S'obren les preinscripcions a les llars d'infants d'Olot amb les mateixes places ofertades que el curs passat - Garrotxa Digital\nComentaris tancats a S’obren les preinscripcions a les llars d’infants d’Olot amb les mateixes places ofertades que el curs passat\nDilluns va començar el període de preinscripció a les escoles bressol públiques per al curs 2018-2019. A Olot s’han obert amb el mateix nombre de places que l’any passat, un total de 320, amb 168 bacants per a nadons i infants d’entre 1 i dos anys. La ciutat disposa de quatre centres municipals en diferents barris: Sant Pere Màrtir, Sant Miquel, el Morrot i les Fonts i una que depèn de la Generalitat, la de Sant Roc. El curs 2017-2018 va començar amb una línia més a la llar d’Infants de Sant Miquel que s’ha pogut mantenir de cara al proper curs. Els tràmits de les preinscripcions es poden fer per internet a través del web de l’Ajuntament o de l’Institut Municipal d’Educació o bé personalment a l’Oficina d’Atenció al Ciutadà fins el proper 11 de maig. Del 4 al 8 de juny s’hauran de fer les matriculacions definitives.\nLes llars d’infants d’Olot comparteixen una mateixa filosofia d’escola oberta a les famílies. Les directores dels centres es reuneixen cada quinze dies per comentar aspectes pedagògics i del seu funcionament. Són espais oberts a les famílies, que poden compartir amb les educadores les seves inquietuds, en un ambient de confiança i seguretat. El principal mitjà perquè els nens aprenguin i es desenvolupin és el joc. Es parteix de la idea que el nen té capacitats per aprendre i que ell mateix marca el ritme de l’aprenentatge. L’objectiu és que al final d’aquesta etapa dels 0 als 3 anys els nens siguin el màxim d’autònoms i feliços.\nEl 30 d’abril van obrir-se les preinscripcions per al proper curs, que poden formalitzar-se per Internet al web www.ime.olot.cat. Cada escola bressol té una zona d’influència, per això es recomana al les famílies que mirin quina és l’escola que els hi pertoca perquè els hi donarà més punts a l’hora d’entrar.\nEl 93% dels graduats en FP de l’INS la Garrotxa tenen feina o continuen formant-se\nLa Garrotxa registra una ocupació del 85’3% durant la Setmana Santa, superant en 10 punts les previsions inicials\nLa Garrotxa segueix sent un punt de gran atractiu turístic per als visitants, especialment en ponts com el passat de Setmana Santa. Els seus paisatges i la natura atreuen a la gent de fora, que busquen a la comarca tranquil·litat i diversió en família i amb…\nAquest dissabte es va inaugurar l'exposició 'El pintor de Les Preses' de Miquel Duran. S'hi poden veure una dotzena d'obres de l'artista presenc, algunes d'elles en tres dimensions. La mostra es pot veure a la sala Mossèn Pagès del Centre Cultural de Les Preses…\nGeneralitat, Dipsalut i el SEM han presentat un pla que porten a terme des de fa 2 anys que serveix per organitzar els serveis d'emergències psicològiques en casos com catàstrofes o accidents a la demarcació de Girona. El Servei d'Emergències Mèdiques,…


Catalunya i la Guerra de Successió al museu | Institut Antoni Torroja\nCatalunya i la Guerra de…\nEl 16 de desembre, els alumnes de 4rt d’Eso vam fer una visita guiada a l’exposició temporal del Museu Duran i Sanpere, titulada Catalunya i la Guerra de Successió. L’exposició consistia en un seguici de plafons que explicaven la Guerra de Successió.\nComençava pels seus orígens, les seves causes i el conflicte dinàstic ja vigent anteriorment a la Guerra després de la mort de Carles II (Felip V de Borbó i Carles III d’Àustria es disputaven el tron); seguidament s’explicava els inicis de la Guerra de Successió, les característiques dels dos bàndols, tan políticament com ideològicament, la intervenció d’altres països defensant a uns o als altres segons els interessos; paral·lelament a això, trobàvem la doble opinió de la Península: la corona Catalanoaragonesa estava de part dels Àustries i el Regne de Castella dels Borbons; es va desmentir que Cervera fos ciutat botiflera; la resistència contra les tropes franceses; a continuació, s’explicava els canvis i conseqüències que va patir tot aquest territori, sobretot Catalunya, que va resistir fins el 1714.\nPer finalitzar la visita, vam poder observar una minúscula moneda íbera del segle III a.C que duia la inscripció sikarra.\nEls alumnes considerem que va ser una exposició de gran interès, tant històric com cultural, d’un tema de molta polèmica a Catalunya, que sempre s’ha de tenir present.\nAlbert Trilla i Laia Tamarit | 4t ESO\nEtiquetes: 4t ESOsocialssortida\nAnteriorPublicació anterior:La CastanyadaSegüentPublicació següent:Visita al museu


Tractaments - La Cura Del Cabell - GLOBElife - Shot - Productes per perruquers , Productes per al cabell: Cura I Glamour, Cura I Glamour, Cura I Glamour, Caspa BalanÇ De LÍnia, Peeling LÍnia, Xampú Hidratant I Ruptura, Shampoo Color I Llum De TÈcnics, SÈrum De ReestructuraciÓ, Tricoshot, Seda LÍnia Repara, PÈl Amor, LÍnia Nutricional Repara, Repara Vida Color Line, Or Pur, Spray Abrillantador, Beauty Bazar 2018\nCASPA BALANÇ DE LÍNIA\nBALANÇ CASPA XAMPÚ Permet una neteja profunda de la pell, regula la descamació eliminant la sensació de picor. embalatge :. ampolles amb dispensador de 250 i 1000 ml BALANÇ CASPA LOC ...\nLÍNIA BALANÇ antiforfora\nCURA I GLAMOUR no està utilitzant surfactants considerats cancerígens (SLS i SLES), té una fórmula rica en ingredients actius naturals, protegeix la pell i de la pell, ofereix una àmplia gamma ...\nXampú Hidratant i ruptura Remei específic Xampú per al cabell sec, trencadís i deshidratat. Els ingredients actius com la queratina i vitamines de la fruita, el joc intens hidratant, suavit ...\nSÈRUM de reestructuració La seva formulació especial permet reconstruir immediatament l'estructura del cabell, fins i tot els més danyats, proporcionant cos i brillantor. Puu ser aplicat, s ...\nnova línia de tractament per al cabell tenyit i trencadís nutritiva, rica en extractes de plantes marines, vitamines, fruites, grans, goma guar i el te verd. SHAMPOO NUTRITIU Regenera i re ...\nLínia per a la reconstrucció de l'estructura del cabell, basat en la papaia, vitamines A, C, E i queratina. AMPLIAR MOUSSE SHAMPOO Innovador acord mousse xampú per desinfectar la pell i e ...\nPEELING SHAMPOO Dissenyat específicament per al cuir cabellut gras i cabell sec. Gràcies a les microesferes actius continguts en ella permet la neteja òptima de la pell greix per efecte peel ...\nproducte específic per eliminar per complet tots els rastres de color després de la tintura. La seva especial formulació en gel elimina el color òptim sense irritar la pell. Envàs : Ampolla d ...\nLine el tractament especialment dissenyat per mantenir el color brillant i brillant. La cosmètica es troba en les llavors de gira-sol brillants, segella i protegeix el cabell acolorit. SHAMPOO ...\nLÍNIA REPARA LA VIDA COLOR\nSEDA LÍNIA Repara\nnova línia de tractament específicament per al cabell fi i delicat rica en extractes naturals com la llinosa, vitamines, fruites, grans, goma guar i el te verd. SEDA XAMPÚ VOLUM I LLUM Ne ...\nLÍNIA REPARA LA SEDA\nseva formulació especial permet reconstruir immediatament l'estructura del cabell, fins i tot els més danyats, proporcionant cos i brillantor. Es pot aplicar sense esbandir, abans de qualsevol tra ...\nxampú específic per a cabells tenyits i et tracta. La formulació a un pH de 4,2 i Giraso l'oli, segellar les escates del cabell fet preserven l'estructura. Fix i millora la durabilitat del color, ...\nÉs el toc final per donar brillantor a qualsevol estil de pentinat. Gràcies als seus silicones especials crea un poliment micro- film naturalsprotegeix i millora el color natural del cabell és de c ...\nlínia olis essencials curatius Els olis essencials són complexes barreges de aromàtics, que consisteix en substàncies orgàniques volàtils contingudes en certs teixits de moltes plantes. Les p ...\nxampú remei específic per al cabell sec, trencadís i deshidratat. Els ingredients actius com ara vitamines i Xera tina fruites, juguen intensa hidratant, suavitzant i enfortiment. Ampolla de paq ...


Sant Tomàs Becket - Diari de Terrassa\nAvui fa 850 anys de la seva mort. Fou arquebisbe de Canterbury i se’l venera com a màrtir i sant tant per part de catòlics com d’anglicans. Estudiant de teologia a París i Bolonya, entrà a formar part del servei de l’arquebisbe Teobald. Als 36 anys, el nomenaren ardiaca del mateix arquebisbat (vindria a ésser el diaca principal d’una església). Com a tal, esdevingué vicari del bisbe de la pròpia diòcesi.\nUn any més tard, passà a alternar aquell càrrec amb el de canceller del rei Enric II d’Anglaterra. Recolzant-se en la tradició ancestral, el rei pretenia controlar els temes polític i eclesiàstic. En aquest sentit, pensà que el jove Tomàs esdevindria la persona adient. Tant fou així que es convertí en el tutor dels fills del monarca. Les coses, però, canviaren arran de la mort de l’arquebisbe: l’havia de substituir en Gilbert Foliot i el rei imposà Becket (que tan sols tenia 48 anys). En compensació, a aquell se’l situà com a arquebisbe de la capital. Tan bon punt accedí al càrrec, Tomàs es tornà auster, discret i allunyat dels plaers mundans, que fins llavors compartia amb el seu rei. Aquest se n’adonà i començà a distanciar-se’n, recolzant-se més en les tesis del titular de la cúria londinenca.\nTot plegat començà a dividir l’església britànica. En Tomàs pretenia separar el control de la monarquia sobre l’església. Aleshores, el rei reuní el clergat el dia 11 d’octubre de 1163, intentant fer prevaldre els seus drets de sempre. Aquesta vindria a ésser una primera guspira en la dissociació posterior entre catòlics i anglicans.\nCada any, del 18 al 25 de gener (coincidint respectivament amb la confessió de sant Pere i la conversió de sant Pau), té lloc una setmana de pregària per la unió de les esglésies. Oficialment cal situar-ne l’origen a l’any 1894, quan el papa Lleó XIII, en la diada de Pentecosta, animà els fidels envers aquesta praxi. Amb el matís que, 150 anys abans, un moviment escocès ja havia instituït el costum de pregar per totes les confessions religioses… Personalment, jo crec que hi ha més temes que ens uneixen que no pas a l’inrevés. Això sí, en Tomàs Becket ja va pagar amb la pròpia vida l’odi dels vassalls del rei Enric II, a qui havia servit fidelment.\nTemes:Amb, Anys, Arquebisbe, Com, Els, Havia, Les, Per, Rei, Sant, Tomas


S’activa el termini per sol·licitar una plaça de suport a la brigada de Forallac per un jove\nForallac.- L’Ajuntament de Forallac ofereix una plaça d’operari de suport a la brigada municipal, per a un jove (entre 16 i 20 anys), a mitja jornada, durant els mesos de juliol i agost.\nEl termini per presentar instàncies acaba el 5 d’abril de 2022.\nFuncions: Tasques d’ajudant de jardineria i manteniment de zones verdes; Tasques de neteja i manteniment de les instal·lacions municipals; Neteja i manteniment de la via pública; Petits treballs d’obra i fusteria; suport en l’organització de possibles actes públics; altres tasques similars.\nTemporalitat: 2 mesos (juliol i agost).\nHorari: 1/2 jornada (20,00h, 4h diàries, 5 dies/setmana) La jornada de treball serà flexible d’acord amb l’organització dins la franja horària de 8h a 14h. Es contemplaran les hores de reunió i programació.\nRetribucions: Salari mínim interprofessional corresponent a mitja jornada, incloent part proporcional de pagues extraordinàries.\nArxivat com a: Baix Empordà, Serveis, Societat Etiquetat com a: Ajuntament de Forallac, brigada, convocatòria, joventut, operaris, serveis, societat, treball


Projecte: Júlia Centre\nInstal·lador: Cristalleries Bisbal\nJúlia Centre és un centre dedicat a la bellesa i el benestar. Gràcies a la seva excepcional ubicació, situat en ple centre de Platja d'Aro, es converteix en un dels establiments de referència de Perfumeria Júlia en l'àmbit nacional.\nÉs un edifici modern i elegant de 3 plantes. Està dividit en diversos espais amb l'objectiu d'oferir als clients les millors firmes en perfums i cosmètica, així com, tractaments corporals, perruqueria i maquillatge.\nEl vidre ha sigut un element clau per poder separar estances donant amplitud i lluminositat amb l'objectiu de mantenir la privacitat. Segons el grau d'intimitat desitjada en cada espai, s'han adaptat les característiques del vidre mantenint el disseny per tal d'aconseguir una harmonia entre estances.\nEn aquest projecte, s'ha aplicat un Vidre Novomat Design amb un disseny personalitzat per aquest centre. Tanmateix, és un vidrio d'altes prestacions amb propietats úniques que fan que sigui molt més resistent a les ratllades (antiscratch), a més a més de ser més net i més resistent a les taques. Per tant, és un vidre especialment recomanat per aplicacions d'ús diari i amb afluència de públic com és en aquest cas.\nCaracterístiques del vidre aplicat:\nNOVOMAT Design amb base plata incolora. Disseny personalitzat per aquest projecte.\nVidre laminat 5+5 mm. Màxima seguretat davant el risc d'impacte i ferides de tall sobre les persones.\nOfereix efecte mirall ambdós costats del vidre. Total privacitat.\nVidre laminat 5+5 mm. Màxima seguretat davant el risc d'impacte i ferides de tall sobre les persones. Ofereix privacitat subtil.\nCom a resultat, Júlia Centre ha aconseguit un centre lluminós, bonic i elegant, amb un disseny modern que fa que es converteixi una compra en una autèntica experiència visual i olfactiva.


Jaume I 2 Domènica\nApartament de 2 habitacions molt ampli i recentment reformat al centre de Girona. L’apartament modern amb cuina oberta té un ampli balcó al costat est, accessible a través de portes de vidre corredisses a la sala d’estar.\nEl saló té un sofà llit, una butaca i una taula de menjador amb 4 cadires (hi ha més cadires a les habitacions). Hi ha un Smart TV, climatització i, per descomptat, Internet.\nLa cuina està equipada amb totes les comoditats modernes com ara un rentaplats, forn, microones. També hi ha una rentadora, una assecadora i una planxa.\nEl dormitori principal té un llit de matrimoni amb bany en-suite amb dutxa. També hi ha un segon bany, també amb dutxa.\nEl segon dormitori té dos llits individuals i hi ha un ampli armari.


GovernAlbert Medrán | Albert Medrán\nPosts Tagged ‘Govern’\tArticle\nPer què són tan importants els 100 primers dies de govern?\nAlbert Medrán, 6 abril, 2011\nSón els cent primers, com podrien ser dos-cents o deu. El què important és el concepte. La idea de tenir uns dies per dur a terme la transició des de l’oposició al govern. De la banqueta, a dur el dorsal titular. Mai tindrem una segona oportunitat de crear una bona primera impressió. I els cent primers dies són aquesta primera impressió. Vegem la seva importància.\nFranklin D. Roosevelt va ser el primer president nord-americà a encunyar el terme i en fer-lo servir amb fins comunicatius. Com en molts altres àmbits, som hereus dels usos de la política nord-americana. FDR va arribar al poder en el quart any d’una crisi econòmica d’abast mundial. Necessitava transmetre capacitat de reacció davant d’ella i mostrar resultats que canviessin la situació. Generar confiança i optimisme a la ciutadania i als mercats.\nEls cent primers dies de FDR són, en certa manera, únics. Les circumstàncies i una manera de fer política molt diferent a l’actual permetre que el president pogués veure aprovades 15 lleis importants en el Congrés. Va asseure precedent i va inaugurar una nova manera de mesurar els temps en polític. Roosevelt no es va separar ja de l’onada del canvi que va saber crear.\nGestionar una transició\nEls cent primers dies són importants perquè mostren si un líder està capacitat per gestionar una transició. O el que és el mateix, per calibrar si els electors van prendre la decisió correcta en apostar per un candidat. Per això, és important demostrar que es té capacitat per a això.\nEn aquesta tasca de gestió, el primer assalt és la pròpia formació de govern. L’elecció dels ministres ja és un missatge polític en tota regla. Encara que l’oposició no valori o critiqui els nomenaments, les seves experiències prèvies ho faran.\nEl segon assalt és el mateix pla d’acció política. Sol ser habitual que els presidents recentment elegits centrin la seva activitat en el problema que els ha fet guanyar les eleccions: economia, terrorisme, política exterior, polítiques socials. José Luis Rodríguez Zapatero va anunciar la retirada de les tropes de l’Iraq en el seu primer acte com a president. Roosevelt, en canvi, es va centrar en l’economia.\nConquerir les percepcions\nTornem a la primera impressió. I convidem a l’atenció a aquest ball. Els polítics competeixen amb una infinitat d’actors per la nostra atenció. Que és un bé preuat i limitat. Per això, és important conquerir les percepcions dels ciutadans respecte al líder que recentment ha assumit el càrrec.\nMolts electors el recordaran pel que faci durant l’inici del mandat. Si va aconseguir complir propostes electorals, millorar la situació, etc. serà percebut com algú eficient i fiable. Si incorre en errors o inestabilitat manifesta, els electors desconfiaran del nou govern. El primer govern tripartit, presidit per Pasqual Maragall, va donar bona mostra després de la reunió amb ETA del conseller en cap Carod-Rovira.\nLes percepcions es fixen en la ment de l’elector i per això és important comprendre el valor dels primers cent dies de govern per poder aprofitar-los. Encara que no tots els nous presidents trien aquesta via: alguns prefereixen deixar els èxits per a més endavant.\nUn producte de comunicació\nEl què importa és entendre el valor estratègic per a la comunicació i per als propis resultats. I, en conseqüència, comprendre que els cent primers dies són un producte de comunicació en si mateix. Què es vol aconseguir? Què es comunicarà? Qui ho farà? Quin paper tindrà el president o presidenta? Després de respondre a aquestes preguntes, també és important concebre la pròpia comunicació dels cent primers dies.\nAquesta comunicació pot fer-se amb la presentació d’informes, discursos o una sèrie d’actes per commemorar-ho. Concebre com una propi fita per reforçar els efectes.\nEn definitiva, cent oportunitats per comunicar en un moment clau per arribar als ciutadans.\nEt pot interessar: Informe dels 100 primers dies de govern del segon mandat de José Luis Rodríguez Zapatero\nFoto de MarcelGermain 1 Comment →\tFiled under: Comunicació política\nEls 10 noms propis de 2010\nAlbert Medrán, 3 gener, 2011\nFelip de Borbó, Príncep de Girona\nLeave a Comment →\tFiled under: Calaix de sastre, Comunicació política\nVaga salvatge de controladors: comunicar i gestionar\nAlbert Medrán, 3 desembre, 2010\nEn aquests moments, més de 250.000 persones es veuen afectades per la vaga salvatge que estan portant a terme els controladors aeris. Una sèrie de baixes massives ha suposat la paralització de l’espai aeri espanyol. Precisament en l’inici d’un pont de cinc dies. La situació és greu i el president ha de donar la cara. Zapatero pot fer d’aquesta situació una victòria política. La pregunta a hores d’ara és, ho farà?\nEls controladors aeris no han començat avui a protestar per la seva situació laboral. Fa mesos que fent-ho. Però la privatització del 49% d’Aena ha estat el detonant. Els controladors estan executant una vaga il·legal i ho fan perquè saben de la debilitat política de Zapatero. I perquè és una mesura de pressió extraordinària.\nQuè pot fer Zapatero?\nAquesta situació pot ser una victòria política i comunicativa si la gestiona bé. En primer lloc, Zapatero hauria de comparèixer aquesta mateixa nit davant els espanyols. Hauria de fer en roda de premsa des de La Moncloa i hauria d’anunciar una per una les mesures que s’estan prenent. Informar la ciutadania què està passant, perquè i què es proposa.\nEl discurs hauria de ser greu, solemne i dur. Però sobretot, proper. Les històries que avui s’estan vivint en els aeroports són les d’il·lusions truncades: anar a veure la família, trobar-se amb la parella, conèixer a la neboda acabada de néixer o passar uns dies de descans a una capital europea després de mesos d’estrès i treball . Hi hauran sortides de lluna de mel. I algú que necessiti arribar a l’altra punta d’Espanya perquè un familiar està a punt de morir. Això ha d’estar en el discurs i en el centre de les mesures. La connexió emocional amb els afectats ha de ser total.\nEls canals online oficials de Moncloa haurien d’estar traient fum a aquestes hores, retwiteando els comunicats oficials d’Aena i aconsellant als ciutadans què han de fer. I sobretot, reforçar els missatges del Govern. Si el comitè de crisi del ministre Blanco està treballant han de comunicar-ho.\nI més enllà de la comunicació, han de prendre mesures.\nZapatero faria bé de parar cinc minuts i veure aquest vídeo de l’anunci d’acomiadaments massius en els controladors aeris que es van posar en vaga el 1981. El discurs de Reagan és brillant. Remet a la llei i explica per què pren la dràstica decisió. És contundent, resolutiu i es posa al nivell del que opinen la majoria de ciutadans: el dret a la vaga no pot ser contrari a la llei.\nEl paper de Rajoy\nMalament ha començat Rajoy situant-se en l’equidistància en les primeres declaracions sobre la vaga encoberta i salvatge dels controladors aeris. Rajoy hauria de posar-se al servei del president del Govern i donar-li tot el suport perquè es prenguin mesures dràstiques i contundents contra els que vulneren la llei.\nLa situació anirà avançant en les pròximes hores. Els controladors han aconseguit el màxim impacte. El Govern pot gestionar bé la crisi i comunicar-ho a la ciutadania o deixar que la situació d’impotència en un moment de descans s’imposi. Hores decisives. Deixarà Zapatero tot el protagonisme, una altra vegada més, el ministre Blanco?\nUn nyap amb noms i cognoms\nAlbert Medrán, 11 novembre, 2010\nL’Olga treu el tema. Estem celebrant l’aniversari de dues amigues i comenta amb certa estupefacció que el govern vulgui canviar l’ordre dels cognoms. No li sembla malament que s’acabi amb la prioritat del cognom del pare, però no li agrada que sigui per ordre alfabètic. La Cristina respon que no acaba d’entendre perquè sorgeix ara. Tampoc veu la necessitat d’acabar amb una tradició encara que coincideix amb l’Olga en la fi de la mesura. Vaig entrar en el debat i els explico els supòsits en què s’aplicaria … i s’obre la caixa de Pandora.\nEls explico que la mesura és només una proposta. I que es limita als casos en què, en registrar els fills, hi hagi una disconformitat entre els dos progenitors. Només en aquest cas, el cognom es fixarà per ordre alfabètic. “Ah, doncs això no ho van explicar així al telenotícies”, va exclamar una. El govern, com en altres ocasions, havia llançat un globus sonda al qual els mitjans i els opinadors havien donat la volta.\nLa conversa es va extingir i van arribar les homenatjades. El tema va tornar a sortir i la resposta va ser idèntica: el govern havia canviat l’ordre en tots els casos. No en els de tensió, en tots. I van sortir els arguments de la tradició, l’extinció dels cognoms amb lletres zeta, ye o ve … El govern no controlava el missatge.\nVaig tornar a casa tard. Però amb molta curiositat per veure si realment era jo qui estava equivocat i el govern havia optat finalment per una reforma total… però no era així. Les meves amigues no són precisament aquest tipus de persones que no segueixen l’actualitat. Llicenciades universitàries, joves, treballadores… i havien rebut el missatge en termes completament contraris als fixats pel govern. Un gran error de comunicació.\nSegueixo sense entendre el gust del govern de Zapatero pels globus sonda. Especialment en un context mediàtic com l’actual, amb una autèntica trinxera digital terrestre (TDT) amb veus cavernícoles a la televisió, a la ràdio ia la premsa. Opinadors que menyspreen tot el que els faci olor a canvi social -no és, doncs, un canvi sense pal·liatius la fi de la primacia per gènere, encara que sigui només en cas de tensió?-. I opinadors que creuen que només hauria d’existir un ministeri -el d’economia- i que el govern hauria de deixar de fer tot el que no estigui relacionat amb la crisi. Davant d’aquest panorama, un globus sonda és la crònica d’una mort (comunicativa) anunciada.\nAl final, les percepcions guanyen. I encara que la mesura entri en vigor i finalment s’observi com no acabarem tots amb Abat com a cognom, la majoria de la població seguirà creient que així serà. Creient que la reforma és innecessària- quan ho és, què passa amb els fills de parelles homosexuals? – I que el govern no s’ocupa del que realment importa.\nQuan votem el 2012 pensarem en totes aquestes converses d’amics. En totes aquestes ocasions en què ho fet o el proposat va morir d’arrel per culpa d’una estratègia de comunicació inadequada. Plantejar el debat en els seus termes, liderar el missatge i convèncer és l’altra batalla que ha de lliurar més enllà de les portes del parlament. Converses que, com les gotes d’aigua en una estalactita, van formant una esmolada agulla que pot obrir una fuga de vots en qualsevol moment. L’Olga i la Cristina poden estar tranquil·les. No els preocupa el tema. A Moncloa haurien d’estar inquiets. No per això. Per tantes coses…\nFoto de Moultriecreek\nAlbert Medrán, 27 octubre, 2010\nFuncionarà la nova màquina de comunicació del Govern espanyol? És el que es pregunta la periodista de La Información Creu Ibáñez en el seu article. Per a això, va entrevistar a alguns consultors de comunicació com Antoni Gutiérrez-Rubí, Yuri Morejón, Rafa Rubio i un servidor.\nUs deixo a continuació la meva aportació. Podeu seguir llegint l’article aquí.\n“Per l’Albert Medrán, consultor de comunicació online i política, el problema ve encara de més lluny. La marxa de Miguel Barroso com a secretari d’Estat de Comunicació en la meitat de la primera legislatura de Zapatero va marcar un abans i un després.\n“La situació per a l’ex vicepresidenta María Teresa Fernández de la Vega no era còmoda per totes les contradiccions que hi havia entre els membres del Govern” i aquesta manca de coordinació s’intenta solucionar amb la presència d’un home fort dins del PSOE com és Rubalcaba.\nFins ara l’Executiu “no ha explicat bé ni les seves mesures ni les seves decisions, deixant molt espai als comentaris” i provocant que s’estengui “la idea d’improvisació”, subratlla Medrán. ”\nFoto del Gobierno de Aragón.\nAlbert Medrán, 22 octubre, 2010\nPer què nou canvis i no un? Què ha portat a Zapatero a abordar una remodelació en profunditat del seu Govern? On ha quedat la seva intenció, expressada de forma pública, d’abordar només un canvi? Aquestes són les qüestions que planegen després de la presa de possessió d’Alfredo Pérez-Rubalcaba, Manuel Chaves, Valeriano Gómez, Leire Pajín, Rosa Aguilar, Ramón Jáuregui i Trinidad Jiménez en les seves noves funcions ministerials.\nAquests canvis s’han de llegir en una marcada lògica de lluita política: Zapatero no llença la tovallola. El desastre electoral de 2012, que sembla omnipresent, enquesta rere enquesta, i la profunda crisi econòmica -i política- que viu Espanya exigeixen mesures dràstiques. I la remodelació respon a això.\nNo poden esperar resultats diferents amb les mateixes eines, procediments … amb la mateixa gent. I encara que l’equip econòmic del president no pateix cap modificació, la part més política -si és possible- es veu modificada de forma profunda. Però hi ha més lectures i explicacions a aquesta crisi de govern.\nLa geometria variable a l’Executiu\nEl president Zapatero ha fet de la geometria variable, la seva forma de tirar endavant la present legislatura. Va ser investit en segona volta amb els vots del seu partit, sense pactes estables de legislatura. Una manera de fer política que ha exigit negociació contínua i que, amb el pacte assolit amb els nacionalistes bascos i canaris, ha arribat al final.\nA l’Executiu, en canvi, s’imposa un model de geometria variable en la seva formació. Zapatero acontenta a diverses famílies socialistes amb l’elecció dels seus ministres, des dels felipistes als zapateristes, passant pel gest de complicitat al món sindical i l’intent de tancar el flanc verd amb la designació d’Aguilar. La formació del nou Govern respon a aquest intent d’avortar qualsevol revolta interna en el tram final de la legislatura. No han faltat intents en les últimes setmanes.\nHa estat un dels ministres més ben valorats des del seu nomenament. Així ho han mostrats les enquestes. També ho era De la Vega. Per això, un pes pesat com la primera vicepresidenta de la història d’Espanya, només podia ser substituïda per una altra peça clau, de calat.\nRubalcaba és el ministre que acumula més poder en democràcia i hem d’entendre aquest moviment com un senyal clar d’enfortiment del nucli del president. El que queda de legislatura serà una cursa d’obstacles i el president necessita al millor corredor. Rubalcaba ho és. Estabilitat, pes, entitat, dinamisme i acció, és el que ha d’ajudar a construir Rubalcaba en aquest tram final.\nUn moviment en clau de comunicació\n“Ho heu fet bé, però no ho heu explicat bé”, així s’expressava Felipe González en el míting de tancament de campanya del PSC el 6 de març de 2008. Ho va fer davant Zapatero i davant Chacón. I expressava una cosa que se sentia ja durant la campanya per la reelecció: amb la sortida de Barroso de l’equip de comunicació, el Govern s’havia vist en dificultats per fer arribar el seu missatge.\nLa vicepresidenta De la Vega ha estat una excel·lent portaveu del Govern al llarg dels últims sis anys. Molt li deu Zapatero i la seva presidència a la seva tasca. Però el problema ha persistit fins avui dia. Fins i tot s’ha agreujat.\nLa crisi va donar més protagonisme a l’econòmic, de manera que De la Vega ha anat perdent capacitat d’acció al llarg dels últims mesos. De fet, en més d’una ocasió les tensions amb altres ministres han portat a la veu més creïble del Govern a veure’s qüestionada. Per això, un relleu en la veu de l’Executiu es plantejava necessària en aquesta lògica de preparació de l’assalt de 2012.\nRubalcaba, que ja va ser portaveu d’un govern amb Felipe González, és un dels comunicadors polítics més eficients. Que la veu del Govern estigui en la seva teulada és una bona notícia per a Zapatero.\nLa reforma desitjada\nZapatero va poder treure’s ahir l’espina que tenia clavada des de l’anterior crisi de Govern, l’abril del 2009. En aquesta ocasió, la pèssima coordinació i el paper de la premsa li van aigualir el seu moment estel·lar amb Obama i van evitar aprofitar tot l’impuls i la corrent positiva que una crisi de Govern pot tenir. En aquella ocasió, tot va sonar a precipitat. En aquesta, fins i tot l’oposició ha comentat les virtuts.\nEl president va mentir al referir-se que només faria un canvi. Per això, va sorprendre a tots amb la profunda remodelació. Les filtracions van aparèixer només poques hores abans de l’anunci oficial, dominant així l’agenda política i deixant en un segon pla el suport dels nacionalistes als seus pressupostos.\nEn clau successòria\nLa reforma del Govern té una clara clau successòria, ja sigui en l’òptica que Zapatero sigui el seu propi successor o la de comptar amb Rubalcaba per a això. Encara que tampoc s’ha de menysprear el paper de Carme Chacón: allunyada del nucli que pot patir més desgast, la ministra de Defensa segueix estant al seu lloc i pot estar esperant el seu torn. Tant si és el mateix Zapatero, Rubalcaba, Chacón o qualsevol altre candidat, es trobaran amb un Govern més complet que l’anterior. Si saben aprofitar l’impuls, és clar.\nCom es guanya una vaga general? Comunicació i percepcions\nAlbert Medrán, 28 setembre, 2010\nParar de treballar. Estar ociós, no treballar. Realment serà això la vaga general que tindrà lloc demà a Espanya? En absolut. Sota la forma de l’aturada s’amaga una energitzant activitat… especialment comunicativa.\nGovern, oposició i sindicats tenen demà un dur i llarg dia per davant. Els primers, han de desmobilitzar els treballadors perquè no secundin la vaga. Els segons, esperen que l’aturada sigui un èxit per poder responsabilitzar el govern de la situació. I els últims, convocants de l’aturada, esperen que la contestació a la política de l’executiu sigui un èxit. Com ho faran?\nLa lluita per les percepcions\nCom es guanya una vaga general? Les vagues es guanyen si, amb elles, s’aconsegueix fer algun canvi en el que ha motivat l’aturada. Un exemple clar d’això és l’anomenat “gir social” que el govern de Felipe González va acabar aplicant després de la massiva aturada de 1988. Però aquest gir no sol ser immediat. Zapatero no sortirà demà a última hora a anunciar que fa marxa enrere en les seves reformes. Però aquest resultat es demora en el temps… i això en una societat del temps real com la nostra té un preu. Aquest preu és la gestió de les percepcions durant la jornada de vaga.\nL’exemple paradigmàtic el tenim en la vaga general del 20 de juny de 2002. Aquella jornada de vaga va tenir un escenari clau: els mitjans de comunicació i l’opinió pública. S’hi va dedicar el govern des de les primeres hores de la jornada, desacreditant els vaguistes i afirmant que la incidència era mínima. Sense anar més lluny, RTVE va ser condemnada per l’Audiència Nacional per manipular la informació d’aquella jornada de vaga per afavorir el govern.\nEls tres actors, recolzats en els mitjans, han de fer el possible perquè la percepció general dels ciutadans s’aproximi al seu objectiu. El govern minimitzarà la vaga, els sindicats l’amplificaran i l’oposició responsabilitzarà el govern.\nCom cada jornada de vaga, les imatges seran les que diguin més de la situació. Encara que en aquesta ocasió, la primera vaga general 2.0, les converses de la xarxa jugaran un paper important. La importància d’aquesta imatge del dia és la prova que ha de confirmar o refutar el que ens diuen nostres polítics i sindicats… recolza o refuta la lluita per les percepcions.\nCarrers deserts, mitjans de transport col·lapsats, carrers comercials amb persianes com a protagonistes. Piquets. Manifestacions i concentracions. Una d’aquestes imatges regnarà i conquerirà els ciutadans. Serà la prova de l’èxit o del fracàs de l’aturada general.\nI hi haurà un altre tipus de proves, un altre tipus d’imatges. Seran les fotos dels usuaris en xarxes com Facebook o espais com Twitter. Seran els comentaris, les vivències personals dels que acudeixin a les manifestacions o esquivin la gimcana d’arribar a la feina amb la incidència de la vaga en els mitjans de transport públics i privats. Punt interessant aquest últim: la influència de la teva pròpia Xarxa sobre la teva experiència personal. Encara que estiguis en el treball|feina, si la teva Xarxa secunda la vaga la teva visió sobre ella serà molt diferent… Sense mitjans, ni sentències ni ce ce o o pel mig.\nSortir amb avantatge\nAquesta és una vaga estranya. Zapatero ha intentat esquivar-la de mil maneres possibles, però finalment els sindicats no han tingut més remei que convocar-lo. I aquest és, en certa forma, el pecat original de l’aturada. Convocar una vaga a desgana no és la millor manera per aconseguir més suports.\nAra bé, des de la convocatòria fins al dia de demà els sindicats han escenificat una escalada en intensitat molt notable i han aconseguit crear un ambient d’expectació que segurament ajudi la convocatòria de l’aturada general.\nEls vídeos d’UGT amb les “Mentides de la crisi”, declaracions més o menys afortunades, mobilització a peu de carrer, etc. Aquests són els mecanismes elegits pels sindicats per arribar a matí amb un entorn preparat per a la vaga. Surten amb avantatge.\nHo fan perquè la tessitura els ha estat especialment favorable: el govern socialista no pot ser especialment bel·ligerant amb els sindicats. El seu ministre de Treball està a punt de ser exministre i, per si fos poc, l’executiu sap que tampoc no té gaire marge de maniobra en les polítiques a aplicar. Al bàndol contrari, el Partit Popular tampoc no pot posar-se a ulls clucs amb els sindicats. Seria un acte de triangulació espectacular, però els seus dirigents no tenen credibilitat per fer-ho. Per la qual cosa, entre govern i oposició, el protagonisme de la fase prèvia ha estat en els sindicats. Només han de rematar el gol.\nLa vaga es juga segons l’opinió pública i els actors ho saben. Ells no estaran en vaga. No tindran un dia ociós: al contrari, saben el que es juguen als carrers… i en les ments dels ciutadans. La comunicació demà no farà vaga.\nUn Govern gelat: defensar el què és indefensable\nAlbert Medrán, 15 març, 2010\nFrank Luntz, el consultor polític nord-americà que és un expert en l’ús del llenguatge, va usar com a subtítol del seu llibre més famós una frase que és demolidora: no és el que dius, és el que la gent sent. Luntz constata una cosa molt certa: en política, com en qualsevol altre camp, quan comuniquem ho fem perquè algú rebi el missatge. Persones que, per les seves motivacions, reben el missatge d’una manera diferent uns dels altres. Però és en política on aquesta diferent sintonia del receptor pren una major importància.\nEn sintonia amb el que afirma Luntz, ens trobem amb una lapidària frase de molts polítics: “no ens hem sabut explicar”. Frase que pot derivar en “hem de fer un esforç de comunicació” o “el missatge no ha arribat”. Una fal·làcia que oblida una cosa tan senzilla com que en comunicació a B no sempre li arriba el que jo he dit sent A. Pel camí es distorsiona el missatge, no només pel paper dels mitjans, sinó per les pròpies emocions, preconcepcions, creences, idees, etc. sobre qui emet el missatge.\nI la monumental nevada que va deixar aïllada a Catalunya no ha estat l’excepció. Per molt que el govern de la Generalitat no hagi cessat en afirmar que la seva gestió va ser adequada, l’experiència personal dels catalans els diu el contrari. Preguntin, sobretot, a aquells que a aquesta hora -una setmana després de les nevades- segueixen sense llum. Ni la gestió de la crisi va ser adequada ni ho va ser la comunicació. L’interlocutor A va deixar en mans dels mitjans i de les persones l’autèntica comunicació dels fets.\nPer això, no importa que diversos càrrecs del Govern iniciessin una autèntica ofensiva per comunicar el que havien fet. No és el que el Govern deia, era el que la gent rebia. El que la gent sentia. Si això ha de ser, en comunicació, sempre una màxima, en comunicació de crisi encara més.\nNo obstant això, la situació també es dóna en el procés contrari. Si en alguna cosa va ser àgil el Govern de la Generalitat el dilluns va ser a posar en marxa un usuari de Twitter per comunicar les novetats en emergències. Sembla que la mateixa voràgine a Twitter va impedir observar alguna cosa positiva. Estem parlant d’una administració pública. Una cosa ja de per si lenta i complicada. Un ens que, enmig d’una gran crisi manifestada per milers de ciutadans aïllats i incomunicats, decideix posar en marxa un espai per informar de novetats.\nUna decisió que no es pot prendre a la lleugera. Que exigeix saber qui, com i de quina manera actualitzarà els continguts, respondrà a les preguntes i atendrà als atacs d’aquells que, després d’hores tancats en un cotxe o en un tren, carreguen contra ell. No és una decisió menor, és més, és quelcom nou i rellevant.\nPerò tal i com iniciava aquesta reflexió, no és el que dius sinó el que senten. No és el que dius quan intentes defensar d’allò indefensable, però tampoc quan has de treure pit per una cosa ben feta i et trobes de front amb les crítiques d’aquells que no saben valorar el fet.\nFoto de Miquel Pellicer.\nManuel Delgado, cap de gabinet de la Secretaria d’Estat de Comunicació\nAlbert Medrán, 27 febrer, 2010\nSegons informa el Espacio del Dircom, en les últimes setmanes s’han produït canvis a la Secretaria d’Estat de Comunicació. Manuel Delgado ha estat nomenat nou cap de Gabinet de la Secretaria en substitució de Gonzalo Vázquez.\nManuel, que va treballar durant deu anys a LLORENTE & CUENCA, era fins ara assessor en aquest organisme. Delgado és llicenciat en Ciències de la Informació per la Universitat Complutense de Madrid.\nLeave a Comment →\tFiled under: Canvi de targeta, Comunicació política\nEl Govern de la marxa enrere\nAlbert Medrán, 4 febrer, 2010\nCrec que molts dels lectors d’aquest bloc tenen una vocació secreta que no volen sempre acceptar … els agradaria ser C.J. Cregg. Bé, ens agradaria. Saber què se sent en estar davant la premsa més important dels Estats Units dia a dia com a secretari o secretària de premsa de la Casa Blanca. Tractar diàriament amb aquesta elit del periodisme i fer front a la difícil tasca de lliurar el missatge adequat davant les esmolades preguntes i investigacions d’un selecte grup de professionals.\nPerò sobretot, crec que ens agradaria ser-ho per la interessant part de jugar amb el temps, de saber el que importa en el llarg termini, però defensar-ho alhora en el dia a dia. Tractar amb el president. Centralitzar el missatge. Protegir el Govern sense caure en la manipulació o la mentida. Qui no ha somniat amb ser rere aquell atril …\nEn moltes ocasions, ja sigui aquí o en xerrades amb bons amics, ens hem qüestionat per què a Moncloa no hi ha una C.J. Sí, hi ha la vicepresidenta que fa una una tasca extraordinària, però De la Vega no és C.J. Tampoc ho és Nieves Goicoechea. I tampoc La Moncloa és l’Ala Oest.\nSempre he cregut que eren múltiples factors els que evitaven tenir un/a secretari/a de premsa al Govern. D’una banda, la impossibilitat d’una persona amb aquest rang d’assistir al Consell de Ministres. De l’altra, la relació bastant diferent amb els mitjans a banda i banda de l’Atlàntic, seguit d’una tradició democràtica molt diferent … i així, totes les variables que puguem arribar a imaginar. Encara que en el seu temps, Aznar va tenir una cosa semblant a C.J., encara que amb barba: Miguel Ángel Rodríguez.\nPerò en el fons, més enllà d’aquestes qüestions estructurals, la realitat és que Zapatero no té una C.J. perquè li hagués durat dos dies. Aquest és el govern dels gafes comunicatius. L’executiu de la marxa enrere. No crec que una professional com C.J. pogués aguantar molt de temps uns errors que mostren la descoordinació en el missatge. La pèrdua del nord en l’acció política. Quan no se sap ni el que es vol fer, com es pot comunicar alguna cosa? L’últim cas ha estat el de la base de cotització de les pensions, però han estat tants d’altres…\nC.J. hagués dimitit a les primeres de canvi, no tinc dubte. Però el que comença a ser preocupant és que el Govern no encerta a fer res bé (comunicativament parlant) i ningú no plantegi una necessitat òbvia: el país necessita una nova direcció per no caure en el desastre. Però sobretot, necessita confiança en allò que li expliquen. I amb globus sonda en les pensions, no s’aconsegueix. Ni s’aconseguirà. Encara que avui Zapatero demani per això en el seu Esmorzar de l’Oració.\nAquest govern de la marxa enrere té seriosos problemes comunicatius que s’afegeixen a la ja malmesa situació política i econòmica. El govern de la marxa enrere s’aixeca pensant una cosa, al migdia creu una altra i a la nit en diu una diferent. Inconsistència en les idees i inconsistència en el missatge. I per si fos poc, contradiccions obertes entre els seus ministres … No, definitivament no, C.J. Cregg mai podria ser portaveu a la Moncloa.


Pel que fa als ajuts Next Generation, Solsona va explicar que "naturalment que Mollerussa no ha presentat cap projecte", perquè tampoc ho ha fet cap ciutat de més de 5.000 habitants, la convocatòria actual dels ajuts Europeus estava destinada a municipis més petits\nmollerussa psc falta el pressupost qualifica\nJoel Bastons i Alonso Soria, PSC de l'Ajuntament de Mollerussa ©JosepAPérez\nEl portaveu del PSC de l'Ajuntament de Mollerussa, Joel Bastons va explicar aquest dimarts que “ens trobem ja a mitjans de gener, en un nou exercici pressupostari, però el govern municipal no ha presentat encara uns nous comptes per aquest 2022”. Aquesta situació representa “una anomalia flagrant” perquè “una ciutat que havia estat capital i que vol continuar sent capital no ho pot ser només un nom, no podem estar sense pressupost ni projectes de futur”.\nBastons etziba que “l’actual govern no té un full de ruta per la nostra ciutat; una ciutat que perd força i es deteriora cada cop més com es pot veure en l’estat dels carrers, del carril bici o amb l’augment de locals comercials buits”.\nMentre altres capitals avancen, aquest govern i aquest alcalde s’han instal·lat en l’apatia i el conformisme\nEl portaveu socialista ha posat també de relleu que “un altre clar exemple d’aquesta negligència en la governança a Mollerussa és el fet que no tinguem constància que l’Ajuntament hagi presentat cap projecte del fons Next Generation, on tindrien cabuda obres com ampliar el carril bici, remodelar parcs i jardins o instal·lar punts de càrrega de vehicles elèctrics”.\nEl regidor socialista, Alonso Soria, va posar en dubte “el pagament a creditors al qual es va comprometre a finals d’any l’alcalde”. Marc Solsona es va comprometre a liquidar, 1.269.000 euros de factures pendents, abans de finalitzar l'any 2021. Segons Soria de la quantitat compromesa per l'equip de govern encara quedaria pendent de liquidar 500.000 euros.\nPer la seva banda l'alcalde de Mollerussa Marc Solsona, va aclarir que l'arquitectura del pressupost està pràcticament enllestida, i no s'ha pogut avançar més perquè "la prioritat del darrer trimestre de l'any va ser poder enllestir el pagament als proveïdors". En aquest sentit, Solsona va assegurar que el consistori "ha arribat a liquidar prop d'1,7 milions d'euros en factures", una xifra superior a la que s'havia previst.\nPel que fa als ajuts Next Generation, Solsona va explicar que "naturalment que Mollerussa no ha presentat cap projecte", perquè tampoc ho ha fet cap ciutat de més de 5.000 habitants, la convocatòria actual dels ajuts Europeus estava destinada a municipis més petits.\nEn el pressupost d'enguany s'ha reservat una partida de 40.000 euros destinada a l'estudi dels projectes, un cop es coneguin les bases de la nova convocatòria\nSolsona va afegir que s'han mantingut reunions amb ciutats de les mateixes característiques que Mollerussa per estudiar un projecte comú que lideraria Lleida. L'alcalde assegura que "és evident que Mollerussa té molts projectes susceptibles de poder ser finançats pels Next Generation", tan sols calia haver escoltat la conferència "Mollerussa, avui" d'enguany. "De moment esperarem la publicació de les bases de la nova convocatòria".


Alcácer reneix a Alemanya: marca un gol cada 13,5 minuts\nEl davanter valencià ha retrobat el seu olfacte golejador a Dortmund, on ha vist porteria sis cops en només 81 minuts disputats\nJordi Carné (Cap d'esports) Octubre 6, 2018 5:47 pm\nPaco Alcácer torna a somriure. El davanter de Torrent ha canviat la banqueta del Barça per la del Borussia Dortmund, però a Alemanya els seus números estan cridant a la porta de la titularitat. El futbolista, que està jugant a la Bundeslliga en qualitat de cedit, no està entrant en els onzes titulars de Lucien Favre amb regularitat, però això no l’impedeix quallar grans actuacions que demostren el seu nivell.\nEls seus números són espectaculars. En tres estonetes (i un total 81 minuts que es reparteixen en 23 contra l’Eintracht Frankfurt, 27 davant el Bayern Leverkusen i 31 contra l’Augsburg), Alcácer ja ha celebrat sis gols. I alguns, com els d’aquest dissabte, han estat molt transcendents. El valencià ha substituït Maximilan Philipp en el minut 59 i ha fet un hat-trick en només mitja hora per capgirar el marcador i atorgar els tres punts al seu equip (4-3), que ha estat visitat per l’Augsburg. El Signal Iduna Park, a més, ha celebrat amb molt d’entusiasme la darrera de les tres dianes, doncs s’ha produït en el 95 i després d’un llançament magistral de falta.\nEl jugador encara pertany al Barça, però cal recordar que el club alemany té una opció de compra que, sense cap mena de dubte, farà efectiva en cas que la mitjana golejadora del de Torrent segueixi sent similar a la que actualment té ara. Paco Alcácer ha recuperat la gran versió que va fer vibrar Mestalla durant molts caps de setmana i el seu retorn a la convocatòria de la selecció espanyola és la gran prova d’això. Després de dues temporades en l’ostracisme que implica ser el substitut d’un davanter que ho juga tot, Luis Suárez, Alcácer demostra que sap buscar-se la vida més enllà del Camp Nou.


La Direcció Insular de Participació i Joventut posa en marxa el procés per elaborar el Pla insular de voluntariat, a través de la PLAVIB.\nEl pla insular ha de ser l'instrument per a la planificació global de les polítiques de voluntariat a Mallorca mitjançant la coordinació i la cooperació entre les administracions públiques i amb la participació d’entitats de voluntariat.\nEl procés, que es desenvoluparà entre setembre i desembre de 2020, constitueix un primer pas en l'assumpció del marc competencial que la Llei 11/2019, de 8 de març, de voluntariat de les Illes Balears (BOIB núm. 34, de 14 de març de 2019) atorga als consells insulars.\nLes persones que representin les entitats sense ànim de lucre que desenvolupen accions de voluntariat, com a forma de participació solidària i activa, poden participar en una de les sessions que es duran a terme mitjançant videoconferència.\nLa inscripció es fa a través dels enllaços següents:


Albert Ruf Urbea: Infància vulnerada: Persistir en la cura - Social.cat\nInfància vulnerada: Persistir en la cura\nDilluns, 17 de juliol de 2017 | 05:45 h\nLa posició privilegiada de contacte extens amb la realitat educativa que ens atorga el fet de treballar en un Servei Educatiu que abasta tot Catalunya promou que l'equip de professionals siguem testimonis directes de les actuals problemàtiques infantils per una banda i per l'altra, com a conseqüència, responsables d'una intervenció reparadora urgent, eficaç i compromesa.\nEfectivament, en el concurs de la nostra itinerància arreu del territori per donar suport a alumnes, famílies i centres dins del marc d'una educació inclusiva, assistim al trist panorama d'un cúmul de problemes que afecten directament l'àmbit del desenvolupament educatiu i personal de multitud d'infants i el depassen. No caldria anar més enllà de la població que nosaltres atenem (nens i joves amb discapacitat visual) per referir les dificultats i el patiment que suporten però, a més a més, donem fe de la càrrega i de la complexitat dels conflictes plantejats amb un nombre important d'infants.\nLa vulnerabilitat de les primeres etapes del desenvolupament humà és propícia a deixar marques profundes i també estem convençuts de la capacitat dels nens de revertir traumes i tribulacions emocionals. Sembla un tòpic i maldem perquè no es converteixi en lletania muda, però els casos són cada cop més difícils i els recursos més minsos.\nCertament, el dret i el deure a l'educació estan garantits en la nostra societat però la suposició que el nen arriba a l'escola amb ganes d'aprendre és falsable i sovint aquest primer requisit ja s'ha malmès abans de sortir de casa. Si és que hi ha casa! Entenent com a tal el lloc on es torna per aixoplugar-se de la intempèrie, l'espai segur on sentir-se acollit, l'àmbit on poder experimentar el goig de créixer.\nA Catalunya hi ha nens que provenen de països allunyats els referents geogràfics, culturals i sentimentals dels quals han estat obligadament i violenta tallats de soca-rel (on resta l'aire de l'altiplà bolivià?, com s'explica el conte del Patufet en rus?, qui canta com la iaia les cançons tradicionals del Magrib?).\nEls símbols que suposadament ens constitueixen com a humans no tenen per què ser iguals per a tothom però han de mantenir una mínima estructura confident que permeti assimilar els canvis de forma gradual. La impossibilitat dels mestres d'una comunicació fluida amb moltes mares (que s'ha de fer puntualment amb un mediador) comporta la dificultat d'intercanvi de conceptes i de valors que precisen del matís per a distingir, per exemple, entre l'ordre d'un superior i la invitació d'un semblant.\nEls trastorns o la malaltia mental queden amb freqüència emmascarats per inadaptacions socials o per discapacitats cognitives, si no etiquetats com a puixants diagnòstics de moda que no poden tolerar-se a causa de l'elevada susceptibilitat del personal i a l'exigència social d'assolir uns barems igualitaris. Les penúries econòmiques sofertes per les famílies s'acarnissen especialment amb els infants, les dones i els vells. I la superació de les complicacions per sostenir i tirar endavant una família de forma equilibrada, optimista i amb fonaments sòlids requereixen usualment un esforç impossible per a les persones adultes que se senten desemparades elles mateixes.\nAdolescents arriben a l'escola els dilluns amb el semblant trist, amb cara de son i es recolzen, sols, en una columna del pati a l'espera que els cridin per pujar a l'aula. Si no entren ja com esperitats, cridant, obrint-se pas a patacades i donant-se cops entre ells. Alguns es cobreixen amb caputxes o duen gorres que no es volen treure, calcen bambes de marca ostentosa, s'abillen amb samarretes identitàries i es tapen amb caçadores al pic de l'estiu. Indefectiblement, el mòbil és objecte d'atenció i de distracció individual i col·lectiva.\nMalgrat els esforços dels educadors i de les famílies, no és estrany que alumnes es queixin de menyspreu o directament d'assetjament per part d'altres alumnes. Alertats per l'increment d'escomeses, la policia entra a les aules per advertir dels perills de l'insult i de l'engany emparats en les xarxes digitals o de les agressions físiques i de maltractaments psíquics a menors. S'informa els joves de les conseqüències de l'abús de substàncies addictives i se'ls prevé sobre les repercussions dels accidents de trànsit. Les famílies es veuen impotents per marcar límits als seus fills convertint-los així, malauradament, en falsos amos del seu esdevenidor que no poden afrontar l'embat dels reptes. Falta, doncs, temps per a l'apoderament serè i constant de nens i joves a través de la convivència diària. És impossible no comunicar davant d'una situació relacional, però cal un interlocutor responsiu proper per poder-se sentir escoltat.\nSi penséssim que aquest afer no va amb nosaltres ens equivocaríem de ple. Encara que poguéssim assegurar que això no passava en els nostres centres: que la nostra població mostrava un desenvolupament harmoniós i equilibrat i que teníem controlats els nois, els companys i les famílies o que no havíem detectat cap greuge important. Ningú està totalment lliure de contagi.\nDoñana també pot cremar perquè les condicions prèvies i les circumstàncies concurrents són múltiples i a vegades imprevisibles encara que s'hagi invertit en prevenció i manteniment. Cal estar alerta davant d'un mar en calma i no convé refiar-se de solucions massa reconfortants, perquè la vida és mòbil, canviant, atzarosa, singular, irrepetible, inoportuna, sorprenent... Si creguéssim que estem al marge seríem uns inconscients, ja que la responsabilitat ens correspon a tots. Ningú no surt indemne de viure si és conscient que està vivint i pot connectar amb el que senten els altres. Ens incumbeix a tots —però amb més raó als professionals de l'educació— afermar les bases de tots els infants per desenvolupar una vida senzilla, amable, plena, culta i decent.\nQualsevol adversitat humana ens hauria de preocupar i actualment n'hi ha molts que n'estan patint. El més greu és que hom pensa que tenim les condicions per atendre aquest malestar però que sovint girem la cara cap a altres afers menys peremptoris amb excuses o enganys. Alcem la veu per manifestar la incomoditat d'una deriva social perllongada que ens amoïna malgrat esmerçar esforços pel seu millorament. Apel·lem a qui pugui escoltar, a qui pugui pensar, a qui pugui actuar per a unir forces contra una xacra que ens hauria d'avergonyir com a espècie.\nI aquesta és la qüestió. Bo i sent el nivell bàsic i essencial de la relació humana i pel desenvolupament, la disposició dels agents educatius per a l'escolta dels infants és molt fràgil. Es necessita, com a mínim, bon estat d'ànim personal perquè un professional pugui desplegar les seves competències educatives. I el concurs d'un equip de treball per donar estabilitat i coherència a les iniciatives educadores. Enfront de claustres tòxics convé refermar les estructures contenidores, enfront de mestres cremats cal ajudar els qui s'impliquen amb projectes, enfront de classes restrictives s'ha d'incentivar els grups oberts.\nTambé els darrers anys s'ha revifat l'activitat voluntària de persones jubilades que desitgen continuar prestant els seus serveis fora de la cotilla d'administracions i d'empresaris. Decebuts molt sovint amb l'actuació de governs de diferent color s'adrecen directament i intensa a intentar ajudar a petits col·lectius amb un marge de maniobra personal més ample. S'impliquen amb un individu, amb un subjecte, amb una persona. Certament hi ha moltes pràctiques valuoses i reeixides i els resultats són explícits i consistents. Més encara perquè afloren enmig d'una societat suposadament líquida que està cercant nous valors per reemplaçar els actuals caducs.\nPerò els indicadors del malestar infantil són gradualment més inquietants i plana sobre tots nosaltres el perill de l'anestèsia o de la impotència suposant, ambdues manifestacions, un torpede a la línia de flotació de la comunitat de congèneres. Es requereixen els millors recursos humans per atendre la infància que formarà el món del futur i hem de posar els mitjans per evitar abocar-la a ser carn de canó de mercats sense escrúpols que persegueixen el vedell d'or i de persones atemorides que veuen l'altre com un enemic.\nDes de l'observatori a què tenim accés i amb la capacitat de registrar incidents greus, poder compartir-los, analitzar i debatre tenim l'obligació d'intervenir-hi amb les eines al nostre abast. Hem d'incloure els tècnics d'altres disciplines per a treballar conjuntament amb visions multidisciplinàries. Hem de forçar la creació de sistemes personalitzats que incloguin i acompanyin les persones amb necessitats bàsiques insatisfetes (i ja no parlem d'educació sinó d'alimentació, d'abric, de filiació, d'estabilitat emocional, de confiança en si mateix) i els seus familiars que pateixen com a causa o com a conseqüència els mateixos sofriments. Hem de difondre les bones pràctiques perquè s'estenguin com un ferment de canvi positiu. Hem de donar veu a les persones concernides: nens, pares, veïns per a saber què senten, què pensen, què volen i com podem assistir-los.\nCal, a més, continuar denunciant les derives que segreguen i desemmascarant els cants de sirena de preteses quimeres consumistes. Cal cercar altaveus per incorporar persones que comparteixen el respecte cap als altres. Cal mirar i veure; s'ha d'escoltar. Cadascú fins on pugui, ha d'estirar la mà. Cal persistir en la cura.


Notícies - L'Ajuntament afirma que no farà cap aportació financera a la Setmana del Llibre en Català\nRecoder: 'La Setmana del Llibre demostra el compromís de Sant Cugat amb la cultura i el català' (30/oct/08)\nLa Setmana del Llibre deixa Barcelona i es muda a Sant Cugat apostant per la qualitat (29/oct/08)\nNomés alguns detalls separen Sant Cugat de la Setmana del Llibre en Català (17/oct/08)\nel 29/oct/08 Anna Bernadó Cultura PDF\nL'Ajuntament assegura que no farà cap aportació econòmica a la Setmana del Llibre en Català, que acollirà la nostra ciutat del 6 al 15 de març de l'any vinent. El consistori s'ha mostrat molt satisfet de poder acollir la 27a edició de la iniciativa i afirma que la intenció és convertir-se en la seva seu permanent.\nL'Ajuntament participarà en l'organització de la 27a edició de la Setmana del Llibre en Català amb la cessió d'espais de la ciutat, amb la logística i la difusió de la iniciativa en l'àmbit local.\nTot i això, el consistori assegura que no farà cap aportació econòmica ja que amb la situació de crisi econòmica actual 'no tindria sentit'. Ho ha explicat el tinent d'alcalde de Cultura, Xavier Escura.\nLa condició era no haver d'aportar cap participació financera. Amb uns pressupostos restrictius seria un contrasentit.\nEls espais on es desenvoluparà la Setmana del Llibre estan situats tots al voltant del Monestir. La plaça d'Octavià acollirà la carpa central de la iniciativa, mentre que la plaça del Rei serà el centre neuràlgic de la literatura infantil i juvenil. La literatura de prestigi i els llibres difícils d'aconseguir es podran trobar al claustre i la plaça de l'Om acollirà, segurament, una mostra de llibres dedicada a Internet i les noves tecnologies, tal com explica Escura.\nHi ha d'haver un gran espai de llibre per a adults a la plaça d'Octavià. La literatura infantil i juvenil estarà a la plaça del Rei.\nEl consistori ha reiterat la voluntat de l'organització de canviar el nom a la iniciativa pel de 'Fes-Te Llibre' i de fer un salt qualitatiu respecte edicions anteriors.\nLa cita preveu reunir escriptors, no només de l'àmbit local, sinó també de l'estatal i de l'internacional.


Ciutadans Xàbia denuncia el mal estat del pàrquing de la Plaça de la Constitució i el Pont de Triana\n13 de setembre de 2019 - 14: 30\nEl portaveu de Ciutadans a l'Ajuntament de Xàbia, Enrique Escrivà, ha denunciat el "Greu risc per a la seguretat que comporta per als usuaris, l'estat en què van quedar ahir part de les instal·lacions del pàrquing de la plaça de la Constitució".\nEl regidor ha manifestat que "El preocupant no són ja les goteres ni els esvorancs d'un pàrquing que paguem tots els xabiencs, sinó que es converteixin en un perill per a la seguretat dels usuaris, amb l'aigua de les goteres encharcando i corrent per les escales i un ascensor fora de servei. Mentre que l'interior del recinte tampoc estava exempt de risc de caigudes i relliscades per als usuaris, amb zones embassades i goteres sense barrar ni senyalitzar ".\nEsvorancs a l'entrada de vianants del pàrquing de la Plaça de la Constitució\nEscrivà ha anunciat que demanarà explicacions sobre l'estat i mesures de seguretat i prevenció de riscos per als usuaris en el pròxim Ple de l'Ajuntament i proposarà al mateix "Que s'integrin en les instal·lacions del pàrquing, elements de seguretat bàsics, com barreres de goma antilliscants als esglaons de les entrades per als vianants al pàrquing".\nEl regidor de la formació taronja també s'ha pronunciat sobre el pont de Triana mostrant la seva preocupació per l'estat en què es troba la infraestructura i el seu tancament tardà al trànsit. "L'últim episodi de la manca de previsió de l'equip de Chulvi, el patim un cop més ahir amb el Pont de Triana", Ha manifestat\n"El pont és una infraestructura sensible des de fa anys, ia dia d'avui, no només no sabem fins quan haurem d'esperar perquè l'equip de Chulvi actuï, torneu a contractar l'execució del projecte i tinguem un nou pont en condicions, sinó que tampoc entenem com van poder esperar fins a la nit d'ahir per tancar-lo al trànsit, havent-se decretat alerta roja per pluges per l'AEMET per ahir i avui, sabent del cabal del riu, del risc que comporta per a la circulació el fràgil estat del pont i les esquerdes que hi ha al mateix ", Ha matisat el regidor de Ciutadans.\nCiutadans Xàbia reclama una partida pressupostària per conservar la posidònia\nCiutadans Xàbia demanarà, en el ple, habilitar nous punts d'atenció i informació per als britànics afectats pel 'Brexit'\nLa Caravana de Ciutadans va fer parada a Xàbia\nEl PSOE assegura estar buscant solucions davant les deficiències del pàrquing de la Constitució\nCiutadans requereix informació sobre la situació del nou contracte de neteja de Xàbia


Català al Catà Literatura: J. D. Salinger, El vigilant en el camp de sègol (1951) Capítols 1 i 2\nJ. D. Salinger, El vigilant en el camp de sègol (1951) Capítols 1 i 2\nDe Jerome David Salinger no en sabem gran cosa, tret que va viure amagat vora mig segle en una granja de Maine. Ens en queden una trentena de contes, quatre novel·les breus i una novel·la llarga, mítica i celebrada: El vigilant en el camp de sègol. Tot plegat transversalment habitat pels membres de la família Glass i dels Caulfield.\nDe El vigilant en el camp de sègol se n'han venut més de 60 milions d'exemplars arreu del món. La novel·la explica el retorn d'amagat d'un adolescent, Holden Caulfield, des de l'internat de Pencey, d'on ha estat expulsat, fins a Nova York, on viu la seva família. Aquí podeu trobar més informació i enllaços. Però el text comença així (capítols 1 i 2):\n(al final, NOTES de consulta)\nSi de debò voleu que us en parli, segurament la primera cosa que voldreu saber serà on vaig néixer, i com va ser la meva fastigosa infantesa, i què feien els meus pares abans de tenir-me, i tota aquesta porqueria estil David Copperfield, però no en tinc gens de ganes. Primer de tot, aquestes coses m'avorreixen, i segon, els meus pares tindrien un parell d'hemorràgies cadascun si expliqués res gaire personal sobre ells. Són molt sensibles amb coses així, sobretot el meu pare. Són bona gent —no dic pas que no—, però també són més sentits que una veixina. A més, no us explicaré pas tota la seva remaleïda autobiografia. Només us explicaré la mà de bestieses que em van passar als voltants del Nadal passat just abans d'acabar ben desinflat i de venir cap aquí a prendre-m'ho amb calma. Vull dir que això és tot el que vaig explicar a en D.B., i això que ell és el meu germà. S'està a Hollywood, que no és pas gaire lluny d'aquest forat, i ve a visitar-me gairebé cada cap de setmana. Em portarà a casa quan marxi d'aquí, potser el mes que ve. S'acaba de comprar un Jaguar. Un d'aquells trastos anglesos que agafen quasi dues-centes milles per hora. Li va costar gairebé quatre mil dòlars. Ara té pela llarga. Abans no en tenia pas. Abans era només un escriptor normal, quan vivia a casa. Va escriure un llibre de contes boníssim: El peix secret, si és que no n'heu sentit parlar mai. El millor conte era “El peix secret”. Anava d'un nano que no deixava veure a ningú el seu peix de colors perquè l'havia comprat amb els seus estalvis. Em va deixar de pedra. Ara és a Hollywood, en D.B., prostituint-se. Si hi ha una cosa que odio, són les pel·lícules. Ni me'n parleu.\nVull començar pel dia que vaig marxar de Pencey. L'institut Pencey és a Argerstown, Pennsilvània. Segurament n'heu sentit a parlar. Segurament n'heu vist els anuncis, si més no. S'anuncien a prop de mil revistes, i sempre ensenyen algun tio ben parit dalt d'un cavall que salta una tanca. Com si l'única cosa que fessis a Pencey fos jugar a polo tota l'estona. Mai, ni una sola vegada, no vaig veure cap cavall a prop d'allà. I a sota de la foto del tio amb el cavall sempre posa: "Des de 1888 forgem els nois fins a convertir-los en joves esplèndids i de ment lúcida". Sense comentaris. A Pencey forgen igual que a qualsevol altra escola, ni més ni menys. I jo no coneixia allà ningú que fos esplèndid i de ment lúcida i tot això. Potser dos tios. Si és que arribaven a dos. I segurament ja ho eren quan van entrar a Pencey.\nÉs igual. Era el dissabte del partit de rugby contra Saxon Hall. Se suposava que el partit contra Saxon Hall era festa gran a Pencey. Era l'últim partit de l'any, i se suposava que havies de suïcidar-te o alguna cosa així si Pencey no guanyava. Recordo que aquella tarda, cap a les tres, jo era ben amunt, a dalt de tot del turó de Thomsen, just al cantó d'aquell canó idiota que havia fet la Guerra de la Independència i etcètera. Des d'allà podies veure el camp sencer, i podies veure els dos equips barallant-se els uns amb els altres pertot arreu. La tribuna no es veia gaire bé, però podies sentir cridar tothom: uns crits forts i terrorífics a favor de Pencey, perquè pràcticament tot l'Institut menys jo era allà baix, i uns crits fluixos i efeminats a favor de Saxon Hall, perquè l'equip visitant mai no duia gaire gent.\nMai no hi havia gaires noies als partits de rugbi. Només els més grans podien portar-hi noies. Era un institut horrible, t'ho miris com t'ho miris. A mi m'agrada ser en un lloc on com a mínim puguis veure alguna noia de tant en tant, encara que només es grati el braç o es moqui o encara que només faci rialletes o coses així. La Selma Thurmer —la filla del director— anava sovint als partits, però no era exactament la mena de noia que et fa tornar boig de desig. Era prou agradable, això sí. Un cop vaig seure al seu costat a l'autobús d'Agerstown i vam tenir una mena de conversa. Em va agradar. Tenia un nas gros i les ungles ben rosegades i a punt de fer-s'hi sang, i duia aquell cony de pits postissos que apunten a tot arreu, però et feia una mica de pena. El que em va agradar d'ella és que no s'emmerdava i que no t'explicava que el seu pare era un tio tan fabulós. Segurament sabia que era un brètol hipòcrita de campionat.\nLa raó que m'estigués allà dalt, al turó de Thomsen, en comptes d'allà baix al partit, era que tot just acabava d'arribar de Nova York amb l'equip d'esgrima. Jo era el remaleït cap de l'equip d'esgrima. Quin gran honor. Aquell matí havíem anat a Nova York a una trobada d'esgrima amb l'institut McBurney. Només que no vam fer la trobada. Vaig deixar-me tots els florets i els equips i el material al cony de metro. No va ser pas tot culpa meva. M'havia d'anar aixecant per mirar-me aquell mapa, per saber on havíem de baixar. O sigui que vam tornar a Pencey cap a dos quarts de tres en comptes de cap a l'hora de sopar. L'equip sencer em va fer el buit durant tot el camí de tornada, al tren. Segons com, va ser prou divertit.\nL'altra raó per què no era a baix al partit era que anava a dir adéu al vell Spencer, el meu professor d'història. Tenia la grip, i em vaig pensar que segurament no el tornaria a veure abans de començar les vacances de Nadal. Em va escriure una nota dient que em volia veure abans de marxar cap a casa. Ell ja sabia que jo no tornaria a Pencey.\nM'he oblidat d'explicar-vos això. M'havien fotut fora. Després de les vacances de Nadal ja no hi havia de tornar, perquè m'havien tombat quatre assignatures i no m'esforçava gens. Sovint m'advertien que comencés a esforçar-me —sobretot al voltant de les avaluacions, quan els meus pares venien a parlar amb en Thurmer—, però jo no ho vaig fer. O sigui que em van fotre al carrer. Foten la gent al carrer ben sovint, a Pencey. Té un nivell acadèmic molt bo, Pencey. De debò que sí.\nÉs igual, era desembre i tota la pesca i feia un fred que pelava, especialment al cim d'aquell estúpid turó. Només duia l'anorac, sense guants ni res. La setmana abans, algú m'havia robat l'abric de pèl de camell de l'habitació, amb els meus guants folrats de pell a dins de la butxaca i tot. Pencey era ple de lladres. Força gent venia de famílies molt riques, però és igual, era ple de lladres. Com més cara és una escola, més lladres hi ha. No és broma. És igual, jo m'estava allà al costat d'aquell canó idiota, mentre em mirava el partit i se'm gelava el cul. Només que no em fixava gaire en el partit. La raó de debò perquè m'estigués allà dalt era que intentava sentir alguna mena d'adéu. Vull dir que he marxat d'escoles i d'altres llocs sense ni saber que en marxava. Detesto aquestes coses. No m'importa si és un adéu trist o un adéu dolent, però quan marxo d'un lloc m'agrada saber que marxo. Si no ho saps, encara et sents pitjor.\nVaig tenir sort. Em va venir de sobte una cosa al cap que em va ajudar a saber que fotia el camp d'allà. Vaig recordar tot d'un plegat aquella vegada, cap a l'octubre, que jo i en Robert Tichener i en Paul Campbell ens anàvem passant una pilota de rugbi, davant de l'edifici de l'administració. Eren bons xicots, sobretot en Tichener. Era just abans de sopar i s'anava fent ben fosc, però nosaltres no paràvem de passar-nos la pilota. S'anava fent més i més fosc, i ja gairebé no podíem veure la pilota, però no volíem deixar de fer el que fèiem. Al final ho vam haver de deixar. Un professor que ensenyava biologia, el senyor Zambesi, va treure el cap per una finestra de l'edifici i ens va dir que tornéssim als dormitoris i que ens preparéssim pel sopar. Però, de totes maneres, si recordo coses com aquesta, puc aconseguir un adéu quan el necessito, com a mínim la majoria de les vegades. De seguida que el vaig tenir, vaig fer mitja volta i vaig començar a córrer turó avall cap a l'altra banda, cap a casa del vell Spencer. No vivia al campus. Vivia a l'avinguda Anthony Wayne.\nVaig córrer ben bé fins a la porta principal, i després vaig esperar un segon fins que vaig recuperar l'alè. No aguanto gens, si voleu que us digui la veritat. Per començar, sóc molt fumador, vull dir que ho era. M'ho han fet deixar. Una altra cosa: l'any passat vaig créixer setze centímetres i mig. També és per això que gairebé vaig arreplegar tuberculosi i vaig venir cap aquí a fer-me tot aquell cony de proves. Estic molt sa, de totes maneres.\nÉs igual, de seguida que vaig recuperar l'alè vaig travessar la carretera 204. Feia un fred de pebrots i de poc em va anar que no caigués. No sé ni per què corria. Suposo que em venia bé i prou. Quan vaig haver travessat el carrer, vaig sentir com si estigués desapareixent. Era una d'aquelles tardes de bogeria, amb un fred de por, sense sol ni res, i era com si estiguessis desapareixent cada cop que travessaves un carrer.\nHosti, quan vaig arribar a casa del vell Spencer vaig picar el timbre tan de pressa com vaig poder. Estava congelat de debò. Em feien mal les orelles i gairebé no podia moure gens els dits.\n—Vinga, vinga —vaig estar a punt de dir en veu alta—, que algú obri la porta.\nAl final va obrir la senyora Spencer. No tenien cap criada ni res i sempre obrien la porta ells mateixos. No tenien gaires calés\n—Holden! —va dir la senyora Spencer—. Quina alegria de veure't! Passa, rei! Estàs mort de fred!\nEm sembla que estava contenta de veure'm. Jo li agradava. Com a mínim, em sembla que li agradava.\nHosti, vaig entrar en aquella casa com un coet.\n—Com es troba, senyora Spencer? —vaig dir—. Com es troba el senyor Spencer?\n—Dóna'm l'abric, rei —va dir. No va sentir que li preguntava com es trobava el senyor Spencer. Era una mica sorda.\nVa penjar el meu anorac a l'armari de l'entrada, i jo em vaig mig pentinar els cabells cap endarrere, amb la mà. Me'ls tallo ben curts molt sovint, i mai no me'ls he de pentinar gaire.\n—Com es troba, senyora Spencer? —vaig repetir, però més fort, perquè em sentís.\n—Molt bé, Holden. —Va tancar la porta de l'armari—. I tu, com et trobes?\nPer la manera de preguntar-ho vaig veure de seguida que el vell Spencer li havia dit que m'havien fotut fora.\n—Bé —vaig dir—. Com es troba el senyor Spencer? Ja se li ha curat aquella grip?\n—Curat?! Holden, es comporta com un perfecte..., no sé pas què. És a la seva habitació, rei. Ja pots entrar-hi.\nCadascú tenia la seva pròpia habitació i tota la pesca. Tots dos tenien cap a setanta anys, o potser més i tot. S'ho passaven bé, però a mig gas, és clar. Ja sé que sona cruel, però no vull pas que soni cruel. Només vull dir que pensava en el vell Spencer força sovint, i si pensaves en ell massa sovint, et preguntaves per què coi vivia, encara. Vull dir que anava ben geperut i tenia un posat horrible, i, a classe, quan era a la pissarra i li queia un tros de guix, sempre s'havia d'aixecar algú de la primera fila per recollir-lo i donar-l'hi. A mi, això em sembla terrible. Però si pensaves en ell ben just i prou, no pas massa, t'adonaves que no ho portava pas malament. Per exemple, un diumenge que uns quants tios i jo érem a casa seva per prendre xocolata calenta, ens va ensenyar una manta navaho atrotinada que ell i la senyora Spencer havien comprat a algun indi al parc de Yellowstone. Es podia veure que el vell Spencer s'ho havia passat bé de debò comprant aquella manta. Això és el que vull dir. Agafa algú més vell que Matusalem, com el vell Spencer, i veuràs que s'ho passa de primera, comprant una manta.\nLa porta era oberta, però vaig trucar igual, per educació i tota la pesca. I això que el veia i tot. Seia en una gran butaca de pell, ben embolicat amb aquella manta que us acabo de dir. Em va mirar quan vaig trucar.\n—Qui és? —va cridar—. Caulfield? Entra, noi.\nSempre cridava, fora de classe. A vegades et posava nerviós.\nDe seguida que vaig entrar, em va saber greu haver-hi anat. El vell Spencer llegia l'Atlantic Monthly, hi havia pastilles i medecines pertot arreu, i tot feia olor d'esprai nasal Vicks. Era força depriment. Els malalts, no es pot dir que m'agradin gaire, però el que ho feia tot encara més depriment era que el vell Spencer duia una bata ben trista i arnada, que semblava que ja devia dur posada quan va néixer. Tampoc no m'agrada gaire veure tios vells en pijama o en bata. Sempre se'ls veu el pit bonyegut, i les cames. Les cames dels vells, a la platja i a llocs així, sempre són blanques i pelades.\n—Hola —vaig dir—. He rebut la seva nota. Moltes gràcies. —M'havia escrit una nota per demanar-me que passés per allà a dir adéu abans no comencessin les vacances. Com que jo ja no hi tornaria...—. No ho havia pas de fer. Hauria vingut igual a dir-li adéu.\n—Seu allà, noi —va dir el vell Spencer. Volia dir al llit.\nHi vaig seure.\n—Com va la seva grip?\n—Fillet, si em trobés millor hauria de fer anar a buscar el metge —va dir el vell Spencer. Això el va fer petar de riure. Va començar a riure per sota el nas com un boig. Després, a la fi es va redreçar i va dir—: Per què no ets a veure el partit? Em pensava que avui era el gran dia.\n—Sí que l'és. Ja hi era. Però és que tot just acabo de tornar de Nova York amb l'equip d'esgrima —vaig dir. Hosti, aquell llit era de pedra.\nVa començar a posar-se més seriós que en un funeral. Jo ja sabia que ho faria.\n—Així que ens deixes, eh? —va dir.\n—Sí senyor. Es veu que sí.\nVa començar a fer allò que feia tan sovint i anava fent que sí amb el cap. No veuràs mai ningú en tota la vida que ho faci més vegades que el vell Spencer. No saps mai si és que ho fa tant i tant perquè pensa i totes aquestes coses, o només perquè és un vellet agradable que no hi toca gaire.\n—Què et va dir el doctor Thurmer, noi? Tinc entès que vau tenir una bona xerradeta.\n—Sí que és veritat. I tant que la vam tenir. Vaig estar al seu despatx un parell d'hores, em sembla.\n—Oh..., doncs, que la vida és un joc i tot això. I que s'ha de jugar segons les regles. Va ser molt amable, tota l'estona. Vull dir que no va pujar per les parets ni res d'això. Només anava parlant que la vida és un joc i etcètera. Ja sap què vull dir.\n—La vida és un joc, fillet. La vida és un joc que es juga segons les regles.\n—Sí senyor. Ja ho sé que ho és. Ja ho sé.\nI un colló que és un joc! Quin joc! Si ets a la mateixa banda que tots els guanyadors, després sí que és un joc, i tant, amb això estic d'acord. Però si ets a l'altra banda, on no hi ha cap guanyador, després què té de joc? Res. Cap joc.\n—El doctor Thurmer ja ha escrit als teus pares? —em va preguntar el vell Spencer.\n—Va dir que els escriuria dilluns.\n—T'hi has posat en contacte tu mateix?\n—No senyor, no m'hi he posat en contacte perquè segurament els veuré dimecres al vespre quan arribi a casa.\n—I com et sembla que s'ho prendran?\n—Doncs..., em sembla que s'enfadaran força —vaig dir—. S'enfadaran de debò. Aquest és el quart institut on he anat. —Vaig fer que no amb el cap. Faig que no amb el cap molt sovint—. Hosti! —vaig dir. També dic «hosti!» molt sovint. En part perquè tinc un vocabulari pobríssim i en part perquè actuo com si fos molt més jove del que sóc, a vegades. Llavors tenia setze anys, i ara en tinc disset, i a vegades actuo com si en tingués tretze. És molt irònic perquè faig metre vuitanta-nou i tinc els cabells grisos. De debò. Tinc una banda del cap (...)\nJ.D. Salinger, El vigilant en el camp de sègol. Fragment inicial (Capítols 1 i 2)\nExtret d'Ed. Empúries, Col·lecció Labutxaca. Grup Ed.62. Barcelona. Maig de 2001.\nTradució d'Ernest Riera i J. M. Fonalleras el 1990.\nTítol original: The Catcher in the Rye. J. D. Salinger 1945.\nJordi Nopca. Diari Ara, dissabte 16 de març de 2019. "Ara llegim".\nUna de les escenes més reveladores d’El vigilant en el camp de sègol, de J.D. Salinger (1919-2010), és aquella en què Holden Caulfield, narrador i protagonista principal de la novel·la, es troba a casa del senyor Antolini i li explica com va suspendre l’examen d’expressió oral a Pencey, l’escola de la qual l’han expulsat recentment —fet que desencadena el vagareig del personatge, que acaba en un psiquiàtric—. Holden diu a l’exprofessor i amic dels seus pares que la prova consistia en un discurs sobre un tema, escollit pel mateix alumne, i mentre el desenvolupa davant els companys a l’aula, si es desvia de l’assumpte principal, se li pot retreure amb un crit: “Divaga!” El protagonista de la novel·la de Salinger, després de rebre el consell d’Antolini, diu: “Moltes vegades no saps què t’interessa més fins que comences a parlar d’una cosa que no és la que t’interessa tant”. I una mica més endavant, afegeix: “Vull dir que gairebé mai no pots simplificar i unificar una cosa només perquè algú vol que ho facis”.\nLa nit abans del desenllaç de la història, en una altra de les meravelloses escenes domèstico-digressives de la novel·la —Salinger les extremaria a Franny i Zooey (1961)—, la Phoebe li demana que digui alguna cosa que li agradi molt: després de mencionar el germà mort, diu “m’agrada ara, vull dir ara mateix”, que vol dir “seure aquí amb tu i xerrar i fer comèdia”. Ella respon: “Això no és res de debò ”. Holden Caulfield és un jove amb problemes: segurament cau pitjor ara als lectors que quan el llibre va aparèixer. Així i tot, és capaç de deixar anar una gran lliçó sobre el perill de viure —i d’escriure literatura—: trobar a faltar els que ja no hi són, els objectes sense importància, l’olor del pis familiar, els ànecs de Central Park... en definitiva, trobar-ho a faltar tot.


Reforç del servei telefònic per demanar les TMA\nEl Govern reforçarà l'assistència telefònica per sol·licitar la prova TMA\nEl Govern dobla el personal d'atenció i es planteja externalitzar el servei en cas de persistir el col·lapse\nStop lab del parc de bombers de Santa Coloma.\nActualitzada 19/08/2020 a les 18:07\nEl Govern reforçarà l’atenció telefònica per fer-se les proves TMA. La decisió arriba a causa de l’alt nombre de trucades diàries i la poca capacitat per gestionar-les. El ministre portaveu, Eric Jover, ha explicat que des d'aquesta tarda es dobla el personal que atén les trucades, passant de les dues persones a les quatre. A més, ha indicat que en cas de persistir el col·lapse de les línies, se seguirà ampliant el nombre de telefonistes o s'externalitzarà el servei, tal i com ja es va fer durant els doble cribratge massiu a la població.\nJover va assegurar ahir al Diari que els consta que avui en dia el sistema de trucades que s’havien plantejat ha quedat obsolet i que hi ha diversos usuaris que han tingut dificultats per poder concertar una cita prèvia per adreçar-se a l’stop lab que hi ha situat al parc de Bombers de Santa Coloma. De fet, cal recordar que aquest mitjà ahir explicava un cas concret d’una família que finalment va haver de procedir a fer-se la prova en un laboratori privat davant la impossibilitat de poder gestionar-la a través de l’administració. Per la seva banda, Jover va assegurar que no tenien constància d’aquest cas “tan extrem”.\nEl ministre també va informar que amb aquest increment de l’atenció telefònica es vol retornar a la normalitat que hi ha hagut fins ara. “La nostra voluntat és que la línia telefònica funcioni amb normalitat, el que passa és que el nombre de persones que havíem pensat per fer aquesta feina no ha acabat de ser del tot suficient”.\nMalgrat aquestes complicacions a l’hora de gestionar les cites prèvies, el portaveu va indicar que fins ara “no hi ha cap alteració ni cap tipus de saturació en el correcte funcionament de les màquines de detecció els casos positius” ni tampoc amb el funcionament de les persones que sí que s’han pogut fer la prova TMA. De fet, va incidir que hi ha franges horàries en què l’stop lab no compta amb persones que s’hagin de realitzar el tests. “No hem deixat de fer les proves i no va lligat que hi hagi una saturació a la centraleta amb el sistema de proves”, va matisar Jover.\nAmb tot això, el nombre de trucades que reben diàriament, l’executiu no les té comptabilitzades però sí que Jover va insistir que actualment es calculen unes 300 proves TMA cada dia. En aquest sentit, va recordar que el servei que s’està donant a la població andorrana no es pot comparar amb altres països, on moltes vegades, si no es presenta una simptomatologia greu, no hi ha la possibilitat d’accedir-hi. “Hem de dir que el que hem fet és una iniciativa ambiciosa”, va concloure el ministre.\nDesprés de trucar varies vegades el divendres passat, dissabte matí, dilluns i dimarts, finalment ens van agafar la trucada el dimarts al matí. Vàrem anar al stop Lab i no hi havia ningú... Només nosaltres... Al CAP de la Sardana, dilluns al matí vaig anar per veure si podíem agafar hora directament, i tampoc hi havia ningú.... No ho entenc...\nSóc de l'opinió que tots els jovens, i altres no tan joves, s'haurien de fer la prova cada mes, com a mínim. Cal apagar el foc detectant tots els asimptomàtics.\nNo som pares insubmisos, som pares responsables i custodis. Res a veure amb els negacionistes, irresponsables, que no volen canviar el rumb, i el seu modus vivendi.\nAparcar els nens al col·legi, sense mesures, no és la solució.\nPd: Espero que el meu fill no sigui víctima del Covid, -a la tornada al col·legi- degut a la manca de mesures i cap mena de planificació, de polítics i dirigents que no donen la talla.\nPorto des de dilluns a les 9 trucant per demanar cita. He fet exactament 106 trucades. Ningú agafa el telèfon. És normal que els stop labs no estiguin col.lapsats, si no podem agafar hora, no hi deu anar ningú...Què tal un servei de cita prèvia on line i ens deixem de telèfons que no agafa ningú??\n"Per la seva banda, Jover va assegurar que no tenien constància d'aquest cas “tan extrem”."\nEm sembla que hi ha poca comunicació entre Ministres.\nPer cert, ha donat negatiu i estan els dos treballant.\nEl més important és que serveixi per arreglar la situació.


Chang: A Drama of the Wilderness - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nChang: A Drama of the Wilderness (1927) és una pel·lícula documental estatunidenca que explica la vida d'un pagès pobre de Siam (l'antiga Tailàndia) i la seva lluita quotidiana per a la supervivència a la jungla. Els dos directors Merian C. Cooper i Ernest B. Schoedsack van col·laborar igualment a King Kong el 1933.\nLa pel·lícula descriu la vida del pagès Kru, que s'ha de barallar constantment contra lleopards, tigres i fins i tot una horda d'elefants. Cooper i Schoedsach van intentar capturar la verdadera vida amb les seves càmeres, i van recomençar nombroses preses que van considerar que no eren perfectament adequades a la pel·lícula desitjada. El perill era real per a tots els homes i animals implicats en el rodatge. Els càmeres van filmar verdaderes matances de tigres, de lleopards i d'óssos, i l'apogeu de la pel·lícula ensenya la casa de Kru sent trepitjada per un ramat d'elefants.\nChang va ser nominada per l'Oscar a la millor producció artística (Unique and Artistic Production) en la primera cerimònia dels Oscar el 1929 (l'únic any on aquest premi va ser atorgat).\nVa ser la darrera pel·lícula de la Famous Players-Lasky Corporation i va produïda juntament amb la Paramount Famous Lasky Corporation. Va ser rodada a í Tailàndia.\nDistribuïda per la Paramount Pictures, la pel·lícula - presentada per Jesse L. Lasky i d'Adolph Zukor - va estrenar-se Nova York el 29 abril i a les sales cinematogràfiques dels EUA el 3 de setembre de 1927. Una còpia de la pel·lícula està conservada en els arxius del Museum of Modern Art. El 2000, la pel·lícula va ser distribuïda en DVD per la Milestone Film & Vídeo.\n↑ «Chang: A Drama of the Wilderness». The New York Times.\n↑ Silent Era DVD\nChang: A Drama of the Wilderness a Internet Movie Database (anglès)\nChang: A Drama of the Wilderness a Allmovie (anglès)\nChang: A Drama of the Wilderness a FilmAffinity (anglès)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Chang:_A_Drama_of_the_Wilderness&oldid=16841299»\nPel·lícules dels Estats Units del 1927\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 26 abr 2016 a les 08:17.


From Neuropsychological Testing to Neuropsychological Assessment: Models and Methods\nEl Programa de neurociències ha elaborat un calendari de sessions científiques que, en aquest primer any 2013, tindrà com objectiu donar a conèixer els projectes i línies de recerca dels investigadors principals del programa i d’altres investigadors de l’entorn PRBB que treballen en temes relacionats amb les neurociències.\nEn el marc del Journal Club de Neurociències, el proper 28 d'octubre a les 13:00 hores tindrà lloc a la sala 473.10 (4a planta del PRBB), la sessió que porta per títol "MDMA pharmacology in humans and serotonergic effects" impartida per Samanta Yubero, investigadora del grup de recerca clínica en farmacologia humana i neurociències de l'IMIM.\nThe road to a gene doping test: are we there yet?\nEl proper dimecres 23 d'octubre a les 12:00 hores tindrà lloc a la Sala Ramón y Cajal la sessió que porta per títol "The road to a gene doping test: are we there yet?" impartida per la Dra. Anna Baoutina, investigadora del National Measurement Institute de Sydney (Austràlia).\nGuardians de misteris insondables, inspiradors de llegendes, símbols i religions, els fongs amb propietats visionàries han seduït i aterrit l'ésser humà des d'èpoques prehistòriques.\nJornada "Estrés y Ámbito Laboral"\nEn el marc d'Aula Clínic el proper 14 de desembre tindrà lloc la Jornada "Estrés y Ámbito Laboral" organitzada per l'Hospital Clínic i la Societat Espanyola de Psiquiatria en la que hi participen metges de l'INAD i investigadors de l'IMIM. L'objectiu és fomentar i difondre la formació continuada en les Ciències de la salut.\n21-24 d'octubre de 2012\nLa European FASD Alliance juntament amb l’IMIM (Institut de Recerca Hospital del Mar) organitza del 21 al 24 d’octubre de 2012 la "Segona Conferència Europea en Trastorns de l'Espectre Alcohòlic Fetal (FASD): diagnòstic clínic i bioquímic, la detecció i el seguiment". La conferència, que tindrà lloc a l’auditori del Parc de Recerca Biomèdica de Barcelona, vol reunir experts europeus en aquest àmbit, des d’investigadors i treballadors de l’àrea de Salut Pública fins a organitzacions no governamentals i pares, per tal de compartir els coneixements més recents i promoure futures col·laboracions.\n31 de març i 1 i 2 d'abril de 2011\nV Curso de Neuroimagen avanzada en Neurociencia cognitiva y Psiquiatria\nEls propers dies 31 de març i 1 i 2 d'abril tindà lloc el V Curso de Neuroimagen avanzada en Neurociencia cognitiva y Psiquiatria dirigit per Òscar Vilarroya, investigador del Grup de recerca clínica en farmacologia humana i neurociències de l'IMIM.


Pràctica de concentració sobre la respiració i la postura (3) – CETR\n1. Atenció a la presa de postura asseguda. Des de la postura de peu concentrar-se en el moviment del cos al passar a la postura asseguda.\n2. Tornar-se a aixecar i fer el mateix moviment però amb l’esforç just.\n3. Una vegada asseguts prendre consciència de la postura : verticalitat de l’esquena i nuca.\n4. Eliminar l’esforç inútil tot deixant l’esforç just.\n5. Posar l’atenció en el punt on es nota el pas de l’aire (sobre el llavi o als narius) i comptar les inspiracions i les espiracions: En inspirar 1 en espirar 1; en inspirar 2 en espirar 2; etc fins a 10 i tornar a començar. [5×10]\n6. Sense modificar la respiració i mantenint el punt on es nota el pas de l’aire (sobre el llavi o als narius) comptar la durada de la inspiració i de la espiració en cada respiració.\n7. Mantenint el punt on es nota el pas de l’aire (sobre el llavi o als narius) aconseguir que la inspiració = espiració.\n8. Atendre el moviment de elevació i descens de l’abdomen en la respiració. Si els moviment no es poden notar clarament , es pot col•locar ambdues mans a l’abdomen per sentir els moviments de dilatació i contracció d’aquesta zona. Al cap d’una estona els moviments d’elevació i de descens es faran distingibles. Una vegada reconeguts anotar mentalment “ascens” pel moviment d’inspiració i “descens” pel de espiració. L’anotació cal fer-la en el mateix moment en el que passa, distanciar-se de automatismes. No interessa atendre la forma que va prenen l’abdomen sinó el moviment que es percep com una lleugera pressió. No pensar en el moviment, només ser conscient de la elevació i descens regular en totes les fases. Intentar mantenir ininterrompudament la atenció o al menys sense interrupcions inadvertides. Tant de temps com es pugui i sense esforç.\nEl silenciament des de la concentració


Les dificultats amb l'escriptura en la infància no sempre van lligades a un trastorn subjacent - UABDivulga Barcelona Recerca i Innovació\nSovint es considera que les dificultats en l'aprenentatge de l'escriptura en nens es deuen a altres problemes relacionats amb dèficits cognitius o lingüístics. En la seva tesi doctoral, Mariona Pascual ha estudiat aquest trastorn en nens i nenes de segon i quart d'Educació Primària mitjançant l'exploració del perfil cognitiu, el perfil lingüístic i les característiques de les produccions textuals. Els resultats mostren que es poden tenir problemes per a aprendre a escriure sense un trastorn primari del desenvolupament. Són dificultats detectables de manera fàcil i objectiva des de fases primerenques, la qual cosa permetria intervenir aviat per a evitar que s'agreugin amb el temps.\nA les escoles hi ha alumnes que pateixen molt a l’hora d’escriure. Malauradament, les dificultats en l’escriptura es solen considerar una conseqüència d’altres problemes de l’aprenentatge o del llenguatge. En conseqüència, els alumnes no reben el suport que necessiten. La tesi doctoral “Children at-risk of writing difficulties” Mariona Pascual, sota la supervisió de la Dra. Naymé Salas, presenta evidències de l’existència d’un trastorn de l’escriptura que pot aparèixer en absència d’altres trastorns de l’aprenentatge o del llenguatge, el qual no es resol sense una intervenció específica. S’espera que, amb troballes com les que es descriuen a continuació, les dificultats amb l’escriptura en edat escolar passin a un primer pla, tant per a investigadors del llenguatge com per a educadors.\nEn un primer estudi, a partir d’una mostra de gairebé 1.000 estudiants de 2n i 4t curs d’educació primària, es va identificar alumnat amb dificultats importants amb l’escriptura en català. Cal destacar que el català és una llengua per a la qual no disposem de tests actualitzats i estandaritzats per avaluar el desenvolupament lingüístic, tant oral com escrit. La tesi proporciona, per tant, un marc de referència per identificar alumnes amb dificultats en l’escriptura en absència d’instruments estandaritzats. Es van trobar quatre perfils de risc de dificultats amb l’escriptura: (1) alumnes amb dificultats per generar text, és a dir, que produeixen textos molt curts, en contrast amb la majoria de companys de la seva edat i nivell educatiu; (2) alumnes que tenen una l’escriptura a mà poc fluïda; (3) alumnes amb problemes amb habilitats ortogràfiques bàsiques, especialment no saber representar els sons d’una paraula després d’un any d’instrucció formal en llengua escrita; i (4) alumnes amb múltiples dificultats amb l’escriptura (MDE), els quals mostren dues o totes tres dificultats esmentades abans. Un aspecte rellevant és que les dificultats identificades en 2n o 4t curs de primària van persistir en el temps. Les dificultats dels estudiants en aquests quatre grups van ser corroborades 18 mesos després; no només es va comprovar que havien mantingut el seu perfil de risc, sinó que, fins i tot, havien empitjorat.\nAmb l’objectiu de proporcionar una descripció detallada de les dificultats amb l’escriptura, es va explorar el perfil cognitiu (p.e., memòria a curt termini, memòria de treball), el perfil lingüístic (p.e. consciència morfosintàctica) i les característiques de les produccions textuals (p.ex., precisió gramàtica, vocabulari) dels alumnes amb dificultats amb l’escriptura en comparació amb companys de la mateixa edat i nivell educatiu. Els alumnes amb dificultats d’escriptura van tenir un rendiment significativament per sota dels seus companys en quant a les mesures textuals, però així i tot no van trobar-se evidències d’impediments cognitius o lingüístics. Això vol dir que les dificultats amb l’escriptura que presenten aquests nens no es poden explicar per dèficits cognitius o lingüístics evidents. Al contrari, l’evidència suggereix que es pot tenir problemes per aprendre a escriure sense un trastorn del desenvolupament subjacent.\nDavant aquesta afecció tan específica de les dificultats amb l’escriptura, les troballes de la tesi indiquen que les escoles haurien d’intentar identificar-les de manera molt primerenca, per tal que permeti intervenir en els aspectes més crucials. Aquests són: (1) assegurar que hi ha progrés en la fluïdesa de l’escriptura a mà; (2) intervenir en la millora del coneixement i representacions ortogràfiques; i (3) parar atenció a nens que consistentment produeixin textos molt curts, en diferents gèneres.\nEn conclusió, la tesi ha permès aportar evidències del fet que considerar les dificultats amb l’escriptura per si mateixes, i no en relació a un diagnòstic primari, pot permetre proveir als docents amb eines per donar un suport específic a l’alumnat que presenta aquestes dificultats. A més, ha proporcionat indicacions concretes dels aspectes de l’escriptura on es poden identificar, fàcilment i de manera força objectiva, les dificultats de l’escriptura: la fluïdesa d’escriptura a mà, les habilitats ortogràfiques i la capacitat per generar text. Per últim, la tesi suggereix que una intervenció primerenca en aquest àmbit és clau per poder prevenir que aquestes dificultats s’agreugin amb el temps.\nMariona Pascual i Naymé Salas\nDepartament de didàctica de la llengua i la literatura, i les ciències socials.\nMariona Pascual & Naymé Salas (2020). The cognitive profile and text-based traits of struggling writers (El perfil cognitivo y los rasgos textuales de los escritores con dificultades). Journal for the Study of Education and Development, DOI: 10.1080/02103702.2020.1848090