Memòria dels barris: CAN CARRERAS\nAls límits d'Horta en mig de camps, vinyes i garrofers, prop del torrent de Can Quintana hi havia i continua existint la Masia de Can Carreras.\nQuan les cases barates d'Horta (avui el barri de Can Peguera), encara ni existien, al seu voltant havia poc més que algunes masies, Can Peguera, Ca l'Amell gran, Can Rius i Can Quintana.\nCan Carreres en mig al fons a finals dels anys XX, quan les cases barates, avui dia el barri de Can Peguera, ja existien\nEls propietaris de la masia van vendre alguns dels seus camps per construir-hi el llavors conegut com Manicomi d'Horta, a partir d'aquest moment la finca de la casa pairal va anar perdent part del seu territori que es va anar venent a promotors immobiliaris que van construir a tort i a dret tot el que podia ser edificant i més.\nEn els anys 60-70, es van construir a prop de la masia, algunes casetes, majoritàriament de planta baixa plantes amb materials de escassa qualitat, bàsicament bastides pels seus propis habitants. Eren cases de subsistència edificades per persones nou vingudes a Barcelona, sense poder adquisitiu que necessitaven un lloc on aixoplugar-se.\nFoto de finals del segle XX, la masia envoltada de construccións i els horts del torrent de can Quintana\nTal com hem indicat més amunt, la masia estava en el límit d'Horta amb Sant Andreu, avui barris d'Horta i la Guineueta, i pertany al Districte de Nou Barris. La masia és una construcció característica de la casa de camp, amb una planta baixa per a les quadres, celler, cup i d'altres eines del camp i habitatge dels masovers. Al primer pis una gran Sala, amb una habitació central i d'altres de més petites.\nLa masia de can Carrera quan encara estava habitada\nConeguda en l'antiguitat com Mas Sala, des de finals dels segle XIX passà a anomenar-se Can Carreras.\nSegons J. M. Contel, L'edifici ha estat objecte de diferents transformacions.\nAl final del darrer terç del segle XIX, n'era propietari Lluís Guarro i Casas, membre de la família propietària de la fàbrica de paper Guarro, qui la va deixar en herència al seu fill Lluís..\nL'any 1880 va vendre una part important de la finca per a la construcció de l'Institut Mental.\nEl Manicomi vist des del Turó de la Peira, als anys 20-30\nUns anys després, el 1914, van arribar uns nous masovers, Josep Mompart i Rita Estadella, naturals de Caldes i que venien de Torre Llobeta. Amb la seva arribada es deixa de banda el cultiu de flors, per obrir-se a la vinya, les hortalisses, la verdura, els cereals, el blat de moro, les garrofes i el bestiar, uns productes que es venien als mercats de Sant Andreu i de la Llibertat de Gràcia.\nL'any 1947, Lluís Guarro, fill, va vendre gran part dels terrenys a Mercedes Nuet, la parcel·lació dels quals va propiciar la construcció del petit barri de Can Carreres. Una altra part, com també la masia, van ser adquirides per Concepció Mompart, filla dels masovers, i Daniel Valls. Anys després, la masia va passar a mans de Rita Valls Mompart, filla dels anteriors, i del seu marit, Jaume Roca, els quals en van ser els darrers propietaris.\nla masia als anys 40, foto del grup de Facebook de Can Peguera\nEra una terra productiva dotada de prou aigua pel rec, gràcies a l'aigua de mina que procedent de les muntanyes veïnes, hi arribava passant per can Guineueta.\nDurant la guerra de 1936-1939, les terres de la masia van ser col·lectivizades. Aquestes terres arribaven d'una banda fins el passeig de Valldaura i d'altra a tocar de les terres de Can Quintana, Can Peguera i Can Guineueta.\nEn 1946, en casar-se l'amo de la finca, Lluís Guarro en segones núpcies, es va vendre la resta de la finca, una part de la qual ja havia estat venuda per construir-hi el manicomi en 1880.\nAra la finca ha desaparegut del tot, a la banda nord s'aixeca un polígon amb blocs de 10 pisos i a la banda sud, hi ha el barri de les cases barates (Can Peguera). La masia però encara resta dempeus.\nLa finca ha donat nom al barri de can Carreras\nEn l'actualitat els habitatges de Barcinova i Calinova envolten l'antic Institut Mental de la Santa Creu i de Sant Pau que en l'actualitat acull la seu del Districte, la Biblioteca Nou Barris i altres equipaments.\nDavant l'edifici de la seu del Districte es troba la plaça Major del districte i, al seu costat, el Fòrum Nord de la Tecnologia, construcció singular que acull diversos projectes relacionats amb les iniciatives empresarials i les noves tecnologies.\nTot el conjunt es troba envoltat pel modern Parc Central de Nou Barris en el centre del qual es troba la masia de Can Carreres, un gran projecte urbanístic que s'estén fins a la plaça Karl Marx, tot constituint un dels parcs més grans de la ciutat, amb 16 hectàrees.\nFonts informatives. Les masies d'Horta, llibre de Desidceri Díez, Josep M. Contel, fotos de diverses procedències\nPublicat per carme a 0:26:00\nEtiquetes de comentaris: Horta - Can Carreras, Horta - masies\nPaco Garcia ha dit...\nLa ubicacio de can guineueta no es correcta, estaba més amunt, entre la via favencia i quasi be roquetas.\n5 de novembre de 2014 a les 10:02\nGràcies Paco, vaig pensar que era la que vaig indicar, ho tindré en compte en una altra ocasió.\n6 de novembre de 2014 a les 0:36\nEL CARRER AIGUAFREDA els safareigs i les bugaderes...\nL'HERÈNCIA DE LA SRA. PLA\nCAN BARRET, CAN FRARES, CAN CONILL, en el que ara ...


La comèdia negre 7 raons per fugir es projectarà al Convent de les Arts per cloure la temporada del Cicle Gaudí\nDiumenge 16 de juny a les 19h, el Convent de les Arts d'Alcover acollirà la projecció de la pel·lícula 7 raons per fugir en el marc del Cicle Gaudí de cinema de producció catalana i que posarà el punt final a les deu projeccions que ens han acompanyat durant el curs. Aquesta comèdia negre, estrenada el proppassat mes d'abril, compta amb intèrprets de luxe com Emma Suárez, Jordi Sánchez, Sergi López, Àlex Brendemühl, Aina Clotet, David Verdaguer i Lola Dueñas, entre d'altres.\n7 raons per fugirés un film que critica àcidament la nostra societat partint de set històries quotidianes amb personatges portats a l’extrem de les seves circumstàncies.Set històries que barregen horror i comèdia. Set moments d’humor negre tant estranys com pròxims. Set visions surrealistes d’una societat que no progressa: la família, la solidaritat, l’ordre, la propietat, el treball, el progrés i el compromís. Set històries d’humor negre d’una societat disfuncional.\n2021-04-06 - Suu, Tenors i Josquin in Memoriam, noms destacats de la nova programació cultural d'Alcover 2021


salvemlazonaagricoLHa: 16.4.2011 Caminada al riu : L'Hospitalet reconquereix el Llobregat\n16.4.2011 Caminada al riu : L'Hospitalet reconquereix el Llobregat\nEl dia 16.4.2011 a les 10 hores i des de la confluència de la Travessia Industrial i Rambla Marina (entre Metro L1 Av.Carrilet i Bellvitge) sortirem a peu direcció el riu Llobregat per recòrrer el que serà l'accés al Llobregat que esperem tenir enllestit aquest estiu.\nEn el transcurs del camí, en el que durem unes banderoles commemoratives, anirem reivindicant la conservació de la zona agrícola de cal Trabal, senyalarem un cop arribat a la zona agrícola el camí al riu, rebrem explicacions de membres de la Plataforma de com i quan efectuarem una plantació d'arbres reivindicativa a la zona i ens dirigirem al Llobregat.\nUn cop arribats al riu observarem la flora i la fauna i, si el temps ho permet, plantarem esqueixos d'arbres de ribera per multiplicar la plantació que s'ha efectuat.\nAllà, fixarem la banderola per la qual reivindiquem el 'cognom' de la ciutat, 'de Llobregat' com a part essencial de la nostra història, patrimoni i futur. Esperem que en els propers mesos ja tinguem a la fi acabat un accés que connecti el conjunt del Barcelonès, i els carrils bici que venen d'aquesta comarca, amb la del Baix Llobregat. Ja va essent hora.\nPublicado por Plataforma Salvem la Zona Agricolha en 6:06 p. m.\nEtiquetas: 2011, Cal Trabal, camí al riu, marxa\nEl Barcelonès i El Baix Llobregat s'ajunten allà on ho fan l'Hospitalet i Barcelona... L'Hospi és Baix Llobregat!!\nÈxit en la caminada al riu Llobregat del 16.4.2011...\n16.4.2011 Caminada al riu : L'Hospitalet reconquer...


Tècniques de gestió de l'estrès per a una vida sana\nManeig de l'estrès Tècniques de gestió\nMolta gent no pensa en la gestió de l'estrès, tret que ja estiguin a punt de cremar-se. Amb les nostres vides ocupades, no sempre és evident que és important assumir la pràctica de la gestió de l'estrès abans que un cos desgastat o una psique excessivament gravada facin el problema. No obstant això, desenvolupar hàbits saludables per alleujar l'estrès realment compensa a la llarga.\nLa pràctica habitual de la gestió de l'estrès no només evita els efectes negatius de l'estrès, sinó que també pot generar resultats positius com ara una major productivitat, una millor salut i més felicitat en general.\nEfectes positius de la gestió de l'estrès\nA continuació es detallen alguns motius pels quals:\nLa seva salut: l' estrès excessiu realment pot portar a resultats de salut pobres, des de coses relativament menors com mals de cap i problemes de digestió a curt termini a les principals malalties del cor, hipertensió arterial i accidents cerebrovasculars després d'anys d'estrès no administrats.\nEls vostres aspectes: molts analgèsics també us poden fer més saludables i fins i tot més atractius. Per exemple, cuidar-se del vostre cos per dormir prou pot fer-lo més productiu i sa, i pot ajudar-vos a gestionar l'estrès millor, així com a evitar els ulls foscos i els ulls baixos. A més, menjar bé pot mantenir els seus nivells de sucre en la sang fins i tot, mantenint les seves emocions sota control i fent-les més resistents a l'estrès, així com ajudar-te a quedar-te a les teues pantalons texans o teixits favorits de la universitat. Obtenir exercicis regulars us pot ajudar a volar de vapor quan us trobeu frustrat i mantingueu el cos en forma i tonificació.\nAugment de la productivitat: simplement, quan no estigui estressat, pot ser més productiu perquè està més enfocat. Per tant, realment paga per mantenir l'estrès com a mínim. Certs hàbits d'alleujament de l'estrès, naturalment, us fan més productius. La napping potent , per exemple, us pot ajudar a posar-vos al dia i estar més centrat i productiu, fent que s'estengui menys. Estar organitzat també us pot ajudar a estalviar temps i diners a la llarga, reduint l'estrès i ajudant-vos a ser més productiu en pràcticament totes les àrees de la vostra vida. Fins i tot la limitació de la cafeïna pot ajudar-vos a millorar el vostre somni i ajudar-vos a sentir-vos menys estressat al final del dia. Finalment, tenir l'actitud correcta és en realitat un hàbit que es pot aprendre. Ser optimista us pot beneficiar en moltes àrees de la vostra vida, ajudant-vos a deixar fallar les fallades i, en realitat, per aconseguir-ne més!\nLa vostra felicitat: algunes pràctiques d'alleugeriment de l'estrès només aporten més alegria. Si voleu gaudir de la vida més, voldreu adoptar alguns d'aquests analgèsics i la diversió arribarà amb més facilitat. Cuidar les mascotes , gaudir de la música , ballar mentre neteja , treballar més riure a la teva vida , mantenir un cercle solidari d'amics i, fins i tot, tenir relacions sexuals són activitats divertides que dobleguen com a grans analgèsics per diversos motius. Llegeix més sobre ells i com t'ajuden, i recorda't que mai estàs massa ocupat per incloure aquestes activitats en el teu estil de vida: són tècniques de gestió de l'estrès.\nEls vostres nivells d'estrès: és clar : la voluntat d'evitar caminar al voltant de la sensació de tensió és, en si mateixa, una bona raó per fer-se càrrec de la gestió de l'estrès. Algunes tècniques generals que, sobretot, només alleuja l'estrès (en lloc de complir una funció secundària) són més que vàlides d'adoptar perquè, quan menys estressat, gaudeix de la vida més. Algunes de les millors tècniques de gestió de l'estrès disponibles inclouen la meditació , el diari , el PMR , les imatges guiades i els exercicis de respiració vells. Llegiu més sobre els beneficis de cadascun, i trieu uns quants per intentar, i no haurà de deixar que l'estrès sàpiga l'energia, la productivitat i el gaudi de la vida de nou.\nAprofitar l'esforç per aprendre estratègies efectives per a l'alleugeriment de l'estrès i la vida d'estrès reduït, a llarg termini. Per això, la gestió de l'estrès és un dels temes més importants per aprendre.\nConsells sobre l'estrès per a la introducció\n4 maneres de protegir la vostra confiança i força interna\nEnfocament en solucions: beneficis i estratègies\nCom augmentar la seva relació de positivitat\n4 passos senzills per tractar l'estrès i l'ansietat\nUn estudi del Pas 9\nPrenent la Benzodiazepina Ativan (Lorazepam)\nSer Germaphobe pot ser un símptoma d'OCD\nPerills dels medicaments per al dolor opiáceo per als adolescents\nCom fer front a un futur futur millorat\nFumar, Causes de beure, Lesió cerebral\nEntendre les dimensions de la introversió i la timidesa\nDesenvolupament social i emocional en la infància mitjana


29-S: contra la mort de la política | interseccion[e]s\n← Vaga general: el 29 de setembre les dones també tenim una cita al carrer\nHomenaje a las mujeres del POUM, parte imprescindible de una historia que no para →\nOctubre 6, 2010 a les 12:57 pm\nm’agrada molt. I no em quedo només amb el contingut i les referències a H.Arendt, que ja és molt i bo.\nVull destacar el fet que amb el teu article es contribueix a desmuntar un tòpic sobre “formes i continguts”. El teu article té la forma que mereix el discurs de l’esquerra anticapitalista. Començo a estar tip dels escamots verbals del fanatisme que envolta la nostra revolta quotidiana. A tota la incontinència verbal, política, (in)cultural i sistèmica, li hem d’oposar les formes i els continguts d’una resposta alternativa convincent i, no per això, menys invectiva. Ens espera una fase molt dura. Comencem per conrear un discurs i una pràctica, sincerament unitària, que busqui complicitats. No mereixem l’autoritarisme pseudorevolucionari d’uns i, molt menys, l’insult sistemàtic del corrent dominant.\nEl teu article és aire fresc i trobo a faltar aquest registre en les proclames autoritàries dels contorns del “moviment real”, la qual cosa no ens ha d’impedir d’assenyalar quin és “l’enemic” i quines són les seves “formes”.


Associació Catalana Professionals de l'Antropologia (ACPA): d’abril 2013\nPublicat per ACPA a 4:41 Cap comentari:\nEs publica el decret sobre els correbous amb les al·legacions que va presentar l'ACPA\nL'ACPA va presentar al·legacions perquè aquest decret reconegués la figura de l'antropòleg/a com a professional capacitat per elaborar informes sobre aquesta festa tradicional.\nPodeu consultar el decret en aquest link\nPublicat per ACPA a 5:17 Cap comentari:\nConvocatòria de les assemblees ordinària i extraordinària de l'ACPA\nAssemblea Ordinària ACPA\nData: 24/04/2013 a les 18:00h\nLloc: IEC, sala Fontserè, carrer del Carme 47, Barcelona\n1.- Informació sobre el periode inicial de l´ACPA. Conveni de funcionament ICA-ACPA.\n2.- Balanç gestió econòmica 2012-2013.\n3.- Informe de l´organització i activitats de l´ACPA i actuacions de les comissions\nAssemblea Extraordinària ACPA 2013\nData:24/04/2013 a les 19.30 h.\n1.- Renovació de la junta*\n* Les sòcies i els socis que vulguin formar part de la junta de l´ACPA, poden presentar les seves candidatures a la Secretaria de l'ACPA, carrer Casp 43, baixos 1a de Barcelona, o per correu electrònic a acpa@antropologia.cat.\nPublicat per ACPA a 5:03 Cap comentari:\nPublicat per ACPA a 1:27 Cap comentari:


Trabajo final de máster: La transformació urbana de la Rambla - UOC Ciudades\nFoto: Erwin /Flickr\nCap a la coproducció dels processos d’intervenció urbanística?\nLa present investigació s’emmarca en la línia de treball de l’urbanisme per a les ciutats col·laboratives i inclusives. Pretén analitzar els límits i les oportunitats que ofereixen els nous plantejaments de les intervencions urbanístiques que han de permetre abordar els problemes urbans amb respostes integrals, multidisciplinàries i coproduïdes amb la ciutadania. A partir de l’estudi de cas del projecte de la transformació urbana de la Rambla de Barcelona l’autora pretén trobar els elements facilitadors que permetin impulsar intervencions urbanístiques des del paradigma de la coproducció. D’aquesta manera, busca donar resposta a diferents preguntes relacionades amb la participació ciutadana en els processos d’intervenció urbanística en la ciutat consolidada. El focus d’interès se centra en l’àmbit substantiu de la participació ciutadana i en la seva rellevància en el procés de presa de decisions en els projectes d’intervenció urbanística. En primer lloc, s’analitza la dimensió operativa de la política de regeneració urbana integral i el seu cicle des de la variable de la participació ciutadana, i en segon lloc, en quina mesura la veu de la ciutadania incideix en la presa de decisions sobre el model de ciutat que s’està construint. A partir de l’estudi de cas es pretén conèixer quins són els factors de les polítiques de regeneració urbana integral que s’han desenvolupat en el projecte i en quina mesura aquests han permès assolir els objectius que s’havien plantejat a l’inici de la definició del projecte de transformació.\nTítulo: La transformació urbana de la Rambla. Cap a la coproducció dels processos d’intervenció urbanística?\nAutor: Guim, Elena


Fent la diferència - The Bright Path Ishayas\nDes de petita volia tenir un impacte al món. Vaig créixer en una família que es preocupava molt pel món: sempre teniem converses sobre les injustícies que passaven a altres països i donàvem suport als refugiats que venien a la nostra ciutat. Així que volia contribuïr i repercutir positivament en els altres.\nA l’institut, els meus amics i jo vam crear un grup de drets humans. Ens reuníem cada setmana i fèiem peticions i altres activitats, vam aconseguir establir un dia de drets humans a la nostra escola. Em sentia naturalment atreta a contribuïr d’aquesta manera. Tot ho fèiem amb alegria i ho disfrutàvem molt. Tots sentiem que formàvem part d’alguna cosa més gran.\nPerò, al mateix temps, sentia molta pressió interna per tenir un bon rendiment a l’escola. Em vaig pressionar molt i em vaig provocar molta tensió.\nDesprés vaig estudiar drets humans a la universitat. I des de llavors he treballat en ajuda i desenvolupament internacional, alguns anys al Congo i Mali. Gran part de la meva feina té a veure amb donar suport a les nacions per reconstruïr-se després d’una guerra civil i, de manera particular, donar suport a les dones perquè es sentin les seves veus.\nDescobrint la meditació\nMés o menys quan vaig començar a treballar a l’Àfrica, la meva germana em va introduïr a l'Ascensió. Havia estat provant diferents tipus de meditació i vaig quedar-me impressionada per lo senzilla i eficaç que era. Això em va encuriosir.\nAl meu curs de Primera Esfera vaig viure per primera vegada que algú m’animava a desvincular-me del pensament actiu. Se'm convidava a descansar i permetre que els pensaments anessin i vinguessin. Va ser un alleujament. El curs del cap de setmana em va donar un descans tan profund que em va interessar veure què més podia aportar la meditació.\nAixí que vaig fer un retir de meditació i va ser quan vaig descobrir que puc triar. Que puc triar en qualsevol moment per estar plenament present i viure la meva vida des d’aquest moment.\nPer a mi, això va ser revolucionari. Va ser un descobriment completament nou. Em va fer estar molt segura de que volia viure així. Que sense importar la feina que fes, anés on anés, volia viure sempre la meva vida des del moment present.\nEncara treballo per la construcció de la pau i l’empoderament de les dones: aquesta és la meva passió. Però ho faig des d’una perspectiva diferent. No és una lluita estressant. Prové d’un espai d’alegria per l’oportunitat d’estar al servei de persones de diferents parts del món. Viure així ha creat tanta alegria, facilitat i fluïdesa a la meva vida, que no m’imagino viure de cap altra manera.\n“Si més persones poguéssin triar per la pau, aquesta s’irradiaria en l’exterior.” – Sri\nEls països on treballo tenen grans reptes. El Congo i Mali han viscut llargues guerres civils. Són dos dels països més pobres del món. Hi ha coses que donem per descomptades (electricitat, aigua neta, alguns subministraments bàsics d’aliments) en què no es pot confiar. I, com que hi ha hagut molts conflictes al llarg dels anys, hi ha molta desconfiança.\nMolts treballadors de l’àmbit de l’ajuda humanitària i el desenvolupament no es queden molt de temps en aquests llocs perquè l'entorn és molt difícil i un pot quedar exhaust fàcilment. Sempre hi ha molt a fer. La majoria no es queda dos o tres anys com vaig fer-ho jo: és habitual marxar al cap de sis mesos.\nPerò amb l'Ascensió he viscut amb tanta alegria i gratitud. M’he sentit tan privilegiada de tenir l’oportunitat de treballar en aquests llocs i poder seguir la meva passió. Sorgeix naturalment el voler ajudar i donar suport als altres a trobar la pau i la felicitat. No tinc la sensació de fer cap sacrifici.\nEn qualsevol moment puc centrar-me en allò que trobo a faltar, com ara que estic lluny de la meva família. O puc veure leș meravelles del meu voltant, com ara que hi hagi un arbre d'alvocats al meu jardí o anar amb kayac pel llac. O els amics increïbles que em van ajudar en tot tipus de situacions, com quan no tenia aigua. Tinc la gran sort d’haver viscut allà i d’haver-me apropat a la seva gent.\nPau a l’interior\nMolts dels treballadors humanitaris no tenen una eina com l'Ascensió. Es poden estressar molt i experimentar molta ansietat i pensaments negatius. Alguns d’ells han après a ascendir i és increïble: estan molt alleujats i poden ser molt més efectius a la feina. Poden fer el que se suposa que han de fer i aportar un servei real, perquè el que és donat prové des d’un lloc pacífic.\nAlgunes de les dones líders també han après a ascendir. Tenen tants reptes: poden enfrontar-se a moltes amenaces i molt d’assetjament quan demanen drets humans. I moltes d’elles han tingut experiències traumàtiques com a conseqüència de la guerra. Algunes treballen molt per la pau a les seves comunitats, però no senten pau a l’interior. Amb l'Ascensió va ser la primera vegada que van poder experimentar com se sent la pau dins d'elles mateixes.\nLes tècniques són tan directes. Algunes persones que vivien amb molta ansietat i estrès, de vegades en poques setmanes ja no les experimenten. Si més gent pogués triar per la pau, aquesta irradiaria a fora- i tindria un gran impacte.


Tortosa i Airbnb signen un acord per potenciar el turisme sostenible | Actualitat | Indicador d'Economia\nTortosa i Airbnb signen un acord per potenciar el turisme sostenible\nLa ciutat desplegarà el programa Healthy Destinations Lab de l'empresa que consisteix en una sèrie de tallers per a millorar "l'hospitalitat" dels tortosins\nEl tinent d'alcalde de Promoció Econòmica de Tortosa, Sisco Pepió, l'alcaldessa de Tortosa, Meritxell Roigé, i Carlos Lascorz, gerent de màrquieting d'Airbnb. FOTO: ACN.\nTortosa pren el relleu d'Igualada, on s'ha desenvolupat una metodologia per fomentar un turisme sostenible a noves destinacions aprofitant l'ús de la tecnologia.\nTortosa desplegarà el programa Healthy Destinations Lab d’Airbnb amb el qual es vol potenciar el turisme sostenible i de proximitat. Es tracta d'un pla d'activitats desenvolupat entre les institucions i Airbnb per enfortir les capacitats dels agents turístics del territori en turisme sostenible. El primer que es fa és un laboratori d'idees, a partir trobades amb el sector turístic i la ciutadania de la zona. L'Ajuntament i l'empresa han signat un acord aquest dilluns i es faran dos tallers, al març i al maig, per confeccionar el pla. La iniciativa s'ha fet abans a Igualada per posar l'ús de la tecnologia al servei del turisme sostenible.\nAmb aquest programa de turisme sostenible es desenvoluparan tallers temàtics i activitats de co-creació que permetran als negocis locals i els ciutadans "millorar la seva hospitalitat i crear noves experiències". També permetran potenciar l'ús de recursos infrautilitzats i la creació d'experiències que fomentin la diversificació del turisme i permetin a la gent local aprofitar els seus coneixements i les seves aficions.\n"Tothom pot participar donant la seva visió de com ha de ser aquest turisme sostenible, i pensar en les línies estratègiques de com ha de ser el turisme de proximitat", ha destacat Carlos Lascorz, gerent de màrqueting d'Airbnb a Espanya i Portugal.\nTortosa pren el relleu d'Igualada, on s'ha desenvolupat una metodologia per fomentar un turisme sostenible a noves destinacions aprofitant l'ús de la tecnologia. A l'Anoia, l'any passat el nombre de viatgers a través d'Airbnb va créixer un 50%, i els turistes provinents de Catalunya van incrementar en un 71%. A Igualada ciutat, les xifres van ser similars, amb un increment del quasi el 40% d'arribades totals de viatgers, i un augment del 72% de viatgers amb domicili de la resta del país.


9788498092257 - Quan la vida puja a la bàscula (ebook) - Maria Pilar Senpau Jove\n9788498091670 Quan la vida puja a la bàscula (Pila…\n9788499304915 Quan la vida puja a la bàscula (Pila…\nprecio mínimo: 7,91 €, precio máximo: 8,99 €, precio promedio: 8,63 €\nMaria Pilar Senpau Jove:\nQuan la vida puja a la bàscula - libro nuevo\n1, ISBN: 9788498092257\nPer perdre pes és tan important el que mengem com el que sentim. En èpoques en què patim molt d'estrès pot passar que, sense menjar més del compte, ens engreixem. En molts casos, per tant, caldrà fer alguna cosa més que una dieta. Caldrà estar atent a les nostres emocions i conèixer de quina manera incideixen en la nostra fisiologia. L'estrès, per exemple, sol fer créixer el dipòsit de greix abdominal. Cal saber-ho, i cal saber, també, de quina manera l'alimentació pot ajudar-nos a modificar l'e Per perdre pes és tan important el que mengem com el que sentim. En èpoques en què patim molt d'estrès pot passar que, sense menjar més del compte, ens engreixem. En molts casos, per tant, caldrà fer alguna cosa més que una dieta. Caldrà estar atent a les nostres emocions i conèixer de quina manera incideixen en la nostra fisiologia. L'estrès, per exemple, sol fer créixer el dipòsit de greix abdominal. Cal saber-ho, i cal saber, també, de quina manera l'alimentació pot ajudar-nos a modificar l'estat anímic. Quan algú pateix, és difícil saber el destí que tindrà una galeta dins el seu organisme. En el camí que triï la galeta, hi intervenen molts factors fisiològics comuns a tots nosaltres, però també hi té molt a veure el factor individual, aquest teixit personal que ens fa únics. Fiction & Literature, , Quan la vida puja a la bàscula~~ Maria Pilar Senpau Jove~~Fiction & Literature~~9788498092257, ca, Quan la vida puja a la bàscula, Maria Pilar Senpau Jove, 9788498092257, Editorial Pòrtic, 01/24/2013, , , , Editorial Pòrtic, 01/24/2013\nQuan la vida puja a la bàscula (ebook) - libro nuevo\nResumen del eBook: Per perdre pes és tan important el que mengem com el que sentim. En èpoques en què patim molt destrès pot passar que, sense menjar més del compte, ens engreixem. En molts casos, per tant, caldrà fer alguna cosa més que una dieta. Caldrà estar atent a les nostres emocions i conèixer de quina manera incideixen en la nostra fisiologia. Lestrès, per exemple, sol fer créixer el dipòsit de greix abdominal. Cal saber-ho, i cal saber, també, de quina manera lalimentació pot ajudar-nos a modificar lestat anímic.Quan algú pateix, és difícil saber el destí que tindrà una galeta dins el seu organisme. En el camí que triï la galeta, hi intervenen molts factors fisiològics comuns a tots nosaltres, però també hi té molt a veure el factor individual, aquest teixit personal que ens fa únics. eBooks > Salud y Dietas > Dietética y nutrición Salud y Dietas > Dietética y nutrición eBook - formato digital PORTIC, 2011 CATALÁN\nQuan la vida puja a la bàscula Quan-la-vida-puja-a-la-b-scula~~Maria-Pilar-Senpau-Jove Undefined>Undefined>Undefined NOOK Book (eBook), Grup 62\nQuan la vida puja a la bàscula (ebook)\nDetalles del libro - Quan la vida puja a la bàscula (ebook)\nEAN (ISBN-13): 9788498092257\nEditorial: PORTIC, 2011\nLibro encontrado por última vez el 04.06.2017 16:59:22\n"Què han de menjar els nostres fills: Guia per a una bona nutrició infantil", de "Marta Figueras" (9788498092240)\n"Una motxilla per a l'univers", de "Elsa Punset" (9788498092264)\n"El pescador que volia anar al país dels blancs", de "Jordi Tomàs" (9788498092233)\n"Bona lletra i bona vida", de "Cailà Caragol, Marta Valls Morató, Joaquim" (9788498092271)\n"El pescador que volia anar al país dels blancs", de "Jordi Tomàs Gilera" (9788498092226)\n"Arquitectura i símbol a la Sagrada Família", de "Jordi; Puig, Armand Bonet" (9788498092288)


Un inici de curs multidisciplinar\nUna exposició, dansa, literatura i una projecció cinematogràfica van protagonitzar la inauguració del curs acadèmic de l'Institut del Teatre.\nDilluns es va celebrar la inauguració del curs acadèmic a l’Institut del Teatre de la Diputació de Bacelona. Vam poder veure una exposició, els discursos de rigor, una peça de dansa de Juan Carlos Lérida, l’actriu Rosa Cadafalch llegint textos de Montserrat Roig i la versió cinematogràfica que Cecil B. DeMille va rodar de Maria Rosa, d’Àngel Guimerà. Un dia força complet.\nAl matí vam anar al Museu de les Arts Escèniques (MAE), on vam assistir a la inauguració de l’exposició “L’aventura nord-americana de Maria Rosa, de Guimerà”, comissariada per Sharon G. Feldman, professora de la Universitat de Richmond (Virgínia, EUA). El MAE és un museu curiós, ja que té uns magatzems enormes i una sola sala d’exhibició. Aquesta mostra està, literalment, inserida dins l’exposició “La memòria de les arts efímeres”, i s’ha fet d’aquesta manera perquè se’n vol promoure la seva itinerància. Però el visitant a la sala del MAE es pot sentir una mica perdut, en veure plafons de Guimerà als Estats Units entre d’altres amb Els Joglars o La Fura dels Baus. Feldman ha fet una investigació que demostra la bona recepció del públic i la crítica de les obres Martha of the Lowlands (Terra baixa) i Maria Rosa als Estats Units, amb muntatges a més de 100 teatres d’aquell país. La investigadora i Christopher Brown han fet aquest impressionant mapa interactiu, com a prova visual i gràfica d’aquest èxit. Mostra d’això és que l’adaptació cinematogràfica de Maria Rosa va ser feta per Cecil B. DeMille, un dels directors de cinema mut més prestigiosos del moment, amb la diva Geraldine Farrar com a protagonista. “L’star system de Hollywood va començar amb Àngel Guimerà”, ja que DeMille va invertir ni més ni menys que 20.000 dòlars per a construir un bungalow per a la Farrar, en l’època on les estrelles del cinema encara no tenien tràilers als rodatges.\nA la una el Teatre Ovidi Montllor va ser l’auditori on van tenir lloc els parlaments de Magda Puyo, directora de l’Institut del Teatre, i Juanjo Puigcorbé, diputat de Cultura, amb una platea plena d’alumnes, professors i personal del centre. Puyo és una oradora enèrgica i amb humor, i va voler recordar a Dario Fo i el seu compromís artístic i polític. Puigcorbé és un polític que sap del que parla quan parla de teatre, tot i que va reciclar part del discurs que va pronunciar a les Jornades sobre el Teatre Independent. No passa res, li perdonem. Després va arribar el torn de la dansa amb Juan Carlos Lérida, coreògraf i professor del centre, que va seduir la platea amb un fragment extret de Bailografía. Sol a l’escenari i amb l’única ajuda de quatre ventalls de colors, Lérida es va posar el públic a la butxaca amb el seu flamenc arriscat i contemporani. A continuació l’actriu i professora Rosa Cadafalch va dir i llegir molt bé alguns textos de Montserrat Roig. Va ser emocionant i, al mateix temps, molt trist comprovar l’enorme vigència que tenen, encara avui en dia, els textos escrits per Roig al voltant de la dona i el feminisme. Violacions amb víctimes de primera i de segona, dones-objecte i miraculosamanet polièdriques gràcies a una coneguda marca catalana de perfums (“Som una ganga. Vet-ho aquí”). Finalment, va tancar l’acte una acció conjunta, a l’escenari i la platea, de percussió corporal i dansa que va servir perquè professors i companyia aixequessin el cul de la cadira.\nA les quatre de la tarda la primera impressió que vam tenir va ser una mica desencoratjadora. Si bé al matí la platea del Teatre Ovidi Montllor estava gairebé plena, a la érem quatre gats, principalment professors i personal de l’Institut del Teatre. És que l’IT no va saber comunicar millor aquest acte? Una projecció de la versió cinematogràfica de Maria Rosa de Cecil B. DeMille amb acompanyament de música en directe no és quelcom que passi cada dia. Sharon G. Feldman va fer una àgil i amena presentació, on va relatar com Àngel Guimerà va arribar als teatres dels Estats Units. “És com si Steven Spielberg hagués estrenat un Benet i Jornet a Nova York”. L’èxit de Maria Rosa als escenaris de Broadway va portar a una Paramount acabada de formar a apostar pel text de Guimerà, i van triar la soprano Geraldine Farrar com a protagonista. De fet Maria Rosa va ser una espècie d’entrenament per a l’actriu, pensant en el projecte que DeMille tenia previst de fer a continuació: una adaptació de la Carmen de Merimée. La projecció va tenir l’acompanyament dels instrumentistes de l’Institut del Teatre, i el seu cap Rafael Plana ens va explicar com havien dividit la pel·lícula en 14 parts per repartir-se la instrumentació. La banda sonora, tot i ser excessivament il·lustrativa, va demostrar el bon nivell dels músics de l’IT, coincidint tots els presents que experiències com aquestes s’haurien de repetir més sovint. Esperem que la propera vegada tinguin més poder de convocatòria.


Els altres | Oriol Escura - somMollet\nDijous, 5 de març de 2020 | 09:20h\nEls fantasmes continuen recorrent Europa; sembla que no hi ha repòs possible. Davant dels espectres d'un altre món, que no deixa de ser un espantall reflectit del nostre, autoritats manifestes i l'ordre que hem interioritzat ens demana que ens posem en alerta, que prenem precaucions, que ens resistim a exposar-nos.\nVénen agents patògens de fora, d'origen estrany i que circulen a través dels hàbits que tenim adquirits en la interacció entre les persones, i recomanen el distanciament entre les persones, s'insinua la desconfiança entre nosaltres mateixos. Ens cal disciplina en la nostra higiene i el nostre tracte interpersonal, l'asèpsia no només física, sinó social: disciplina i la fuetada de la por. Podem parlar del famós coronavirus, quelcom que preocupa perquè fins i tot comença a afectar el suposat creixement econòmic, però bé podria valer, en els elements més subjacents dels arguments, per totes les persones que estan repel·lint a trets –i de pas, assassinant– entre Turquia i Grècia: agents patògens que amenacen suposadament el nostre organisme social, l'arena del mercat de treball, la presumpta estructura d'estat de l'estar –l'estar ha perdut el prefix "ben-"–. També podem parlar d'agents patògens encapsulats en la nostra societat que malden per desenvolupar-se i fer que l'ordre es reestructuri perquè evolucioni i assumeixi la seva perspectiva, com els feminismes i les dissidències sexuals. La indolència de l'ordre que ens regula manté viva la violència física, però també estructural contra aquests agents en la seva resistència per assumir les seves perspectives. No només hi ha agressions, estructures com el món laboral o uns simples lavabos no permeten un encaix sense renúncia a seguir sent com s'és.\nÉs sempre el problema de l'altre com una patologia de fora i de dins. La reacció a un virus estrany reprodueix els patrons de gestió a les diferències i dissidències. Por, disciplina i profilaxi. Tothom fitxat, però també autocontrolat al lloc que li pertoca i seguint els estàndards dels nostres. Els altres, els fantasmes que reflectim, serveixen per mantenir el bon funcionament del nostre cos social i econòmic.


Liceu - Història del Gran Teatre del Liceu\nHISTÒRIA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU\nOrigen del Gran Teatre del Liceu\nEls inicis del Gran Teatre del Liceu daten de 1837, quan un batalló de la Milícia Nacional, sota la iniciativa de Manuel Gibert, creà al desafectat convent de Montsió (actual Portal de l’Àngel) el nucli institucional del futur Teatre: una societat dramàtica d’aficionats de les arts escèniques.\nL’any 1838, els socis decideixen fer un pas més i afegeixen al projecte una orientació docent. És d’aquesta manera com neix el Liceo Filarmónico Dramático Barcelonés, amb la finalitat de promoure l’ensenyament teatral i musical. El mateix any obtenen el permís d’afegir el nom de la reina: Liceo Filarmónico Dramático Barcelonés de S. M. la Reina Isabel II. El Liceu estava format pels socis accionistes, els contribuents o abonats a les temporades teatrals i els alumnes de les càtedres, que rebien l’ensenyament a canvi d’oferir representacions escèniques de franc.\nEl 1844, s’encarrega al soci de Joaquim de Gispert i d’Anglí el projecte de trobar un nou emplaçament per tal de construir-hi un edifici que acollís les càtedres docents i un teatre, així com idear la fórmula de finançament del projecte. L’espai triat fou l’antic convent dels Trinitaris, a la Rambla. La compra de l’edifici es formalitzà el 9 de juny de 1844, amb unes condicions econòmiques molt favorables per al Liceu.\nEl projecte de finançament es concretà amb la creació de dues societats: la Sociedad de Construcción, formada pel mateix Liceo Filarmónico, i accionistes de les famílies benestants, que rebien a canvi de les seves aportacions econòmiques el dret d’ús a perpetuïtat del 50 % de llotges i butaques.\nCom que la solució aportada inicialment es mostrà insuficient des del punt de vista econòmic, es creà una nova Sociedad Auxiliar de Construcción per aportar la resta de diners a canvi de la propietat d’altres espais de l’edifici, on s’instal·laren botigues o el club privat del Cercle del Liceu.\nA diferència d’altres ciutats europees, on la monarquia havia participat activament en la construcció dels grans teatres d’òpera, el Liceu fou alçat a partir d’aportacions particulars, fet que comportà que una important part del Teatre fos propietat de molt poques famílies.\nEl primer Liceu (1847-1861)\nLa primera pedra del nou Teatre es col·locà el mes d’abril de 1845. L’arquitecte Miquel Garriga fou l’encarregat de la construcció i hi dirigí les obres fins al 1846, en què fou substituït per Josep Oriol Mestres.\nEl 4 d’abril de 1847, diumenge de Pasqua de Resurrecció, s’inaugurava el Teatre amb una forta repercussió ciutadana. El programa incloïa una simfonia de Joan Melcior Gomis, el drama Don Fernando el de Antequera de Ventura de la Vega, una dansa de tipus andalús titulada La Rondeña (de Josep Jurch i coreografia de Joan Camprubí) i una cantata en italià de Joan Cortada amb música de Marià Obiols titulada Il regio imene. L’òpera arribà uns dies més tard, el 17 d’abril, amb Anna Bolena. El nou Teatre comptava amb l’aforament més gran d’Europa, amb una capacitat per a 3.500 espectadors, i l’escenari disposava de les instal·lacions i la tecnologia més moderna d’aquell moment.\nDurant els primers anys es programava principalment òpera italiana, amb una presència molt important de les obres de Rossini, Bellini i Donizetti. També des del primer any s’hi incorporà l’obra de Verdi. L’òpera francesa s’introdueix més lentament, però aviat adquireix una presència important, ja que les característiques de la grand opéra encaixaven perfectament amb un teatre de la grandiositat del Liceu amb la presència obligada d’un ballet, grans masses corals i escenografies impressionants. Els compositors més interpretats en aquest període són Meyerbeer, Halévy i Thomas.\nEls espectacles s’estructuraven a partir d’una obra teatral, d’una òpera, d’una sarsuela, d’un ballet o d’un concert amb freqüents intercalacions d’una variada gamma de números de màgia, funambulisme o prestidigitació. La gran varietat d’espectacles estimulava la presència de sectors molt diversos de la societat, que omplien diàriament la sala. Durant aquest primer període, l’òpera representava aproximadament el 25 % de les funcions.\nAviat es fa palès que el Liceu no donava els beneficis esperats, i aquest és un dels motius que tensà la relació entre els propietaris de les localitats i el Liceo Filarmónico (actual Conservatori Superior de Música del Liceu), així que el 1854 s’acordà la separació d’ambdós ens. El 31 de desembre de 1854 es promulgà el Reglamento para el régimen y gobierno de la Sociedad del Gran Teatro del Liceo; la direcció, la propietat i el govern del Teatre passen a dependre, en exclusiva, de la societat d’accionistes, que a partir d’aquest moment passarà a anomenar-se Societat del Gran Teatre del Liceu.\nLa Societat del Gran Teatre del Liceu no explotà mai el Teatre de manera directa, era la Junta de govern qui s’encarregava d’escollir les “empreses de funcions” que l’arrendaven per temporades. Aquests empresaris es comprometien a oferir un determinat nombre de funcions i gestionaven la programació de la temporada. L’empresa de funcions era responsable també de l’orquestra, l’attrezzo i el vestuari, així com de les despeses dels subministraments de l’edifici; també estava obligada a cedir una part de l’escenografia a la Societat. A canvi, rebia els ingressos de la venda de les localitats que no estaven adscrites a la Societat.\nEl primer teatre tingué la curta vida de 14 anys: el 9 d’abril de 1861 un incendi iniciat a la sastreria es propagà ràpidament i destruí completament la sala i l’escenari. El teatre quedà en runes i els propietaris decidiren unànimement que el reconstruirien repartint els costos entre tots els accionistes i persones amb interessos en el Teatre. Barcelona es guanyà l’admiració general, ja que en un any es reconstruí el coliseu, de la mà de l’arquitecte Josep Oriol Mestres, novament sense el finançament de la Casa Reial.\nEl segon Liceu (1861-1994)\nEl Liceu reobria les portes el mes d’abril de 1862 amb l’òpera I puritani, precedida d’una peça simfònica, Las dos lápidas, de Joan Sariols i Porta (composició guanyadora del concurs organitzat amb motiu de la inauguració del nou Teatre).\nEl públic del Liceu era ben divers. Les llotges i la platea eren ocupades per les grans famílies de la burgesia i l’aristocràcia local, i, a mesura que les localitats s’enfilaven cap a pisos superiors, la composició social canviava. Allà s’hi aplegaven els aficionats a la música i els membres de la petita burgesia, i, en el cinquè pis, la classe treballadora. No obstant això, el Liceu sempre havia estat identificat amb la burgesia. Més enllà de la seva funció com a sala d’espectacles, era un lloc de trobada i de festa amb els balls de màscares, i d’exhibició de riqueses, i on es tancaven negocis i matrimonis. El fet que el Liceu esdevingués símbol de l’oligarquia el convertí en punt de mira del proletariat revolucionari, que, a finals de segle XIX, estigué fortament influenciat pels corrents anarquistes italians que utilitzaven l’acció directa o la “propaganda pel fet” com a mitjà de lluita contra les classes dominants. El 7 de novembre de 1893, en la funció inaugural de la temporada, durant el segon acte de Guillaume Tell, l’anarquista Santiago Salvador llança dues bombes Orsini al pati de butaques, de les quals només n’esclata una, i deixa vint víctimes i un gran nombre de ferits. Després d’aquell dia, el Liceu tancà les portes i no tornà a l’activitat artística fins al 18 de gener de 1894, amb una sèrie de concerts dirigits pel mestre Antoni Nicolau. L’atemptat deixà un clima de por entre la burgesia, de manera que les llotges i les butaques trigarien a tornar-se a omplir amb normalitat.\nEl 1863 ja sonaren al Teatre les primeres notes wagnerianes en una funció en què el cor del Teatre i la Societat Coral Euterpe cantava la marxa del Tannhäuser sota la direcció de Josep Anselm Clavé. Però caldrà esperar fins al mes de març de 1883 per veure la primera òpera de Wagner al Liceu: Lohengrin, estrenada l’any anterior al Teatre Principal. Les condicions artístiques i arquitectòniques del Liceu el feien l’espai més adequat de la ciutat per a la representació de drames wagnerians. Aviat arribaran també Der fliegende Holländer (L’holandès errant) (1885) i Tannhäuser (1887). El fervor wagnerià anà creixent, i el 1899 s’estrena Die Walküre (La valquíria) i Tristan und Isolde, obra que inaugurà la temporada 1899/1900 amb una gran acceptació del públic. La presència de Wagner al Liceu continuà sense defalliment durant les primeres dècades del segle XX i es materialitza en els Festivals Wagner (primavera 1910/11) i l’estrena de Parsifal, obra que fins al 1914 només es podia interpretar íntegrament a Bayreuth. Barcelona va voler ser la primera ciutat del món a portar-la a escena legalment i la programà el 31 de desembre de 1913. Les òperes wagnerianes estrenades en aquest període han restat en la programació del Liceu fins als nostres dies.\nDurant els anys vuitanta del segle XIX es consolida una estructura en la programació basada en l’assignació de gèneres per a cada una de les temporades: la d’hivern, dedicada en exclusiva a l’òpera; la de Quaresma, en què s’alternen concerts, ballet i opereta, i la de primavera, dedicada a l’òpera o l’opereta.\nPel que fa a l’òpera italiana, es consolida un repertori propi al qual s’habituen els espectadors. En aquestes temporades el públic mostra un gust especial per les òperes veristes. En aquest sentit destaquen les estrenes liceistes de Mascagni com ara Cavalleria rusticana, Iris o Amica (dirigida pel mateix compositor); Pagliacci de Leoncavallo, o Manon Lescaut, La bohème i Tosca de Puccini, entre moltes d’altres.\nL’any 1885 s’estrena la primera òpera catalana al Liceu, Lo desengany d’Artur Baratta, i, en el mateix període, Sánchez Gavagnach hi estrena La messaggiera; Tomás Bretón, Los amantes de Teruel i Garín; Felip Pedrell, Quasimodo, L’ultimo abenzeraggio i Els Pirineus, i abans de la fi de segle es representaran Pepita Jiménez i Henry Clifford (dirigida pel mateix Isaac Albéniz).\nA partir dels darrers decennis del segle XIX, es consolida la passió del públic per les veus mítiques amb el llegendari tenor Mario, Antonio Superchi, Francesco Tamagno, Marietta Alboni, Roberto Stagno, Julián Gayarre, Gemma Bellincioni, Hariclea Darclée, Rosina Storchio, Victor Maurel, Angelo Masini, Ramon Blanchart, Alessandro Bonci, Enrico Caruso i Titta Ruffo, entre molts d’altres. En aquest període debuten al Teatre alguns cantants catalans que adquiriran ressò internacional, com Francesc Viñas, Josep Palet, Andreua Avel·lina Carrera, Carme Bonaplata, Josefina Huguet, Elvira de Hidalgo, Maria Barrientos, Graziella Pareto i Conxita Supervia.\nLa música simfònica va adquirint protagonisme gràcies a les temporades de Quaresma que duran al Teatre directors com Joan Goula, Antoni Nicolau, Richard Strauss, Pablo Sarasate, Edoardo Mascheroni, Arturo Toscanini, Joan Lamote de Grignon, Franz Beidler o Gabriel Fauré, entre molts d’altres.\nEl ballet pren importància com a espectacle únic de cada funció. Algunes de les obres més estimades pel públic són Messalina de Giuseppe Giaquinto, Rodope de Paolo Giorza i Coppélia de Léo Delibes.\nDurant els primers decennis del segle XX es popularitza l’òpera russa. El 1915 s’estrenà Boris Godunov de Mussorgski, títol que serà present en pràcticament totes les temporades. Txaikovski i Rimski-Kórsakov foren també acollits amb èxit al Teatre, en especial La llegenda de la ciutat invisible de Kítej (1926), una de les obres més populars del repertori rus.\nLa desproporció entre títols habituals i ocasionals s’accentua, i l’òpera italiana, amb Verdi i Puccini al capdavant, continua representant el gruix de la programació del Teatre. El mateix fenomen passa amb el repertori francès, amb la priorització d’autors com Bizet, Gounod, Massenet o Charpentier. Durant aquests anys també agafa molta força l’òpera alemanya amb Wagner, Mozart i Strauss. L’òpera d’autors del país es manté amb una certa continuïtat: destaquen els compositors Enric Morera (Tassarba, Empòrium, Bruniselda i Titaina), Jaume Pahissa (La morisca, La princesa Margarida i Gal·la Placídia) i Amadeu Vives (Maruxa, Balada de Carnaval, Doña Francisquita i Euda d’Uriach).\nDurant el període d’entreguerres es consagren al Teatre una sèrie de cantants per les seves grans veus i la seva complicitat amb el públic. Entre els més estimats destaquen Mercè Capsir, Maria Gay, Maria Espinalt, Hipòlit Lázaro, Miguel Fleta, Beniamino Gigli, Aureliano Pertile, Riccardo Stracciari, Tito Schipa, Mattia Battistini, Giacomo Lauri-Volpi, John O’Sullivan, Lauritz Melchior, Fiodor Chaliapine i Pau Civil.\nA partir del 1917, el ballet adquireix importància en la programació del Teatre amb la presència dels Ballets Russos de Serguei Diaghilev, que comptava amb ballarins de fama internacional com Nijinski, els Ballets Vienesos, el Ballet de l’Opéra de París, Els Ballets Russos de Montecarlo i la famosa ballarina Anna Pàvlova. El cos de ball del Teatre adquireix autonomia amb la presentació de coreografies pròpies.\nEls concerts de Quaresma tingueren un gran ressò des dels anys vint. El maig del 1923, l’Orquestra Pau Casals inicià la seva col·laboració amb el Liceu. Tant aquesta orquestra com la del Teatre han estat dirigides per mestres tan importants com Igor Stravinski, Richard Strauss, Max von Schillings, Alexander von Zemlinsky, Manuel de Falla, Clemens Krauss, Ottorino Respighi, Alexandre Glazunov o el mateix Pau Casals.\nDurant els anys de la Generalitat republicana, la programació artística aposta per afavorir la presència d’autors catalans amb algunes reposicions, com Gal·la Placídia de Pahissa, o estrenes com Neró i Acté de Joan Manén, Maria del Carmen d’Enric Granados, El estudiante de Salamanca de Joan Gaig o Lo monjo negre de Joaquim Cassadó. El giravolt de maig d’Eduard Toldrà, amb text de Josep Carner, programada el 1938, serà una de les poques òperes catalanes d’aquest període que ha sobreviscut en repertori.\nEl Liceu perdurà en mans de la Societat del Gran Teatre del Liceu fins a l’esclat de la Guerra Civil, en què el Teatre és nacionalitzat per la Generalitat de Catalunya. Aquesta nacionalització es concretà en el Decret del 27/07/1936 mitjançant el qual el Liceu passava a anomenar-se Teatre Nacional de Catalunya. Tres dies més tard, als baixos del Cercle del Liceu s’instal·la la Comissaria d’Espectacles de la Generalitat, i el 5 d’agost de 1936 es fa un annex al decret pel qual queden nacionalitzats, també, el Cercle i el Conservatori\nEl règim de Franco retornà la titularitat del Teatre a la societat de propietaris, i el mes d’abril de 1939 Joan Mestres Calvet reprèn l’activitat artística i comença a organitzar la temporada d’hivern 1939/40. El 9 de desembre de 1939 s’inaugura la temporada d’òpera amb Goyescas d’Enric Granados.\nA la dècada de 1940 l’estructura dels espectacles queda fixada en una temporada d’hivern amb òpera, una de primavera amb ballet i una de Quaresma. Aquesta darrera perdura fins a la temporada 1953/54.\nEl Teatre continuava funcionant amb un repertori conegut i estimat pel públic, centrat més en la qualitat de les veus que en l’escenografia, el cor o l’orquestra. El títols més programats d’aquesta temporada continuen essent els italians: Il barbiere di Siviglia, Aida, Rigoletto, La traviata, La bohème o Madama Butterfly; el repertori francès queda reduït a Carmen, Faust, Manon, Samson i Werther. En el món germànic continua la primacia absoluta dels títols wagnerians, equiparables en programació als italians més populars: Tristan und Isolde, Die Walküre (La valquíria) i Lohengrin. Mozart s’incorpora plenament al repertori, especialment Le nozze di Figaro, seguida de Don Giovanni, Così fan tutte, Entführung aus dem Serail (El rapte en el serrall) i Die Zauberflöte (La flauta màgica); Strauss es redueix a tres grans títols: Rosenkavalier (El cavaller de la rosa), Salome i Elektra. Entre 1939 i 1944, la companyia més habitual va ser l’Òpera de Frankfurt. Un fet singular en la història artística del Liceu va ser la visita del Festival Bayreuth la primavera del 1955, que es materialitzà en els Festivals Wagner amb les innovadores propostes escèniques de Wieland Wagner.\nD’aquest període destaquen les estrenes d’òperes italianes contemporànies que representen una evolució dels corrents anteriors romàntics i veristes. En sobresurten autors com Salvatore Allegra, Licinio Recife, Vieri Tosatti, Jacopo Napoli, Ildebrando Pizzetti, Renzo Rossellini, Gianfranco Menotti, Luciano Chailly i Raffaello de Banfield.\nLa tradicional passió liceista per les grans veus es troba en aquests anys en una situació especialment propícia, ja que passen per escena les figures més importants de la lírica internacional. Entre el públic i aquests artistes es produeix una relació d’agraïment i devoció que estimula la mitificació dels artistes i garanteix la continuïtat del Teatre.\nTres sopranos destaquen per la seva vinculació personal amb el Teatre: Victoria de los Ángeles, qui fascinà el públic amb el seu estil pur i elegant des del seu debut amb La comtessa de Le nozze di Figaro; Renata Tebaldi, soprano ja consagrada en el moment del seu debut al Teatre, fascinà el públic fins a convertir-se en un ídol del coliseu i de la ciutat. Sens dubte l’artista més plenament identificada amb el Liceu és Montserrat Caballé, tant per la seva qualitat altíssima com per la seva presència en la programació durant més de 30 anys.\nAltres veus femenines estimades pel públic són les de Maria Caniglia, Giulietta Simionato, Ebe Stignani, Fedora Barbieri, Kirsten Flagstad, Elisabeth Schwarzkopf, Gertrude Grob-Prandl, Astrid Várnay, Lisa della Casa, Birgit Nilsson, Maria Callas, Virginia Zeani, Fiorenza Cossotto, Magda Olivero, Grace Bumbry, Joan Sutherland, Renata Scotto, Leyla Gencer, Mirella Freni, Marilyn Horne, Ángeles Gulín, Ghena Dimitrova, Elena Obraztsova, Leonie Rysanek o Edita Gruberová, entre d’altres.\nDos tenors catalans han emocionat d’una manera molt especial els espectadors: Jaume Aragall i Josep Carreras. Altres veus masculines molt valorades són les de Mario Del Monaco, Giuseppe Di Stefano, Wolfgang Windgassen, Mario Filippeschi, Carlo Bergonzi, Franco Corelli, Alfredo Kraus, Richard Tucker, Plácido Domingo, Eduard Giménez, Dalmau González, Pedro Lavirgen, Luciano Pavarotti, Hans Hotter, Manuel Ausensi, Ettore Bastianini, Piero Cappuccilli, Cornell MacNeil, Vicenç Sardinero, Joan Pons, Carlos Álvarez, Sherrill Milnes, Boris Christoff, Cesare Siepi, Bonaldo Giaiotti i Nicola Ghiaurov.\nEntre 1939 i 1981 dirigeixen en el Teatre personalitats de gran fama internacional com Napoleone Annovazzi (director musical del Teatre de 1947 a 1952), Eugene Ormandy amb l’Orquestra Simfònica de Filadèlfia (1955), Georg Szell amb l’Orquestra de Cleveland (1957), William Steinberg amb l’Orquestra de Pittsburg (1964), Karl Böhm amb l’Orquestra Filharmònica de Viena (1965), Herbert von Karajan amb l’Orquestra Filharmònica de Berlín (1972), Georg Solti amb l’Orquestra de París i Lorin Maazel amb la New Philarmonia Orchestra de Londres (1974).\nEn relació amb la dansa, passen pel Teatre companyies com la del Marqués de Cuevas, els Ballets de Montecarlo, el Ballet de l’Opéra de Paris, el New York City Ballet, la Companyia Igor Moisseiev, el Ballet de Teatre Kirov de Leningrad, companyies de Sofia, Belgrad, Praga, Brno, el Ballet du Rhin, l’Òpera d’Estrasburg, el London Festival Ballet i el Ballet del Théâtre Français de Nancy. També es consolida el Ballet Estable del Gran Teatre del Liceu sota la direcció de Joan Magriñà, càrrec que posteriorment assumí Assumpta Aguadé.\nA finals dels anys setanta del segle XX, el sistema de finançament estava del tot obsolet en relació amb els grans teatres d’òpera d’Europa. El 1980, amb la mort de l’últim empresari, Joan Antoni Pàmias, les administracions catalanes prenen consciència del valor històric i cultural de la institució, i l’11 de desembre, mitjançant un decret de la Generalitat, es crea el Consorci del Gran Teatre del Liceu. En un primer moment en formaren part la mateixa Generalitat, l’Ajuntament de Barcelona i la Societat del Gran Teatre del Liceu; posteriorment s’hi afegiren la Diputació de Barcelona i el Ministeri de Cultura. Malgrat la creació del Consorci i l’entrada de finançament públic, no s’aconseguí aturar el dèficit en l’economia del Teatre.\nLa constitució del Consorci comportà que la gestió directa del Teatre quedés en mans de les administracions públiques. El Consorci nomenava els responsables de la gestió i programació del Liceu, que, en un primer moment, foren Lluís Portabella (gestor de Pro-Música), en qualitat de gerent, i Lluís Maria Andreu, com a administrador i director artístic.\nDurant els anys de gestió del Consorci el Teatre s’obre a nous corrents i tendències estètiques de la dramatúrgia contemporània amb la participació de directors d’escena com Josep Montanyès, Lluís Pasqual, Ricard Salvat, Mario Gas, Núria Espert, Joan Lluís Bozzo, Joan Font de Comediants, José Luis Alonso, Emilio Sagi o José Carlos Plaza, entre d’altres.\nEl Consorci va afavorir la incorporació d’alguns dels grans noms internacionals de la direcció d’escena, que han dirigit espectacles innovadors, no sempre exempts de polèmica, com són Piero Faggioni, Otto Schenk, Giancarlo del Monaco, Jonathan Miller, Jean-Pierre Ponnelle, Gilbert Deflo, Hans Hollmann, Graham Vick, Michael Hampe, Götz Friedrich, Steffen Piontek, Harry Kupfer o Willy Decker, entre molts més.\nA banda de la presència de les veus consagrades del període anterior, cal destacar els debuts de Simon Estes, Catherine Malfitano, Éva Marton, Marilyn Horne, Dolora Zajick, Aprile Millo, June Anderson, Anna Tomowa-Sintow, Chris Merritt, José van Dam, Cecilia Bartoli, Josep Bros, Deborah Voight, Paata Burchuladze i María Bayo.\nEL Tercer Liceu.\nL’incendi del 31 de gener de 1994 causà un profund impacte emocional i una forta i cohesionada resposta ciutadana. El mateix dia de l’incendi, el patronat del Consorci acordà per unanimitat la reconstrucció del Liceu en el mateix emplaçament. El projecte s’encarregà a l’arquitecte Ignasi de Solà-Morales, al qual s’hi sumarien Xavier Fabré i Lluís Dilmé.\nParal·lelament a l’inici de la reconstrucció del Teatre, el Consorci decideix no aturar la programació artística des de la convicció que el Liceu no es redueix a l’edifici, sinó que el constituïen sobretot el seu públic i l’art que s’hi feia. Es desenvoluparà l’activitat artística en altres importants espais escènics de la ciutat: el Palau de la Música Catalana, el Teatre Victòria, el Mercat de les Flors, el Teatre Nacional de Catalunya o el Palau Sant Jordi, entre d’altres.\nDurant aquests anys destaquen obres com The Lighthouse de Davis (1996), The Turn of the Screw de Britten (1996) i Le pauvre matelot de Milhaud (1997) o Alcina de Händel, i se’n representen d’altres com Turandot, al Palau Sant Jordi (1994); Tristan und Isolde (1996) i Macbeth (1997), al Palau de la Música Catalana, o Madama Butterfly (1995), Norma (1995) i L’elisir d’amore (1998), al Teatre Victòria, entre moltes d’altres.\nPer tal de poder reconstruir, millorar i ampliar l’emblemàtic edifici, fou necessari un nou enfocament jurídic de cara a la seva titularitat pública, i el 5 de setembre de 1994 es constitueix la Fundació del Gran Teatre del Liceu en un acte solemne al Saló dels Miralls. El mateix dia se signa la cessió de la propietat de la Societat del Gran Teatre del Liceu a les administracions públiques.\nEl 7 d’octubre de 1999 se celebra la funció inaugural del nou Teatre amb Turandot, sota la direcció d’escena de Núria Espert, en un nou edifici que mantenia una aparença fidel a l’anterior però dotat d’una infraestructura tècnica avançada.\nEl Liceu reneix com a projecte cultural adreçat al conjunt de la societat. El nou Teatre obre les seves portes com a teatre públic i, com a tal, té la missió de crear un art estèticament ambiciós que arribi al nombre més gran de ciutadans possible, i vetllar per multiplicar les oportunitats artístiques dels músics i creadors del país.\nDurant aquests darrers anys han estat moltes les nits d’èxit al Teatre; en són un exemple Macbeth amb Riccardo Muti i Aida, que recupera la històrica escenografia de Josep Mestres Cabanes (2001); Enric VIII amb Montserrat Caballé (2002); La Gioconda amb la direcció d’escena de Pier Luigi Pizzi (2005 i 2019); Der Ring des Nibelunge (L’anell del Nibelung) sota la direcció d’escena de Harry Kupfer (2003-2004), i les estrenes de Boulevard Solitude (2007), La cabeza del Bautista (2009), Le Grand Macabre (2011), el Festival Bayreuth (2012), La llegenda de la ciutat invisible de Kítej (2014), Benvenuto Cellini sota la direcció de Terry Gilliam (2015), Elektra de Patrice Chéreau i Simon Boccanegra amb Plácido Domingo (2016), Tristan und Isolde amb Iréne Theorin (2017), Andrea Chénier amb Kaufmann i Radvanovsky (2018), l’estrena mundial de L’enigma di Lea o Turandot de Franc Aleu (2019).\nPel que fa a la dansa, durant aquests darrers anys han passat pel Teatre algunes de les companyies més importants a escala internacional: Alvin Ailey, l’American Dance Theater, la Martha Graham Dance Company, el Béjart Ballet Lausanne, el Nederlands Dans Theater, el Ballet de Zuric, el Das Hamburger Ballet, l’English National Ballet, el Ballet de l’Opéra National de Paris, la Compañía Antonio Gades, Pina Bausch o el Semperoper Ballett, entre molts d’altres.\nTambé agafa embranzida la programació infantil, que es concretarà amb la creació d’El Petit Liceu. L’activitat a l’escenari principal conviu amb altres espectacles desenvolupats principalment al Foyer del Teatre amb les sessions Golfes i les monogràfiques en ocasió de l’òpera programada en aquell moment, en aquesta mateixa línia naixeria anys més tard l’Off Liceu i L’Esclat de la Música de Cambra. Durant aquests anys han passat pel Teatre grans veus com les de, Ángela Denoke, Joyce DiDonato, Diana Damrau, Iréne Theorin, Sondra Radvanovsky, Jonas Kaufmann, Christian Gerhaher, Juan Diego Flórez, Javier Camarena, Piotr Beczala entre molts d’altres.\nJoan Matabosch assumirà la direcció artística del nou Teatre fins al 2014. Durant els seus anys d’actuació mostrà un gran interès a no reiterar valors —títols, produccions, cantants— ja consagrats, sinó que procurà innovar amb propostes que estimulessin la identificació de l’òpera amb un art viu i en constant transformació.\nEl mes de juny de 2014 Christina Scheppelmann se situa al capdavant de la direcció artística del Teatre. Durant cinc anys, ha estat artífex d’unes temporades artístiques equilibrades i de gran qualitat sense renunciar a la innovació, amb la contractació de grans veus i amb un fort interès per apropar l’òpera als més joves.\nA partir de la temporada 2019/20, Víctor Garcia de Gomar s’incorpora al Teatre com a director artístic.\nDesprés de la reconstrucció, han estat directors musicals titulars Bertrand de Billy (1999-2004), Sebastian Weigle (2004-2008) i Michael Boder (2008-2012), i, des del setembre del 2012, Josep Pons.


GloBos.blog . Més de 1.000 poemes: " COVAVA L'OU DE LA MORT " de M.M.Marçal\n" COVAVA L'OU DE LA MORT " de M.M.Marçal\nEl 5 de juliol de 1998 va morir Maria Mercè Marçal, la recordem amb un poema colpidor. Aquest poema musicat i cantat per Sílvia Pèrez Cruz commou profundament.\nPublicat per Glo.Bos.blog a 0:35\nQuadern de mots 5 de juliol de 2012 a les 8:10\nColpidor, tens tota la raó. "No ploris per mi mare, plora amb mi."\nGlo.Bos.blog 6 de juliol de 2012 a les 1:17\nColpidor. Més sabent que acabar vencent la malaltia.\nSílvia 5 de juliol de 2012 a les 8:44\nCrec que ningú més ha poetitzat la maternitat com ella. Vaig a escoltar la cançó! Molt bon dia, Glòria!!\nGlo.Bos.blog 6 de juliol de 2012 a les 1:19\nUna gran i malaurada poeta!\nEspero que t'agradi la cançó, tot i que és ben trista.\nCarme Rosanas 5 de juliol de 2012 a les 9:41\nAquests darrers mesos l'he escoltat moltes vegades d'un cop. M'agrada la Sílvia Pérez Cruz. I aquest poema posa la pell de gallina.\nGlo.Bos.blog 6 de juliol de 2012 a les 1:22\nLa Sílvia té una veu meravellosa, tan càlida, no m'estranya que últimament s'hagi fet tan popular. I cantant aquesta cançó, amb la seva sensibilitat, pell de gallina, tens raó.\nCarme Rosanas 5 de juliol de 2012 a les 17:51\nNo sé quina mena de frase m'ha quedat, crec que l'he volgut canviar un cop escrita i m'ha quedat mitja i mitja... Vull dir que en poc temps l'he escoltat molt i molt. En aquests darrers dies més d'un cop.\nGlo.Bos.blog 6 de juliol de 2012 a les 1:25\nSe t'ha entès perfectament, Carme. Aquestes coses passen, jo també faig moltes "mitja i mitja"\ncantireta 5 de juliol de 2012 a les 18:39\nNo he sabut mai què dir, amb aquest poema. Em deixa muda de tristor.\nGlo.Bos.blog 6 de juliol de 2012 a les 1:27\nTens raó. El poema jo ho diu tot.\nfanal blau 5 de juliol de 2012 a les 21:34\nAquest poema fa estremir, quan el llegim, quan l'escoltem.\nL'acompanyament sempre és necessari, les pèrdues doloroses.\nI són una realitat inel·ludible de la vida.\nGràcies per recordar-nos una vegada més a la Marçal, la nostra amiga.\nGlo.Bos.blog 6 de juliol de 2012 a les 1:30\nLa vida pot ser molt dura. I la mort inevitable. Amb algú al costat la pena es fa més suportable.\nGracies a tu, per la visita.\nM. Roser 5 de juliol de 2012 a les 23:55\nA mi m'agrada molt com canta la Sílvia Pérez Cruz, però no li he sentit cantar aquesta cançó...\nNo coneixia el poema, trobo que fa estremir...\nGlo.Bos.blog 6 de juliol de 2012 a les 1:34\nJa la has sentida la cançó amb l'enllaç del poema? Que t'ha semblat? Trista és, molt, però també molt bonica.\nTremenda la poesia, pell de gallina.\nM. Roser 6 de juliol de 2012 a les 23:19\nNo m'havia fixat en l'enllaç...la cançó és molt maca però de vegades no s'entén gaire la lletra, perquè la Silvia no sempre vocalitza clar...\nGlo.Bos.blog 7 de juliol de 2012 a les 0:09\nSi, tens raó, a vegades no s'entén bé el que diu.\n" MIS AÑOS " de Josefina de la Torre\n"SÉ UN POBLE LLUNY DE PROVENÇA" de JV. FOIX\n" TEMPS, HEM SIGNAT UNA TREVA " de Quima Jaume\n"M'ESTIME MOLT..." V. Andrés Estellés\n" FRONT " de Manuel de Pedrolo\n" M'HE EMMUDIT " de Maria Oleart\n"A LA VORA DEL MAR..." de Salvador Espriu\n" PLATJA PERDUDA " de Marià Villangómez\n"ALGÚ M'HA CRIDAT" de Joan Vinyoli


[VÍDEO] Els Minyons de Terrassa fan el primer 10 de Barcelona\nEl concert d’Estrella Damm omple la platja del Bogatell\tEl concert d’Estrella Damm omple la platja del Bogatell\nS'afegeix a Terrassa, Girona, Vilafranca del Penedès, Tarragona, Valls, Vilanova i l'Arboç\nEl 25 de setembre de 2016 serà recordat per una fita en la història castellera de Barcelona. Els Minyons de Terrassa han portat fins a la plaça de Sant Jaume el primer castell de deu pisos que s’ha vist mai a la ciutat, el tres de deu amb folre i manilles. Ha estat en la primera ronda. Aquesta construcció va fracassar ara fa quinze anys, però avui els malva han vençut el ‘monstre’ i han desfermat l’eufòria del públic.\nBarcelona s’ha afegit així a Terrassa, Girona, Vilafranca del Penedès, Tarragona, Valls, Vilanova i l’Arboç, i ha convertit la plaça de Sant Jaume en una plaça de deu.\nEls amfitrions, els Castellers de Barcelona, han obert plaça amb un tres de nou amb folre descarregat. Després, la Colla Jove Xiquets de Valls, han tingut un inici més irregular. El cinc de nou amb què han volgut estrenar actuació ha fet llenya just quan s’havia carregat. Sí que han descarregat, en la segona ronda, el tres de nou, tot i que després de tres intents. Finalment, no han pogut fer la torre de nou amb què volien cloure la diada de la Mercè.\nLa jornada ha durat quatre hores, amb llargues pauses entre castells i rondes , motivades per peus desmuntats, canvis de plans i també motius preventius i logístics, com el fet de no disposar en un moment determinat d’un nombre mínim de lliteres en cas que una construcció s’ensorrés i hi hagués lesionats. Al balcó de l’ajuntament han presenciat totalment o parcialment la diada castellera autoritats com la presidenta del Parlament, Carme Forcadell; la batllessa de Barcelona, Ada Colau; representants del govern municipal i dels grups polítics municipals; el vice-president i conseller d’Economia i Hisenda de la Generalitat, Oriol Junqueras; i un exultant conseller de Territori i Sostenibilitat, el terrassenc Josep Rull, que ha pogut fruir de la magnífica actuació de la colla de la seva ciutat.


BADALONA 0 – SABADELL 0: “De nou a Zero” – CFBadalona\nTercer empat sense gols del Badalona a casa aquesta temporada -segon consecutiu- davant el Centre d'Esports Sabadell. Amb aquest nou 0-0 -un resultat que, per cert, només hem recollit com a locals- els escapulats confirmen un magre registre de dos puntets i cap gol en aquests dos últims enfrontaments seguits a Montigalà, i desaprofiten una bona oportunitat de treure el cap per les places capdavanteres de la classificació. Ara, amb 20 punts i a mitja taula, toca seguir aguantant el tipus durant la recta final de la primera volta i provar de superar els 1/16 de final de la Copa RFEF davant l'Atlètic Balears.\nL'empat d'avui no satisfà cap dels dos equips, però segurament és el marcador més just després del que hem vist al llarg dels 90 minuts, en un partit molt intens al mig del camp i de domini altern que no ha vist gaires opcions clares per part de ningú. Els de Manolo González han començat portant el pes del joc durant els primers minuts, tot i que només algun intent tímid de Manu Balda -molt sol com a punta- i Eugeni Valderrama consten a l'expedient escapulat. En canvi, quan el Sabadell ha pres les regnes de la pilota, cap a l'equador del primer temps, sí que ha arribat amb perill. Al 22', i naixent d'un servei de cantonada local, un rapidíssim contraatac conduït per Bruno Vinicius ha deixat 'Pirulo' sol davant Vito dins l'àrea, però el nostre jove porter, avui vestit d'un taronja cridaner, ha reaccionat amb uns grans reflexos per a evitar el 0-1. L'ex de la Damm manté l'expedient immaculat a la 2a B: tres partits i més de 270 minuts sense encaixar cap gol. Qui també ha estat encertat a l'altra àrea ha estat el veterà Craviotto, que amb una volada espectacular desviava a córner una bona gardela de Rubén Canelada amb la dreta que es colava per tot l'escaire, després d'una elegant paret amb Toni Lao. Aquesta ha estat una de les poques combinacions encertades del Badalona en l'apartat ofensiu, que ha tornat a ser el gran handicap dels nostres per aspirar als tres punts. La pobra xifra de 7 gols a favor continua congelada al caseller escapulat i impedeix al Badalona trobar la tranquil·litat que segurament mereixeria per la solidesa que ha mostrat durant tot el campionat.\nEl d'aquest matí ha estat el quart empat a Montigalà en 8 jornades; el tercer per 0-0\nLa segona meitat ha tingut una dinàmica un pèl més desengreixada que la primera i s'ha de dir que en tot moment els dos conjunts han cercat la porteria contrària, amb fases de domini que s'alternaven de forma quasi simètrica. El Badalona ha tornat a sortir fort i Facundo Ponzio, que acabava d'entrar per Olmeda al 52', connectava una bona rematada de cap que li sortia massa centrada; fàcil per a Craviotto. El porter arlequinat tampoc no es veuria inquietat pels posteriors intents de Manu Balda (62') i Joan Grasa (76'), amb xuts mossegats i sense verí. Per la seva banda, els de Miguel Álvarez serien més intermitents però, en canvi, també força més incisius: al 65' Bruno Vincius rematava massa creuat a la dreta de la nostra porteria, però un quart d'hora més tard Álex Cortell sí que posava a prova Marc Vito amb un bon cacau a la base del pal que el nostre cancerber enviava a córner. Tanmateix, les ocasions més manifestes pels visitants arribarien al tram final: Bruno signava un inoportú 'misto' quan ho tenia tot de cara per afusellar Vito des de la frontal de l'àrea (82'), i el Sabadell tampoc no era capaç de marcar en una jugada embullada després del servei d'una falta lateral que acabava amb la pilota pentinada al segon pal i a boca de canó, però que remataven als núvols… Alberto Tendillo, que avui ha jugat el quart d'hora final en substitució de Perona, ha estat el protagonista de l'última aproximació badalonina amb un xut llunyà que de seguida prenia massa altura com per suposar cap mena de perill.\nPorteria a zero, marcador a zero, un puntet més al sarró i de nou una setmana més a la zona tèbia de la taula, que el Badalona ja hauria deixat enrere si tingués una mica més de mossegada al davant. Ara ja cal pensar en els dos partits seguits a Palma de Mallorca de la setmana vinent. Els escapulats jugaran a Son Malferit el dimecres (16.30h), en partit corresponent a l'anada dels 1/16 de Final de la Copa RFEF, i el diumenge (12h), en la jornada 16 de lliga. Si volem tornar amb quelcom de positiu cal sortir d'aquesta espiral del Zero!\nAvui a la roda de premsa hem pogut escoltar les sempre interessants declaracions del nostre míster, Manolo González, i de Rubén Canelada, que aquest matí ha disputat el seu dotzè partit com a escapulat a la lliga.\n← La Prèvia: ‘Gestionar els Nervis’\tEls resultats del cap de setmana del 28 i el 29 de novembre →


M2 Lux - Dos apartaments a Sant Antoni de Calonge, Costa Brava.\nDos apartaments a primera línia de mar, Sant Antoni de Calonge, Costa Brava\nCodi: 1364 SAC VEN Apart 1LIN PLANTA 180m2 6d 4b\nDos apartaments a primera línia de mar, Sant Antoni de Calonge, Costa Brava.\nLa superfície dels apartaments és de 101 m2 + 73 m2.\n2 apartaments en venda, que ocupen un pis complet en un edifici a primera línia de mar a Sant Antoni de Calonge amb impressionants vistes de la platja de sorra i la badia de Palamós. Els apartaments es troben en el cinquè pis d’un edifici de 9 pisos al passeig marítim.\n3 dormitoris amb armaris encastats, 2 banys amb dutxes, ampli i lluminós saló-menjador, cuina americana, terrassa amb vistes a la mar de 17 m2.\n3 dormitoris amb armaris encastats, 2 banys amb dutxes, saló-menjador, cuina americana, terrassa amb vistes a la mar de 9 m2.\nTots dos apartaments són totalment reformats, moblats, a punt per entrar a viure.\nL’aeroport de Girona és a 38 km (38 minuts amb cotxe), mentre que la distància a l’aeroport de Barcelona és a 128 km (1 h 30 min en cotxe).


Crítica literària de la novel.la 'Herejes' (Tusquets Editores), de Leonardo Padura\nL’any 1939, uns mesos abans de l'esclat de la Segona Guerra Mundial, arriba a l'Havana el vaixell Saint Louis, amb 900 jueus que fugen de l'Alemanya nazi. El nen Daniel Kaminsky, acompanyat del seu oncle, va al port per rebre els seus pares. Però el govern cubà no permet desembarcar ningú. Els Kaminsky intenten subornar els corruptes funcionaris cubans oferint-los un quadre de Rembrandt, Cap de Crist, propietat de la família des del segle XVII. Però tot serà inútil, i els refugiats hauran de tornar a Alemanya, on seran víctimes de l'Holocaust. Molts anys més tard, el 2007, el quadre de Rembrandt surt a subhasta a Londres. Elías, el fill de Daniel, va a Cuba, on contracta el detectiu Mario Conde perquè esbrini el que ha passat.\nLeonardo Padura, un dels novel·listes més destacats de la literatura cubana actual, ha escollit un dramàtic succés històric com a tema d'arrencada de la seva última novel·la. És un episodi ben conegut, que ha inspirat diverses obres. L'any passat l'escriptor cubà Carlos Alberto Montaner va publicar Otra vez adiós. El seu protagonista és un pintor vienès jueu, que arriba a Cuba a bord del Saint Louis. Ell és un dels pocs refugiats que aconsegueix desembarcar a l'Havana, on es convertirà en un cèlebre pintor. També cal esmentar que el drama del Saint Louis es va portar al cinema en la pel·lícula anglesa El viatge dels maleïts (1976).\nHerejes té tres components argumentals. El primer i més extens està situata l'Havana, entre 1939 i 2007. S'inicia amb el drama del Saint Louis i tracta dels avatars del jove jueu Daniel Kaminsky, que va cubanitzant-seal mateix temps que va renunciant a la seva identitat jueva. El segon se situa a Amsterdam, entre 1643 i 1647, i se centra en Elías, un jove jueu que entra al taller de Rembrandt i es converteix en model del quadre Cap de Crist. Finalment, el tercer component argumental transcorre a l'Havana entre 2008 i 2009, i narra les investigacions del detectiu Mario Conde per aclarir la violenta i estranya mort de Judy, una jove de la tribu urbana dels emos.\nEl nexe entre els tres components autònoms és bastant fràgil. El títol de la novel·la ens suggereix que aquestes tres històries tan diferents tenen en comú que estan protagonitzades per heretges. Però heretge és un dissident ideològic o religiós, concepte que s'ajusta molt bé amb Elías, l'aprenent de pintor expulsat d'una comunitat hebrea que assimila la pintura amb la idolatria. Menys clar resulta que el jove Kaminsky pugui ser considerat un heretge, ja que la seva creixent cubanització no li provoca cap conflicte amb la comunitat jueva de l'illa. I encara menys clar és que la Judy, pertanyent a la classe dirigent cubana, pugui ser una heretge pel fet de formar part de la tribu urbana dels emos.\nSi apliquem criteris de classificació dels gèneres novel·lístics, veiem que l'autor ha forçat la barreja de dos relats independents: un de caràcter històric i un altre de caràcter policial. El relat històric que gira entorn del quadre de Rembrandt sosté la carcassa argumental de la novel·la. De manera sintètica enllaça molt bé l’Amsterdam del segle XVII amb la història cubana d'abans de la revolució castrista. No obstant això, cal dir que resulten excessius els continus salts temporals. A la primera part hi ha més de dotze anades i vingudes en l’espaitemps, des de 1939 fins el 2007, passant per Cracòvia l’any 1648, l'Havana el 1940, 2007, 1953, 1959, etc.\nEn canvi, la història de la Judy tot just serveix perquè el detectiu Mario Conde pugui intervenir i així la novel·la s'orienti cap a un relat policial situat a la Cuba actual. Però la història del quadre i la de la Judy són massa autònomes i tenen un pes narratiu molt desigual dins la novel·la. El tema de l'heretgia no és suficient per soldar-les en un tot coherent.\nEl relat policial és la part menys consistent de la novel·la, no només perquè sona a afegit, a sobreposat artificialment, sinó sobretot perquè pateix d'importants contradiccions ideològiques que repercuteixen en la seva construcció literària. Hem de tenir en compte que la lectura d'aquesta novel·la pot donar lloc a interpretacions diverses segons el context polític en què es produeixi. No és el mateix llegir-la a Barcelona que a l'Havana. Per exemple, a Barcelona sorprèn molt que el detectiu esdigui precisament “Mario Conde”. Illegir-la a La Habana suposa accedir a una obra publicada per Ediciones Unión, és a dir, l’editorial de la Unión de Escritores y Artistas de Cuba, organització clarament vinculada al règim castrista.\nI no es tracta de desvirtuar la valoració de l'obra aplicant criteris extraliteraris, sinó d'aportar claus del tot necessàries per entendre-la en profunditat. Només així podem captar el llenguatge políticament correcte que treu el cap de tant en tant. Per exemple, quan es parla de "l'hostilitat nord-americana cap a l'illa" (p. 159) , s'està utilitzant la metonímia "illa" per "règim castrista". O quan es diu que un dirigent castrista "es va lliurar a la seva fidelitat política i va començar a treballar en diferents àrees, redissenyant el país que aviat derivaria cap a un altre sistema social" ( p. 167). Parlar de "redisseny del país" i d’"un altre sistema social" per referir-se a l'orientació del règim cap al comunisme soviètic és una opció respectable, però, per descomptat, gens neutral.\nPerò seria parcial i injust no esmentar altres aspectes que matisen els anteriors. Tenint en compte que no apareix cap referència directa a Fidel Castro, convertit en una mena d’Innombrable, té més valor l'única al·lusió indirecta, suaument irònica: "A la millor paret, la més visible, no hi havia una obra d'art: com una declaració de principis hi imperava una gegantina foto del Màxim Líder, somrient..." (p. 366). Per descomptat, aquesta frase, que s'insereix en una obra publicada per l'editorial del règim, té un enorme interès com a indicador de l'ampliació dels marges de la censura castrista. No fa gaire, una ironia semblant li podia haver costat al seu autoruna mica més que una reprimenda.\nTotes aquestes autocensures, silencis i soterrats equilibris polítics es tradueixen en desequilibris literaris. Padura ha aplicat els corrosius plantejaments de la novel·la negra amb massa cauteles i inseguretats. No ha volgut utilitzar un crim concret com a símptoma d'una xacra social més extensa i profunda, potser perquè això l’hagués portat per camins complicats a la Cuba actual. Aquesta sembla ser la raó de per què evita acuradament elevar la crítica a tot el sistema castrista, limitant-se a assenyalar errors parcials, defectes, imperfeccions.\nParla dels "balseros" i de joves mancats d'il·lusió, que es refugien en les tribus urbanes, però no esmenta la dissidència política, que no figura dins les possibles "heretgies". Apareix un corrupte jerarca del règim, d’"aquella raça de personatges tenebrosos, representants d'una resistent i endèmica plaga nacional" (p. 475). Però és una corrupció focalitzada, combatuda pel mateix règim per mitjà d'una policia honrada i eficient, que no exerceix cap repressió política, tan sols combat el crim comú.\nTots aquests condicionants polítics converteixen la història de la mort de Judy en un desgraciat cas aïllat, en una crisi adolescent. La noia està en conflicte amb la seva privilegiada família, pertanyent a la classe dirigent castrista, però la seva rebel·lia no qüestiona les bases del règim. El seu és un discurs reduït a elucubracions existencialistes ia rituals de la tribu urbana dels emos. Es tracta, doncs, d'un drama personal, familiar, però sense cap capacitat de denúncia social. Per això, la potencial novel·la negra de la Judyva perdent la càrrega crítica i acaba sent un inconsistent relat grisenc, que frega el costumisme més anodí. I és una llàstima, perquè la resta de la novel·la té un alt valor literari, comparable a l'assolit per Padura en la seva fins ara millor obra, El hombre que amaba a los perros (2009), basada en la vida de Trotski.\nP. 63. L'Holocaust als camps d'extermini nazis no va començar el 1939, al mateix temps que la guerra. L'anomenada "Solució final" es va posar en marxa a principis de 1942, després d'haver assajat diverses formes d'extermini massiu de jueus.\nP 65. Durant la Segona Guerra Mundial no va haver-hi a Turquia "afusellaments col·lectius" de jueus. El que sí que hi havia hagut abans és extermini d'armenis , entre 1915 i 1923 .\nP . 65 . No és creïble que ja al començament de la Segona Guerra Mundial arribessin a Cuba llistes de víctimes dels camps d'extermini.\nP . 172 . La frase "Ningú que no hagi viscut abans de la Revolució pot saber el que són les dolçors de la vida" no és de Stendhal, sinó de Talleyrand.\nPp. 197 i 449. La reproducció del mític discurs final del replicant de la pel·lícula Blade Runner conté una errada que es repeteix dues vegades. A la pel·lícula, el replicant diu: "Jo vaig veure coses que els humans no creuran. Vaig veure naus d'atac incendiades a Orió, etc." Però a Herejes es confon la constel·lació d’”Orió” amb la ciutat algeriana d’"Orà".\nP. 435. "Un baro larguísimo" / "un barco llarguíssim".


Negociacions obertes al CF Reus per poder inscriure jugadors\nEl CF Reus negocia el desbloqueig de les llicències per poder reactivar l’activitat esportiva\nEl CF Reus té negociacions obertes a Madrid per gestionar el deute amb els jugadors del primer equip. També es treballa a contrarellotge per trobar solucions per al filial i tornar als entrenaments amb Calderé al capdavant\ndijous, 29 d’agost 2019 - 13:31h\nClifton Onolfo observant la malmesa gespa de l'Estadi Municipal | Joan Alfons López\nEl dia d’avui serà força llarg a la capital del Baix Camp. Des del retorn de l’administrador concursal i les reunions del passat dilluns entre Clifton Onolfo, els seus advocats i el mateix David López, les 24 hores que dura un dia es queden curtes per abastar totes les qüestions del CF Reus sobre la taula, una entitat que ha vist com els seus dirigents treballen ara de la mà aconseguint ser inscrits a Tercera Divisió de forma oficial i confirmant el retorn a l’Estadi Municipal per tenir un camp on poder competir. Portar a terme aquest darrer pas, el de competir, és quelcom amb el qual s’està treballant a contrarellotge en les darreres hores.\nDaniel Infante, advocat personal de Clifton Onolfo, es troba a Madrid des de fa dies i avui intentarà desbloquejar part del problema. Recordem que el CF Reus té congelada la possibilitat d’inscriure futbolistes per la Real Federación Española de Fútbol després que degui quelcom més de 2.200.000 euros als jugadors del primer i del segon equip. Aquesta xifra se separa en dues quantitats: quelcom més de 220.000 euros es deuen als esportistes del filial mitjançant l’Asociación de Futbolistas Españoles (AFE) i la resta corresponen a LaLiga, estament que va pagar els futbolistes professionals del club mitjançant el fons de garantia salarial de la institució presidida per Javier Tebas.\nDaniel Infante, a Madrid negociant per la viabilitat del CF Reus | Joan Alfons López\nDaniel Infante es troba des de fa dies a Madrid i està negociant amb l’estament de Tebas poder gestionar els diners reclamats d’una altra manera o altra, sempre que no impedeixi la inscripció de futbolistes. Els representants legals de Clifton Onolfo defensen fins al final que LaLiga té 2.000.000 d’euros en concepte d’inscripció, 4.600.000 euros en drets televisius i 1.000.000 d’euros per ajuda del descens, quantitats econòmiques que pretenen recuperar. Tot i que el deute amb els jugadors del primer equip es tracta de la xifra més voluminosa, fonts coneixedores de les negociacions no obvien ni amaguen la seva preocupació sobre la urgència dels altres 220.000 euros que cal pagar als exjugadors del CF Reus B Cambrils.\nEl paper d’AFE, vital\nAconseguir pagar els més de 200.000 euros als jugadors del CF Reus B Cambrils o que AFE, com a representant únic dels futbolistes, retiri les denúncies seria el final ideal per al CF Reus Deportiu. El sindicat dels jugadors defensarà al 100% els interessos dels seus representats i ja ha reconegut per activa i per passiva que no estan disposats a negociar cap mena de rebaixa: volen cobrar tots els diners que els jugadors es van guanyar sobre la gespa. L’administrador concursal David López s’ha posat en contacte amb un dels antics capitans del filial per intentar negociar però els esportistes s’han negat. De totes maneres, entre els exmembres del CF Reus B no descarten diferents termes mitjans: que AFE pagui de la seva butxaca als jugadors i que l’estament de David Aganzo arribi a un acord per cobrar els diners del CF Reus a terminis o que el pagament als jugadors sigui directe des del CF Reus però fraccionat. López també ha mantingut contactes amb els advocats del sindicat i s’espera avançar positivament en aquest aspecte pròximament tot i que no es preveu que sigui en el dia d'avui.\nLa Federació Catalana ja ha posat a disposició del CF Reus les pilotes oficials de la temporada 2019-2020 | Joan Alfons López\nTornar als entrenaments com més aviat millor\nL’objectiu del CF Reus Deportiu és tornar als entrenaments com més aviat millor. S’ha intentat organitzar un entrenament per aquesta tarda però no tots els integrants necessaris estan disponibles amb tan poc marge de temps. Ara bé, fins que el desbloqueig de la inscripció de llicències no sigui una realitat, pocs o cap dels jugadors tantejats per formar part del primer equip a Tercera Divisió es sumaran al projecte ganxet desplaçant-se a la capital del Baix Camp per començar a entrenar-se.


Benestar i salut , Mens sana , Nutrició\nTranstorns psicològics de l'alimentació\n12 de novembre, 2003\nDe quina forma el fet de menjar pot arribar a convertir-se en un suplici, i el plaer de delectar els aliments en un càlcul de calories? Quan el fet de controlar excessivament el que ingerim es converteix en una obsessió i un patiment que pot comportar-nos problemes de salut greus podem parlar de trastorns de l'alimentació\nHem passat de l'espiritualisme victorià en què predominava l'esperit sobre la carn al culte a la imatge, que culmina en una imagocràcia\nEntre els trastorns de l'alimentació hi ha l'anorèxia i la bulímia, que es donen majoritàriament en les dones i que comporten una pèrdua dels hàbits alimentaris, una baixa autoestima i una interpretació deficient de la pròpia imatge corporal.\nPsicològicament, la persona que pateix anorèxia és molt perfeccionista, emocionalment inestable i amb un concepte de l'èxit social relacionat amb el fet d'estar prim. És vulnerable i creu que, canviant el seu cos, la seva vida també serà millor.\nRebutja mantenir el pes dintre del que li demana la seva constitució i els paràmetres de la normalitat, té una immensa por de guanyar pes i, malgrat perdre'n, el temor continua fins que distorsiona la percepció del seu cos i es veu grassa (tot i estar, realment, en una situació de desnutrició).\nPer això, va reduint la quantitat i varietat del que menja. Al principi, elimina els aliments que suposa que porten més calories, però al final la reducció és tan estricta que sempre ingereix els mateixos aliments. També evita les situacions socials en les quals es pugui veure obligada a menjar, com sopars d'amics o celebracions festives.\nEn alguns casos, alterna la restricció amb episodis de voracitat, ja que el cos li demana menjar, i aleshores tracta de compensar-ho amb vòmits autoinduïts, o bé amb abús de laxants i diürètics.\nEls cicles menstruals es fan irregulars i es pot perdre el 15% o més del pes.\nLes persones que pateixen aquest trastorn acostumen a abusar de l'esport per cremar calories. De fet, en algunes modalitats esportives és freqüent trobar persones anorèxiques, i les taxes més elevades les trobem entre les gimnastes.\nEl més difícil en el tractament d'aquests trastorns és que, malgrat l'evidència de la malaltia, l'afectat nega que el seu comportament sigui anòmal i, en els casos més extrems, pot arribar a morir per desnutrició.\nEn la bulímia, la persona té crisis en les quals ingereix una gran quantitat de menjar, perd el control sobre el seus impulsos i té la sensació que, un cop ha començat, no pot aturar-se. Aquests afartaments es repeteixen amb una freqüència aproximada de dues vegades per setmana i suposen un sentiment agut de culpabilitat que es compensa amb vòmits, laxants, etc.\nEn aquests episodis ingereixen pastissos, galetes o qualsevol altre aliment de forma compulsiva i molt ràpida; la persona continua menjant tot i experimentar, fins i tot, mal d'estómac. Acostumen a fer-ho en moments d'estrès o ansietat, perquè el fet de menjar els proporciona una sensació de relaxació i un sentiment de plenitud interior. També hi ha una gran preocupació per la silueta i el pes, malgrat que els excessos els acostumen a portar a un exagerat sobrepès, amb totes les conseqüències sobre la salut que això implica: hipertensió, colesterol, malalties coronàries, etc.\nLa influència social\nEn aquests trastorns és important valorar la influència social que s'exerceix, avui dia, sobre la necessitat d'aprimar-se.\nPer exemple, als mitjans de comunicació trobem constantment dietes, aliments lights, aparells i tota mena de sistemes per aconseguir un cos sense greixos. També, a través de la moda, el cos ideal ha esdevingut mancat de les corbes pròpiament femenines (sobretot malucs i pit) i s'ha marcat una estètica que masculinitza el cos femení.\nAquesta moda d'idealitzar la dona prima va començar als anys vint, mentre que, per exemple, en altres societats com a Samoa les dones només son admirades quan estan grasses i ja han entrat a la maduresa; per tant, els mites de joventut i aprimament res tenen a veure amb els nostres.\nA més, durant segles, s'ha oblidat el fet que l'ésser humà està constituït per un fons (l'esperit o ment) i una forma (el cos), tots dos de cabdal importància per aconseguir un equilibri psicològic harmoniós.\nAbans només es donava importància al fons, desestimant la forma. Les creences que imperaven veien el cos com una part menyspreable, la culpable dels pecats de la humanitat i que, per tant, havia de ser ignorada i menystinguda en pro de l'esperit. Ara, hem donat un tomb a aquesta concepció i, abans de trobar el punt mig, com passa en tots el progressos ideològics que fa la humanitat, hem passat a sobrevalorar el paper del cos en la pròpia vida.\nAixí, hem passat de l'espiritualisme victorià en què es remarcava la preeminència de l'esperit sobre la carn, a la situació actual, en la qual el culte a la imatge culmina en una imagocràcia.\nPerò, lluny de veure el fenomen com un signe de frivolitat de la societat actual, l'hem d'analitzar i valorar com una reacció històrica, que ens portarà a trobar el benèfic equilibri entre el fons i la forma, que fins ara se'ns havia negat.\nConsells per prevenir els transtorns alimentaris\nEn aquestes malalties és important una bona prevenció. La mateixa malnutrició pot deteriorar profundament la ment de la persona afectada, per la qual cosa com més instaurada està la malaltia més costa de retrobar l'equilibri.\nPer això, canviar o preservar certs hàbits evitarà que les persones més properes (fills/es, germans/es...) arribin a patir algun trastorn alimentari.\nMenjar a taula i si pot ser acompanyat millor\nEvitar endrapar qualsevol cosa directament des de la nevera o pel carrer\nMenjar amb les persones més properes (pares, fills, amics, etc.) ens farà retrobar la vinculació social i afectiva que dóna l'aliment, i aconseguirà convertir el fet de menjar en un acte agradable\nDefugir els comentaris reiteratius sobre l'aspecte físic dels fills, sobretot si són negatius\nDintre dels aliments saludables, no fer cap restricció i evitar fer consideracions sobre dietes o aliments baixos en calories, ja que els fills poden imitar els afanys per aprimar-se dels pares\nPromoure un bon equilibri entre el fons i la forma de la persona, cercant una bona identificació amb la pròpia imatge corporal i amb les qualitats i capacitats personals. Tot i així, cal intentar no caure en l'error de negar la influència psicològica de la imatge i fer entendre que justament l'atractiu d'una persona consisteix que s'accepti a si mateixa, dintre dels límits del que pot ser perfeccionable. L'encant té a veure amb el fet de sentir-se bé amb el propi cos, més que en la perfecció d'aquest, i en no oblidar els factors intangibles que també configuren la imatge (com és, per exemple, l'expressivitat). No en va, la psicoestètica ens recorda que "no hi ha bellesa exterior sense una harmonia interior".\n10 hores 42 minuts ago.


El nombre de persones en situació d’atur a Castelldefels ha baixat un 1,5% al juny | Tota la informació d'interès ciutadà sobre la situació d'emergència pel coronavirus Covid-19\n3 de juliol de 2020 - 12:30 h\nLa tendència, fins ara ascendent, en el nombre de persones en atur laboral causat per la crisi de la Covid-19 comença a recuperar-se, perquè comença a baixar, mentre que al mes d’abril va pujar un 11,9%, i al maig un 3,6% • De juny de 2019 a juny de 2020, però, 912 persones han perdut la feina a Castelldefels.\nSegons dades de l’Observatori Comarcal del Baix Llobregat, el nombre de persones en situació d’atur a Castelldefels ha baixat un 1,5% durant el mes de juny passat. Cal destacar però que la tendència de destrucció d’ocupació causada per la crisi del coronavirus comença a remuntar, perquè tant a l’abril (11,9%) com al maig (3,6%) l’atur es va incrementar, i ara ha baixat.\nEn termes absoluts, significa que 53 persones han trobat feina al juny. Des del juny de l’any passat, però, es registren 912 persones més en situació d’atur, un increment relatiu de l’atur del +36,9% respecte a juny de 2019.\nL’informe emès per l’ens comarcal indica que el nombre total de persones en situació d’atur a Castelldefels és ara de 3.381.\nComparativament, les xifres de Castelldefels són pràcticament idèntiques a les de l’Àrea Metropolitana de Barcelona (+36,6% interanual).