguany, el nombre de treballs a la serra d'Atapuerca s'ha ampliat i inclou els jaciments de Sima del Elefante, Galería, Gran Dolina, Cueva del Mirador, Portalón, Sima de los Huesos, Galería de las Estatuas i Fuente Mudarra.\nA més, també s'han començat els sondejos a Cueva Fantasma, un nou espai en el qual es treballarà amb la hipòtesi que s'hi puguin trobar restes de fins a 1,8 milions d'anys, segons ha detallat el codirector de l'equip d'investigació, l'arqueòleg català Eudald Carbonell. Els estudiosos pensen que aquesta cova pot amagar les restes més antigues d'Atapuerca. Si es confirma, Cueva Fantasma substituiria al jaciment de Sima del Elefante, on fins ara s'havien registrat les troballes més antigues.\nAtapuerca prepara la Cueva Fantasma per buscar-hi vestigis de fa 1,5 milions d'anys


Villa in Calo D En Real III Eivissa Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nVilla in Calo D En Real III-, Sant Josep de sa Talaia, Eivissa, Espanya, 0 - Veure al mapaVilla in Calo D En Real IIIVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 26 fotos\nConvenientment situat a Sant Josep, Villa in Calo D En Real III és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Villa in Calo D En Real III també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Sant Josep. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara piscina privada, aire condicionat, balcó/terrassa, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable per satisfer els clients més exigents. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com jardí. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Villa in Calo D En Real III no troba competidors en cap categoria.


Rulo i La Contrabanda: "Al novembre gravarem un concert a Santander"\nDiu que tan sols s'ha portat un parell de temes compostos a Llatinoamèrica, tot i que té un quadern ple de lletres que ha de revisar. Per a això necessita parar i, de moment, la seva agenda no li ho permet.\nAvui mateix ha començat a gravar el seu pròxim videoclip i des de demà se submergirà en l'estudi per preparar la reedició del seu últim disc. < / p>\nel doble de la teva meitat ha consagrat al grup, portant-los fins a l'escenari espanyol més recòndit i fins i tot a una petita gira internacional que aviat es repetirà donant vida a una gira que s'acomiadarà a l'octubre de l'any que ve. < / p>\nParlem amb Raúl Gutiérrez Ándarez (1979, Reinosa) de present i futur. Sempre és un plaer xerrar amb ell. Diu les coses com són; com les sent. Així és Rulo, un tipus normal i proper.\nUna de les últimes vegades que ens vam veure vam parlar de Llatinoamèrica i la quantitat de sentiments que generava en tu. El primer, quina sensació et portes d'allà?\nAmèrica és inspiració. Per exemple, vam tocar per segona vegada a Quito i teníem cent persones esperant-nos a l'aeroport i vens vuit-centes entrades a un preu altíssim. La música és una religió allà. Al maig anem a tornar per fer una gira des dels Estats Units fins a Argentina. Ens ho anem a recórrer tot.\nEt portes també alguna cançó d'aquesta última gira americana?\nTinc un quadern ple de coses, però no quals són d'aquí i quals són d'allà. He de seure a mirar el que tinc, però es que tinc lletres molt boniques. Tinc una cançó, per exemple, que es diu Suïcides SL que mola molt, però necessito parar-me a posar-li música. Necessito que no soni el telèfon i que no hi hagi concerts. Que no hi hagi res.\nDe quant de temps parlem?\nNo hi haurà molt de temps. A la meitat de les gires hi haurà diversos aturades i la gira va a acabar definitivament a l'octubre de l'any que ve, així que pararé nou o deu mesos, no més.\nTot d'una, tornes de Llatinoamèrica i et un panorama cultural prou descuidat. Què fem malament?\nMai han estat bons temps a Espanya per ser músic, però també és cert que ara a nivell institucional no hi ha cap suport. Qui dóna suport a la música? Doncs Mahou, per exemple, que és una empresa privada. A nivell institucional -fins fa ben poc que ens han baixat el IVA- no està gens cuidada la cultura i això és una pena.\nAlmenys aquestes empreses privades mantenen una mica l'essència. Què et sembla # CómplicesDeMahou ?\nAixò és una meravella. El bo i el dolent del d'avui és que tan sols hi ha premsa, i vosaltres no canteu (rialles). Això per dos-cents fans seria una passada. Em sento un privilegiat al ser un dels dos artistes que han triat per presentar el cicle. A més, em ve del carall (més rialles) i m'hauria agradat encara més que em posessin al costat d'un artista amb un registre encara més diferent al meu.\nAmb quina artista del cartell t'agradaria actuar? < / b>\nEm aniria al més extrem. Amb Raphael. Li vaig anar a veure l'any passat a Santander i em va semblar una barbaritat. Crec que és el nostre Frank Sinatra i que aprendria moltíssim d'ell.\nAquesta gira ja ha tingut diversos concerts especials com els de Xaloc , Galileu o el Palau dels Esports de Madrid . Què més sorpreses ens queden abans d'acabar la gira?\nEl més especial serà una temporada al febrer, març i abril de teatres per acabar a la Gran Via. Vull acabar a la Gran Via abans d'anar-me'n a Amèrica. Estem preparant una escenografia i un atrezzo molt especial.\n¿Sense cor de neó?\nNo. Això només ens val per al directe. Estem recreant molt xulo que ara mateix només està en el meu cap i no us puc desvetllar. A més, per al 29 de desembre també tenim una cosa molt hiper especial. Això sí, m'ho vaig a dur a Cantàbria perquè allà em posen més facilitats i em posa més. Anem a gravar alguna cosa molt especial amb amics.\nUna nova Nit al castell ?\nAixò és, encara que a això l'anomenarem Una nit al Palau o alguna cosa així, perquè serà en el Palau dels Esports de Santander.\nArtículo anteriorEl Rei: La Constitució prevaldrà davant dels que trenquen la convivència\nArtículo siguienteManuel Carrasco actuará finalmente en el Auditorio de Rivas Vaciamadrid