» 2009 » desembre UN NADAL DE CONTE\nArxius del mes de desembre 2009\nUN DIA D´AQUESTS.\nDiuen que un dia d’aquests encendran llums pels carrers, disfressaran els aparadors de vermell i plata, hi haurà més estrelles que estrellats… Tot serà una gran cançó, amb bona lletra però amb mals cantors.\nDiuen que un dia d’aquests les esglésies tindran més flama que mai, els cremats seran els mateixos, els cremadors també… Es repetirà la història per repetició automàtica.\nDiuen que un dia d’aquests s’imposarà somriure per decret del cel…\nTothom viurà feliç, serà l’etern rosari de posseir i posseir. La gran majoria seran figures de paper al gran poema del món. Mentrestant el botxí i el drac, cada vegada més gran. I les que encara van amb el ciri a la mà, els que segueixen cecs davant d’una fe invisible. El gran lladre amb el seu sistema… segueix sent més lladre.\nDiuen que un dia d’aquests al calendari hi haurà un dia de color vermell. També cadascú procurarà per ell… La solidaritat entre estats continuarà sent ciència ficció sense saber de quina galàxia. Es miraran el mèlic i riuran contents. Diuen que un dia d’aquests tot serà bonic hi hauran flors i violes i fins i tot romaní. Els convençuts de sempre tot ho veuran amb ninetes de felicitat. Només veuran endavant sense mirar als costats… Els qui miren cap al cel buscant una creu, els que s’hi abracen, els que s’hi claven, els que ells són la creu…\nDiuen que un dia d’aquests la gent disfressarà les cases potser per oblidar-se de la realitat. Veneraran sotanes sense ordre ni sentit. El funcionari del cel somriurà als rics, quan la veritable riquesa no es compra amb diners. Els emboirats amb la relíquia que només deixa penyora… I els que enyoren el que no tenen ni posseeixen, i la infelicitat personal els corca el moll de l’os.\nPerò diuen que un dia d’aquests els somriures penjaran de cada fulla d’arbre. A cada balcó hi haurà un ninot vermell i blanc inventat per una multinacional. Tot serà –és- de masses. Tot serà –és- tan irracional. Segurament que els cants només fan que amagar la pròpia soledat. Com deia l’àvia: Qui canta els seus mals espanta…\nTothom mirarà i veurà segons les diòptries del seu ego. Tothom creurà haver vist allò que vulgui. Però diuen que un dia d’aquets s’aturaran les guerres per fer recompte de morts i recarregar els canons i els governants i fabricants d’armes negociaran noves condicions i noves promocions… La maldat sempre està d’oferta, i de vegades té fins i tot la benedicció dels funcionaris del cel. Però tot això només serà i passarà, un dia d’aquests. Ara tots som uns caganers d’esperit i d’ànima que ho permetem tot sense fer res… Potser en lloc de ninetes només hi tenim estrelles i tot ho veiem bonic i estrellat. Alguns seguiran llegint i repetint el missal de la vida sense fer-hi cap aportació de llum personal.\nDiuen que un dia d’aquests els somriures penjaran com una llufa enganxada als llavis de la gent. Els que estan a dieta de televisió creuran veure l’etiqueta del preu de la felicitat. Els que creuen que reguen la flor de la perfecció, però sempre els falten pètals, la terra té impureses, la tija malura, però ells segueixen regant… Però no patiu, només serà un dia d’aquets. Però no fa segles que dura???\nDiuen que un dia d’aquests sentiràs que truquen a la porta dintre teu. Però potser faràs el sord, o ja ho ets i no t’obriràs per ningú. Posaràs gasolina al cotxe, canviaràs les piles del comandament de la televisió, recarregaràs el mòbil, contractaràs un Internet més ràpid, però viuràs sol, i estaràs més sol i aïllat que mai. Però per sort diuen que només serà un dia d’aquests. T’has fet vell amb un coixí de calendaris, i no pretens canviar res, tot t’està bé, i sinó, et calmes dient que tu sol no pots fer-hi res… Sembla que l’aire sigui d’una Caixa,i el respirar d’un Banc… El mar, d’una multinacional. I el màrqueting del cel és el més agressiu i penetrant.\nI de cada guerra en fan una gràfica amb els danys col·laterals… Potser la cova és la d’Ali Bavà i els quaranta mil lladres… Si no n’hi ha prou amb un, vindran tres reis seguint una estrella que duen a la punta del nas… Però no passa res només som les marionetes d’un gran guinyol sense ordre ni control. Però no passa res, diuen que tot s’arranjarà un dia d’aquests.\nUn dia d’aquests al cor de les persones ressonarà l’eco de la bondat i tothom despertarà…,\nAh!, que tingueu un bon dia d’aquest….\nNadal 2009 onatge@gmail.com\nPOEMA CÀLID DE COMPANYIA.\nAls afores del temps,\nsentíem amb dolçor\nla veu que resseguia\nel traç dels nostres cossos,\nblancs com l’hivern candent.\nLa neu de les muntanyes\n–el fred i la incertesa–\nsemblava tan llunyana\ncom un desig perdut,\nmentre les pells jugaven\na descobrir-se el tacte,\na encendre el foc efímer\nque aparta de les hores\nl’instant per recordar.\nHi havia una sensació general de pessimisme, el país estava ensorrat no tant sols econòmicament, sinó també anímicament, si aquesta accepció es pot aplicar a un col•lectiu; els escàndols de corrupció, en el context d’una misèria cada cop més estesa, la sensació de tornar als anys del Partido Único, ara PP & PSOE, i el tristament tripartit d’aquells “anys foscos “ que no s’acabarien com vam pensar ingènuament l’any 1.976.\nNingú s’escapava – tampoc a nivell personal – d’aquesta llosa de tristor, a la que en el seu cas personal calia afegir-hi alguns entrebancs de salut en l’àmbit familiar.\nLa vida havia estat molt generosa; la companya fidel, les filles, els nets ,… la passió pel país,.. tot eren motius per donar gràcies.\nEl Nadal s’apropava , i en aquesta ocasió – potser més que en qualsevol altre moment – li costava d’entendre els designis de Déu; sabia que ELL sempre escrivia clar, i que eren nosaltres els qui – amb massa freqüència – veiem els renglons torts.\nSenyor , des del fons del cor no entenc – tot i defensar la llibertat d’obrar que ens has donat – el dolor del món ; la fam de tantes i tantes persones; el malbaratament de recursos que fan/fem alguns, i la precarietat en que per això altres viuen/moren diàriament; tampoc Senyor que com – sembla –se’n surten bé els malvats i els bons pateixen, i entre la indiferència general el patiment s’escampa.\nSenyor, dóna’ns – també a nosaltres – la fortalesa moral de Maria, la teva Mare, i que també puguem com ella, lliurar-nos completament als teus designis ;\nformen l’eix vertebral\nd’un món impersonal\nM’emmirallo al bassal\n¿Qui sóc per no merèixer\nmentre s’apaga el dia\ni un llast d’hipocresia\nper l’excés d’impotència\ndesprés d’un temps amable\nenmig de l’infinit?\n¿On és l’immens futur\nd’aquest present obscur?\nUN ALTRE (CONTE DE NADAL)\nSi almenys haguessin tingut un fill… Aquesta idea se li fa obsessiva, l’acompanya vagi on vagi, i més en aquests dies tan difícils anímicament de suportar, en què angoixes i fracassos semblen resplendir amb més intensitat, com si fossin estrelles de Betlem. Ha deixat el dinar familiar tan aviat com ha pogut. Ha estat fent el cor fort durant tota l’estona, més pels altres que no pas per ell, perquè sap que pateixen en veure que no acaba d’aixecar cap. Hi eren tots: els pares, les germanes i els cunyats, les dues nebodetes bessones amb els ulls tan innocents encara… Han fet cagar el tió abans de dinar, i la il·lusió encomanadissa dels infants sens dubte li ha fet més lleugera l’estona, però els rituals de cada any, els àpats sense fi, l’embafament, l’allargament interminable de la sobretaula, l’han dut al límit de la resistència. I ha sortit i se n’ha anat a caminar carrers enllà, per l’avinguda dels arbres, amb la visió de la posta de sol sempre fixa a l’horitzó. Li agrada fer el trajecte a poc a poc quan la tarda declina, li ha agradat sempre; els millors colors del cel crepuscular els ha vistos sempre des d’aquest indret. N’ha contemplades de magnífiques, i amb estats anímics ben diferents; amb el cor ple de joia a vegades, al costat d’ella, o amb la pena de l’amor que cremava per dintre, o amb el neguit de projectes immediats, o amb pensaments tan negres i emboirats com els d’ara mateix; voldria confondre’s en aquest paisatge, perdre’s camí enllà, on només alguna pinzellada púrpura al voltant dels núvols li fes companyia, i ser pols, o cendra, o res… Es veu claror a través de les finestres, regna un silenci absolut, trencat només pel vent. Les veus resten a dintre, amb l’escalfor de les cases…\nSent la cremor del glaç en el seu cor. Com unes tenalles que li traven els sentits, que no el deixen respirar. El primer Nadal sense ella. Des que l’havia coneguda, la seva vida havia estat planificada per ser viscuda plegats; ara no tenia cap sentit. No en sabia, de viure. No havia intentat cap bogeria gràcies a la perseverant vigilància dels seus amics, dels seus pares, pobres, tan vells ja, que patien tant com ell i més i tot, i no el deixaven sol en cap instant. Si haguessin tingut un fill… Ara, almenys, tindria una obligació, una motivació per tirar endavant i ser valent; ara potser coneixeria aquella altra mena d’amor que diuen que existeix, sense egoisme, tot ell fet de tendresa, que et neix de tan endins que ja res no te’l pot prendre… L’Anna no ho havia volgut mai; posava sempre pel davant la seva llibertat, la seva joventut, la seva carrera… O potser és que des del primer moment ja tenia planejat deixar-lo, un cop l’hagués utilitzat per assolir els seus objectius… No ho sap ni hi vol pensar; potser la resposta seria encara més dolorosa…\nHi ha una boira humida pel carrer que enfosqueix les parets de les cases, que amorteix les llums de les bombetes de colors, i sap que girant els ulls cap al seu interior, hi trobarà un idèntic paisatge de desolació. Tot és obscur, sense la mirada de l’amor. I en mig de tot plegat, aquestes angoixoses festes de Nadal, de pau i de concòrdia, d’alegria sense ganes, de paraules ben intencionades de tothom i gests compungits de cortesia… Com podrà ara, afrontar una altra nit així i sobretot demà, Sant Esteve, un altre dia de festa quan tot està ja celebrat, quan no sabrà què més fer per fugir d’ell mateix i de tot plegat, i la solitud se li tornarà a encastar a l’ànima com un flagell? No, no es veu en cor de suportar-ho; els amics l’han convidat a un concert de Sant Esteve, però no hi anirà. D’ençà que l’ha perduda és incapaç d’escoltar cap mena de música…\nS’ha parlat del naixement de Jesús, a casa. Des de fa dies que se’n parla. Al voltant d’un pessebre infantil, amb moltes figures de plàstic i atapeït d’animals i de molsa, l’àvia ha explicat a les nétes que la nit de Nadal naixeria el fill de Déu, l’infant més bell que s’havia vist mai. Les seves nebodetes només tenen cinc anys, però són eixerides i espavilades com unes musteles. Quan els conten històries fan cara de badoquetes; els llavis entreoberts, els ulls com unes taronges, les galtes ben vermelles… Però han tingut un disgust molt gran. Quan aquest matí han preguntat per l’Infant i l’àvia els ha dit que sí, que ja havia nascut i els mostrava el naixement del pessebre, s’han posat a plorar totes dues d’una manera inconsolable, decebudes i enfadades. Elles esperaven trobar un infant de debò, un Jesús de carn i ossos! Algú que es quedaria a viure allà, a ca la iaia, i amb qui podrien jugar i tenir a la falda i agafar amb els seus bracets! I s’han emmurriat totes dues dient que allò era trampa, que el nen havia nascut de mentida, i que les havien enganyat. L’àvia, els pares, ell mateix, han intentat convèncer-les de la millor manera possible, però no han arribat a aconseguir-ho. I encara bo que quan han fet cagar el tió ja se n’han distret i ha semblat que s’oblidaven una mica del tema…\nL’horitzó s’ha enfosquit quasi del tot, i uns cúmuls gruixuts que han crescut sobtadament avancen de pressa, de pressa… Somorta encara, se sent la remor dels trons, i uns flaixos de llum a dins les nuvolades fan adonar-lo que efectivament l’home del temps no s’ha equivocat, que aquesta nit hi haurà una gran tempesta. Les ràfegues de vent duen les primeres gotes de pluja. I segueix caminant. Té l’aspecte d’un home encara jove tot i els seus 40 anys. Afable i senzill, ningú diria que és un personatge important, un historiador reconegut. Professor universitari, ha dedicat mitja vida a la recerca en el camp de la història medieval. Ha publicat llibres sobre el tema, ha obtingut premis, cosa que li ha atorgat un cert prestigi. Quan va conèixer l’Anna, ella era una estudiant més de segon cicle a la facultat, una mica desorientada encara sobre el seu futur, però engrescadora i entusiasta. La va tenir d’alumna, i més endavant la va ajudar amb la tesi. Va tenir ocasió de tractar-la llargament. I novençà, tot i els seus anys, en les arts amatòries, de sobte va sentir tota la força del desig a la seva sang, com un adolescent que descobreix el món, com si s’hagués tornat llec, i cec i ximple. Els seus ulls grans i negres, desbordants de passió i de promeses amagades, eren una invitació constant a l’amor, Se li va donar sense reserves. Ella li va respondre de seguida amb la mateixa força. Van haver de transcórrer temps i circumstàncies fins que no va començar a albirar que potser aquella elecció no havia estat del tot afortunada. Perquè la seva brillantor intel·lectual es va anar apagant, com si ella la hi absorbís de mica en mica; es va deixar anul·lar per dedicar-se només a fer-la créixer a ella. Ja tan sols va ser capaç de viure per a ella. L’Anna va saber utilitzar les oportunitats, va ascendir fins a estaments considerables. Beques, màsters, estudis a l’estranger, doctorat cum laudem, mentre que ell en romania a l’ombra. La mare, resignada i patidora, prou que ho veia: “Fill, aquesta noia, no sé, no sé…; vols dir que et convé gaire?” No se l’havia volguda escoltar, és clar, no podia admetre cap mena de crítica ni comentari desfavorable a ella, ni en tolerava cap paraula dissonant. Se’n van anar a viure junts de seguida. Ella ho decidia tot, com també que no podien plantejar-se tenir cap fill de moment, que era un tema secundari per tractar més endavant, i ell va accedir-hi. Va sorgir-li l’oportunitat d’estar-se dos anys en una universitat francesa, i l’hi va acompanyar. I si alguna vegada dubtava de si realment era aquesta la mena de vida que a ell li convenia, el sol fet de tornar a posseir-la li esborrava aquests pensaments i el feia embogir una vegada més d’amor…\nEl passeig dels arbres es va cobrint lentament amb un mantell de fulles de color de coure, que l’aigua va amarant. Ell hi passa per sobre sense veure-les. Rep la pluja a la cara, el cap enlaire, i no sap si és ella qui li amara el rostre o si són llàgrimes que brollen insurrectes…\nEs va convertir en una ombra d’ell mateix. Va continuar treballant d’esma, com si fos un autòmat, sense cap mena d’il·lusió. La família li feia costat en tot moment, de forma callada, abnegada; ningú no s’atrevia a parlar-li d’ella. Ell a estones mantenia alguna esperança, que el seu nou suposat amant no fos en realitat més que una faula, que qui sap si amb el temps, potser, encara… En alguns instants, però, entenia que li feia un favor, apartant-se de la seva vida. Li havia fet mal, li havia fet perdre oportunitats i prestigi… Potser era millor que no tornés més, aprendre fins i tot, per què no?, a no estimar-la…\nEls veu arrecerats en un portal. No tenen on refugiar-se, pensa, en una nit com aquesta? De ben poc els serveix el recer, amb aquest vent que fa caure la pluja de manera anàrquica. El rostre d’ella, avui, però, té algun signe de vivacitat, més enllà de l’apatia acostumada. Sembla angoixada. Seuen damunt la manta. Ell beu del tetrabric. La noia s’abraça els genolls amb els dos braços, es replega sobre ella mateixa amb gest d’espant. I se’l mira quan passa, se’l mira amb una profunda expressió de súplica. Ell s’atura al seu davant. Tan proper com la remor del gruix de la tempesta que s’atansa, un aparell de música deixa sentir des d’algun lloc una cançó de Nadal amb veus estridents. El vent xiula, la pluja a batzegades els va ben amarant. Ell s’ajup al davant d’ella, li aparta el manyoc de cabells del rostre, li agafa les mans glaçades. Llavors s’adona que sota el ponxo vell de coloraines s’hi amaga un ventre de prenyada en tota la seva plenitud. I ho entén, entén de sobte el que passa, potser fins i tot amb més claredat que no pas ella. Es dirigeix a l’home indigent que, ebri, és incapaç de bellugar-se, l’esquena recolzada a la paret, les cames estirades, el cap inclinat sobre una espatlla… Ella continua amb aquella expressió inquietant en els seus ulls, es deixa escalfar les mans. És evident que està sofrint. S’obre una finestra i una veu de dona gran, li crida: “Deixi’ls estar, jove; marxi que encara li faran mal; miri que van drogats i són perillosos!”. Ell se li adreça: “Truqui a una ambulància, si us plau; que vinguin de seguida!”. La dona s’esvera: “Ui, no, que encara em ficaria en un compromís i no vull maldecaps, jo. Més val que se’n vagi, jove, cregui’m!”. I tanca la finestra tot fent-se fonedissa. La tempesta guanya força. Estan molls del tot. La noia no diu res, se’l mira i no diu res. L’indigent, ara, dorm embriac sota la pluja. I ell es posa dret, i sense deixar anar les mans de la noia, la fa aixecar. Quasi no pot caminar; l’ha d’ajudar recolzant-se-la al seu cos. No pot dur-la a l’hospital, així a peu, queda molt lluny. Ella té contraccions continuades, diria, però no n’està segur. Sap que no cal confiar en ningú, cap d’aquelles cases no els obrirà les portes. I així, caminant penosament, refan el camí que ell havia fet anteriorment i arriben al vell magatzem d’espart, l’antiga botiga de l’avi, d’on encara té les claus, on s’havien estimat d’incògnit ell i l’Anna en els seus començaments. Quant de temps que no hi entrava! Ella es deixa portar, dòcilment, sense dir res, i només algun gemec ofegat surt dels seus llavis de tant en tant. La fa entrar, la duu fins a l’únic llit que hi ha, al rerafons de la botiga. Quan l’ajuda a estirar-se i la veu disposta a parir, sense roba interior i amb les cames obertes, un fàstic i un mareig càlid i gelat alhora recorre el seu cos i l’obliga a sortir d’allí precipitadament. Amb prou feines pot entrar a l’altra habitació abans de caure a terra. Se li adormen els sentits, amb aquell desmai imprevisible, i queda al marge de tot; de l’espectacle de la més colossal tempesta que aquella nit es desferma, de l’esclat de campanes a l’església; del miracle de la vida que s’està produint tan a prop seu… Sembla com si tota la tensió viscuda últimament es conjugués en aquest mareig que l’ha deixat adormit, i ha de passar molta estona fins que no el fan deixondir uns gemecs que semblen grinyols d’animaló. Triga uns segons a recordar-ho tot. Sota la llum indecisa del dia que ja apunta, es precipita corrents a la cambra del costat. La noia ja no hi és. Però en un racó del llit, un nadó embolicat amb un ponxo de llana molt vell reclama aliments amb gestos enèrgics. L’agafa amb les mans balbes i se l’apropa lentament, i una glopada d’una tendresa fins aleshores desconeguda, el fa plorar d’emoció com no havia plorat en tota la vida. Comprèn que la mare no tornarà, que no la veurà mai més, que li ha volgut donar el seu fill perquè en tingui cura, perquè tot i la seva ment dispersa ha intuït que era un home bo. No cal perdre temps; el nadó està bé però té gana: el portarà a casa d’immediat; segur que la seva mare sabrà què li convé; hi té la mà trencada, amb els infants. Se’l quedarà. Serà un pare solter. Dintre seu un sentiment diferent, nou, arrela profundament a la seva sang, pren força, omple de sentit novament la seva vida. Sí, novament, hi haurà algú que el necessiti, tindrà algú per a qui lluitar, per ser fort i per a qui viure. Algú per estimar. Mira directament al cel, a través de la finestra, com si els seus ulls hi poguessin veure més enllà dels núvols ja trencats, i dóna gràcies a algun déu, ell que no hi creu en cap, per haver-li fet conèixer l’essència més profunda de l’amor en una nit de Nadal i sentir-se, així, salvat per sempre…\nLes seves nebodetes han saltat d’alegria quan l’han tingut a la falda. Ara sí que les històries de l’àvia s’han omplert de sentit; el nen de la cova ha nascut de debò. També elles, ara sí, han entès el Nadal… Tothom ha estat d’acord que el nadó es quedarà a casa. L’àvia ha proposat que es digui Jesús, com Nostre Senyor, però ell ho té ben clar: el seu nom ha de ser Pau, com el símbol veritable de l’esperit de les festes.\nMontserrat Marcer, Nadal 2009\nEL REGAL D’EN DEMETRI\nComençaven a caure els primers flocs de neu quan en Demetri tornava cap a casa, tot sol, amb\nel pensament distret i els llibres sota el braç.\n– Ja hem acabat l’escola !! Han arribat les vacances de Nadal !\nEstava segur que, aquest any, el Reis li portarien el regal que tant havia demanat.\n– La mare estarà molt contenta amb les notes. Quan el pare arribi de la feina\nespero que això el faci feliç, doncs treballa molt per a tots nosaltres.\nNo se’n havia adonat que, rere ell, hi havien uns companys de classe que l’estaven\nescoltant, mentre deixava anar els seus pensaments en veu alta.\n– ¡ Aaapa, ximplet !! Que fas parlant tot sol enmig del carrer ? T’has tornat boig, noi ?\nUn munt de rialles cruels varen ressonar però, en Demetri, sense fer-hi cap cas va continuar\nel seu camí.\nAl cap de poc, arribava a casa i, corrent cap dins, se’n va anar a fer una abraçada a la\nLa mare del Demetri feia molt temps que estava al llit malalta i ell ajudava a casa en tot\nallò que podia, encara que era molt petit i, de vegades, no arribava a la prestatgeria més\n– Hola, mare!! Ja soc aquí. Com et trobes ? Et fa mal, alguna cosa ? En què et puc ajudar ?\n– Hola, fill. Estic bé, no et preocupis. Com ha anat a l’escola ? Portes les notes ?\n– Sí, aquí les tens, crec que t’agradaran.\nLentament, la seva mare va obrir el sobre, doncs els dolors que patia eren molt forts i\ngairebé no podia fer res.\n– Què et semblen, mare ? Ho he aprovat tot. Que penses que dirà el pare ?\n– El pare somriurà i després et farà un petó, com sempre. Ell arriba molt cansat , però ens\nestima molt a tots dos, ja ho saps.\n– És veritat – va dir, una mica trist. Treballa massa hores. Però, aviat el podré ajudar i\naixí no vindrà tan tard a casa.\nEn Demetri tenia vuit anys, però era més gran que no pas algun nens de la seva classe. A\ncasa seva les coses eren molt diferents.\n– Mare, me’n vaig a comprar el pa, abans no tanquin, i em prepararé el berenar.\n– Molt bé, fill. No tardis i ves amb compte.\n– No pateixis, mare. Així ho faré.\nCada vegada nevava amb més força així que , en sortir al carrer, en Demetri es va tapar molt\nbé el coll amb la bufanda que la mare li havia fet, amb la llana d’un jersei vell.\n– ¡ Vaja ! Com neva ! – va dir, tremolant de fred. Val més que m’espavili.\nEs va posar a córrer, carrer avall, per poder comprar el pa a pressa i així tornaria, al cap\nd’un moment, al costat de la mare.\nTan aviat va haver compra’t el pa, es va acomiadar de la fornera amb un somriure i va\nenfilar el camí de tornada.\n– On vas babau, amb aquesta barra de pa ? Que no veus que et quedarà gelada ?\nEl Demetri, tot sorprès, es va girar cercant qui li havia dit aquelles paraules. Però abans\nd’esbrinar de qui era aquella veu, va sentir les mateixes rialles d’abans, quan tornava cap\nVa ser aleshores quan va veure que eren els mateixos companys de l’escola.\n– Hola, nois ! On aneu ?- els va preguntar. Jo me’n vaig a casa.\n– Perquè te’n hi vas ? Que no vas a jugar ? – li van dir, estem en vacances.\nQuan els va explicar que ell no podia jugar, perquè la mare estava malalta i l’havia\nd’ajudar, es van riure d’ ell i van marxar deixant-lo sol, sota un balcó, davant la plaça.\n– Adéeeuuuuuu….. babau !! Ens anem a jugar amb els vídeo jocs – li van dir, xisclant,\naltre cop, amb les rialles.\nJa mancaven pocs dies pel Nadal i la mare d’en Demetri, la Laura, continuava al llit\nmalalta. Tothom ajudava a la seva família però, no n’hi havia prou. El pare, el Xavier,\nsempre estava treballant per portar els pocs diners que entraven a casa i, per això, sempre\nestava molt cansat.\n– Amb tu amb va tocar la loteria, fill. La millor de la meva vida.\n– Per què sempre em dius això, mare ? – li va preguntar, Demetri.\n– Doncs perquè el dia del teu sant, és el dia del sorteig de la loteria i tu ets el premi\nmés gran que jo mai pugui tenir.\nEls dies passaven i el Xavier, aquell dia, estava molt atabalat anant amunt i avall de la\ncasa, doncs el metge estava visitant la Laura perquè no s’havia trobat gaire bé en el sopar\nde la vigília. Un sopar escàs, però ple d’ esperances.\nL’endemà seria Nadal.\nEl dia clarejava amb molt fred i la neu queia copiosament. En Demetri va sortir, fora, al\npati i va veure com molts nens jugaven amb els regals que s’havien trobat sota l’arbre. Ell\nno hi tenia res perquè tampoc aquest any el seu pare havia pogut portar un arbre a casa, ni\ntan sols gaires garlandes per adornar la casa.\nPerò tanmateix no li importava, esperaria escriure la carta als Reis.\nDe sobte, Demetri, va sentir un lladruc entristit i enyorat darrera la casa. Se’n hi va anar\ncorrents, amb el cor bategant.\nEls lladrucs provenien de l’altre banda de la tanca, sota uns matolls coberts de neu.\nPoc a poc i amb molta cura va treure la neu i, quan va apartar la brossa, la seva sorpresa\nva ser molt gran: allí hi havia un gosset arraulit i tremolós amb la mirada esgarrifada.\nAquells ulls de mel es clavarien, per sempre, a la seva memòria.\nEls crits d’en Demetri van espantar molt als seus pares, doncs mai l’havien vist tan\n– Pare, mare,veniu i veieu el que m’he trobat darrere casa !!!- cridava, esglaiat.\n– Què et passa, Demetri ? Que t’has trobat, fill ? – li va preguntar, preocupat, el seu\n– No passa res pare, va dir Demetri. Però, quan va entrar a casa, de dins l’abric en va\ntreure un petit gosset tremolós.\n– Mira pare l’han abandonat, va dir. Segur que té molta gana i està mort de fred. Ens el\npodem quedar, oi ? Diguem que sí.\nEl Xavier va mirar al seu fill, i va veure la il·lusió als seus ulls . Feia molt temps que\nno el veia tan feliç, com en aquell moment. També sabia que no tenien gaire diners per poder\nalimentar una boca més però, no va sé capaç de negar-li aquella felicitat. El Demetri s’ho\n– Està bé, fill – li va dir. Te’l pots quedar, sempre i quan t’encarreguis de cuidar-lo i\npassejar-lo, sense descuidar els teus deures.\n– Visca !! – va cridar d’alegria, Demetri. Ja som un més a casa.\n– Ja has pensat quin nom li posaràs ? – li va dir, la seva mare.\nTots tres es van quedar mirant aquell gosset indefens i espantat que els havia escollit a\nells com a la seva família. El seu pel era tot negre i brillant com la nit, i a la panxeta\nhi tenia una ratlla blanca com la neu.\n– Ja està !!! – va esclatar, Demetri. Com que l’he trobat sota la neu i avui és Nadal, li\nposaré el nom de : Floquet. Així sempre recordarem el dia que va arribar a casa.\n– Doncs ja està decidit !! – va dir, la mare. Ja tenim el Floquet.\nDesprés de banyar-lo i donar-li menjar, en Demetri va decidir d’anar a fer la primera\npassejada amb el seu gosset. Va sortir, tot cofoi, de casa seva disposat a fer un tomb pel\nveïnat i ensenyar a tothom el company de jocs que havia arribat a casa.\nTal dit, tal fet. Es va ben abrigar, doncs la neu continuava caient, i va sortir al carrer a\nfer una volteta amb el Floquet.\nQuan feia una estona que passejava, va sentir xivarri de nens jugant a la plaça i s’hi va\n– Hola, noi !! És teu aquest gos ? – li van preguntar, uns xicotets que jugaven a pilota.\n– Sí, va respondre Demetri. Avui a arribat a casa.\n– Vaja regal !! Un gos pollós, ple de puces.\n– El Floquet no és un regal, ni té puces- els hi va dir. El meu gosset és un més de casa i\nno pas una joguina per arraconar.\n– Au va, no ens molestis !! Ja pots marxar cap a casa teva, amb aquest gos pollós. Nosaltres\nens anem a jugar amb la consola i amb l’ordinador nou i després farem una volta amb\nbicicleta. Això, sí, són regals ! I no com tu, mocós !\nEl Floquet és va quedar mirant a Demetri, amb els seus ulls de mel, com si entengués\naquelles paraules, tan feridores, que van encongir el cor del seu millor amic.\nEn Demetri no va explicar, als seus pares, el que aquells nois li havien dit. No volia posar\ntrista a la seva mare. Ell estava molt feliç amb el seu gosset i no volia que res entorpís\nla felicitat de casa seva.\nMancava molt poc pel dia de Reis i els pares d’en Demetri, el Xavier i la Laura, estaven\nmolt emocionats. Volien que aquell dia fos molt especial per a ell. El Xavier, havia demanat\nque aquell any, els Reis, no passessin de llarg de casa seva. Per això, s’havia esforçat\nmolt a la feina perquè estiguessin contents.\n– Per cert, ja has fet la carta als Reis, fill ? Li va preguntar, el seu pare.\n– Sí, pare. Avui, mateix, l’acabo de fer.\n– I, què has demanat ? – li va preguntar, la seva mare.\n– Espero que els Reis em portin el que he demanat doncs, només vull una sola cosa – els hi\nva dir, molt seriós.\nAquella nit, en Demetri, se’n va anar a dormir molt aviat. El Floquet es va arronsar als\nseus peus, i tots dos és van adormir plegats.\n– Per fi !! El dia de Reis ha arribat !!! – cridava, Demetri, escales avall.\nEl gosset Floquet bordava i saltava d’un cantó a l’altre de la casa. Ja no nevava i el dia\nera molt assolellat.\nEn Demetri va baixar corrents cap al menjador i no va veure cap paquet però, això no era el\nque més l’importava. Se’n va anar cap a la cuina, i va trobar la seva mare taral·lejant una\ncançó, mentre preparava l’esmorzar.\n– Bon dia, fill. Ja t’has despertat ? Avui, de bon matí, ha vingut el metge a casa, i m’ha\ndit que gairebé estic curada.\nEn aquell moment el Xavier va entrar a la cuina, i li va explicar a Demetri que estaven molt\ncontents per aquella noticia.\nTots tres és van fondre en una forta abraçada.\n– Bé Demetri, que no mires si t’han portat alguna cosa, els Reis ? – li va dir, el Xavier.\nDe vegades, el Reis deixen les coses fora de casa.\nTot encuriosit, en Demetri, va sortir fora, al pati de la casa. Al fons, en un costat, hi va\nveure un paquet molt gran, embolicat amb un paper molt lluent de color vermell i plata.\n– Va, noi !! Sembla que això és per a tu – li van dir, els seus pares.\nDamunt el paquet hi havia escrit el nom de: DEMETRI, amb lletres molt grans, i amb el cor\nbategant més que mai, va esparracar el paper.\n– Una bicicleta !!! Una bicicleta !!! Els Reis m’han portat una bicicleta, pares !!!\n– Què ? T’agrada, Demetri ? Li van preguntar, els seus pares, plens de felicitat.\n– M’agrada molt. Ara podré anar amb bicicleta a l’escola i fer una volteta amb el Floquet,\nquan acabi els deures.\nEl poble on vivia en Demetri, molts nens anaven amb bicicleta a l’escola perquè no hi\nhavia gaire cotxes.\n– Però, jo només vaig demanar un regal i m’han portat dos. Potser va ser per les notes, va\n– Per què ho dius això, fill ? Nosaltres només en veiem un, de regal.\n– No, pares. En tinc dos, i el millor no és la bicicleta.\nTot dient això, en Demetri, va pujar al damunt de la seva nova bicicleta i se’n va anar a\nfer la seva primera volta, amb el Floquet al darrera.\n– Ara vinc, pares. Me’n vaig a fer una volteta.\nEl Xavier i la Laura van entrar a casa, i es van asseure davant la llar. Feia un dia clar\nperò bastant fred.\nAl cap d’una estona, la Laura va començar a parar la taula pel dinar. En treure les coses\nque hi havia al damunt, hi va trobar la carta que el seu fill havia escrit als Reis.\nLa carta no estava tancada del tot i, com que el Demetri els havia dit que ell només havia\ndemanat un regal, va sentir la curiositat de saber quin era el regal que el seu fill havia\nEls ulls del Xavier i la Laura es van omplir amb llàgrimes d’amor i de joia, quan van llegir\nVull que em porteu : “ SALUT PER LA MARE “\nMARIA CONSOL FORS I VILASECA ( Desembre 2009 )\nCATÀNIES (CONTE DE NADAL)\nTrenta-cinc bosses de catànies. Eren suficients? N’hi hauria prou? En Pere creia que era massa i de sobres. Però jo no les tenia totes amb mi, depenia de com respondria la gent, si els pares portaven els seus fills, si hi col·laboraven. L’Enca havia fet la seva feina com a tècnica de Joventut, la Berta com a tècnica de Cultura i en Lluís a l’àrea de Benestar Social. Però res garantia l’èxit de l’empresa. Jo ho sabia i en Pere ho sabia millor que jo dins l’àrea d’Economia, però qui realment se la jugava era jo com a alcalde. La meva obligació, però, era dissimular l’angoixa i la incertesa, fer palès el meu convenciment en el projecte, tirar endavant la iniciativa fins a les últimes, avui, dia de Nadal, i que la sort del govern local, o sigui principalment la meva, i el compromís dels nostres ciutadans anessin aparellats.\nLa Pilar venia tota mena de dolços i llaminadures en la seva botiga cèntrica. “El Paladar Ensucrat”, era el nom del local. Hi podies trobar de tot i més: bombons, caramels, xocolates, coques, txutxes, confits, bunyols, flaons, pastes, pastissos, brioixeria, galetes, fruites seques, formatges, tartes franceses com creps i soufflés, púdings, postres gelades i sorbets. Però entre tota la varietat jo vaig optar per la catània, un dolç el·laborat amb ametlles torrades i caramel·litzades, cobert amb avellana i llet i pasta d’ametlla i després recobert de nou de pols de xocolata i sucre refinat. La Pilar em va recordar el sentit especial que tenia aquest dolç en la meva vida i en Pere somreia amb l’explicació:\n––La meva mare et va regalar una bossa de catànies quan eres us vailet. M’ha contat milers de vegades la història d’un nen despert, el nostre futur alcalde, que un dia es va presentar amb un pal a la botiga i no duia ni un ral a les butxaques. Era un nen molt pobre, brut, amb pantalons curts i una camisa de quadros que quan era neta devia ser grisa tirant a lila; i portava una boina de color marró fosc que li tapava els ulls de tant abaixada. El nen va demanar caramels però aclarí que estava més pelat que el cul d’una mona, paraules que van fer molt riure a la senyora Margarita. Però amb aquest pal, advertí el vailet, faré màgia.\n––Ah, si? Quina mena de màgia fa el teu pal ––es va admirar la senyora Margarita.\n––Deixeu-me tocar qualsevol recipient, senyora Margarita, i us diré el nombre exacte d’unitats del seu contingut. A l’escola trec bones notes en mates.\nIntrigada per la proposta, la senyora Margarita agafà un cistell, el de les catànies, i li va dir que podia tocar-lo amb el seu pal. Si n’encertava el número exacte de catànies que hi contenia, li’n regalaria una bossa plena com a premi i cortesia d’aquell ja llunyà Nadal del cinquanta-sis. Tal dit tal fet, tres-cents vint-i-set va ser la quantitat exacte que va citar el minyó. I des d’aquell dia i fins que la senyora Margarita va retirar-se del negoci, el petit Ivan va ser el centre d’atenció d’uns clients que omplien la botiga atrets per la notable virtut del futur alcalde.\nEn Pere i l’Ivan van desitjar bon Nadal a la Pilar i van seguir el seu curs fins la Plaça Major. Els carrers estaven abarrotats de gent que anava d’ací d’allà amb les compres de Nadal. L’alcalde no negava la salutació a ningú, fins i tot a alguns disconformes amb la seva política municipal que giraven la cara en una altra direcció quan el veien passar. Ja ho tenia assumit, però li havia costat anys acceptar les reserves dels enemics polítics. Molta gent es passava el dia criticant-lo i no es ficaven en la seva pell, en el seu servei a la comunitat. Era fàcil jutjar sense implicar-s’hi en si tal o qual gestió era bona o dolenta, o escoltar aquells tòpics recurrents que deien que els polítics només es ficaven en política per les ànsies de poder i per embutxacar-se un bon sou.\nL’Ivan tenia l’oïda fina, podia escoltar converses a llarga distància per bé que sovint, per discreció, es feia el dissimulat. Però li agradava la rutina de la seva gent, els afers de cada dia, les converses que giraven, com escoltava d’alguns veïns, sobre les carxofes que havia bullit la Maria, ho explicava a la Ramona, i després les havia amanit amb una vinagreta que la filla gran assegurava que eren tan bones com sempre; en Dídac no acabava de trobar la manera d’arreglar bé la bateria del cotxe, cada dues setmanes li portava problemes i el seu cosí Bernat recordava el vell Citroën que també li donava maldecaps, al final el BMW, més bé de preu que el Nissan, va ser millor compra; la Tània renyava la seva germana petita, la Laia, perquè sempre li agafava les gomes del cabell, això sí, les de colors, ni les negres ni les blanques, home, ja està bé!; en Benet aconsellava al seu amic Joan Lluís que a la Botifarra s’hi jugava amb més punyeteria, i en Joan Lluís s’agitava nerviós perquè és que, mira, jo em penso, i t’ho dic ben clar, que en Marcel Casamitjana fa trampes, es coneix les cartes, les doblega una mica o jo què sé com s’ho fa; la Mara parlava a la Josefa i la Daniela del congrés d’assistència a les persones jubilades sense recursos, vas veure quina cara feia en Gironí Llorca? S’avorria, el beneit, i va tenir la barra de fer una dissertació d’hora i mitja que l’ultima mitja hora fins i tot ell s’avorria a si mateix. I entre aquests veïns i altre gent que passava, l’Ivan va comptar en un carrer vint-i-nou persones. No, vint-i-vuit. Un home entrava en una pastisseria. No, trenta, dues noies en sortien. I en aquest joc de comptar de la infantesa s’entretenia l’alcalde quan en Pere li advertí que dos coneguts s’aproximaven a ells:\n––Bon Nadal, alcalde Garriga. Cap a la plaça?\nEra la Sílvia, infermera de l’ambulatori.\n––Bon Nadal, Sílvia, hi anem de dret. S’ha recuperat el teu home de l’operació al turmell.\n––Aviat deixarà les crosses. Espero que hi pensi, d’anar a la plaça. Bé m’ho ha recordat aquest matí, que s’hi volia deixar caure amb una capsa de videojocs per a la Play. Ja saps que aquests dies va molt atrafegat a la botiga, però ja li he dit que ha d’acompanyar l’Albert, a veure qui rebrà el seu poema.\nAllò era el que veritablement amoïnava l’alcalde. L’Ivan Garriga temia, per sobre de tot, no aquells que criticaven i s’oposaven a la seva política, sinó la no implicació d’aquells que podien creure en el seu projecte, com ara la família de la Sílvia, que no eren votants del seu partit però sí acudien amb assiduïtat als actes que es programaven des de l’Ajuntament. Temia que només hi acudissin quatre gats a la plaça. Tota aquella gent que veia pels carrers, coneguts i desconeguts, els que el saludaven i els que no, inclosos els que l’evitaven, sabien que s’hi faria en breus minuts? La Sílvia duia arracades, i exactament, en el carrer on s’havien aturat, sis més en duien, set, vuit, nou, set de nou, dues ja havien trencat cap a un altre carrer; també duia mocador al coll, com dues dones més, i una nena; pantalons, dotze dones, vint-i-tres homes; sabates sense tacó, totes les dones, curiós, un dia com Nadal hauria comptat més dones amb tacons, no devia ser moda de la temporada, per tant, en total, vint. Aquella gent anava amb bosses de compra, regals de Nadal s’intuïa per la seva expressió, però quants pensaven participar d’un gest solidari?\n––Portem bosses de catànies per la mainada que vingui a la plaça i llegeixi en públic un poema. Òbviament també per als que no llegeixin ––va dir en Pere ensenyant a la Sílvia les bosses que carregava.\n––Trenta-cinc bosses. Són poques? Són moltes? ––demanava l’alcalde la opinió a la Sílvia.\n––Vós sou l’alcalde. És prou coneguda la vostra virtut en el càlcul, i aneu ben acompanyat d’un economista. Sé que et preocupa l’assistència de la gent, Ivan, he sentit a dir de gent que hi va a la plaça, a veure!\n––Si són poques bosses, direm els nens que comparteixin les catànies amb els amics.\n––Bona pensada, sentencià l’alcalde. En política la quantitat dels recursos és relativa, però la gestió dels mateixos recursos és capital.\n––Si haguessis dit aquesta frase en campanya potser hauria meditat el meu vot i us hagués votat ––bromejà la Sílvia i es va acomiadar d’ells.\nL’alcalde i el regidor d’Economia van arribar a la plaça. L’Ivan estava satisfet amb el resultat de l’estructura que es veia des de l’extrem oposat de la Plaça Major: un tió de fusta de grans dimensions, a ull, al seu ull clínic, quatre metres i trenta-tres centímetres de llargada per un i mig exacte de diàmetre, xifres que no diria mai que sabia en veu alta per no donar una imatge de sobrat. Una proesa de treball encarregat al personal de l’escola taller del poble amb un capital invertit modest, però tirat per la borda si la cosa no anava com havia d’anar. Hi havia uns pocs curiosos davant l’estructura, però era poca gent, i ningú duia res més que les mans ficades a la butxaca per protegir-les del fred. La canalla jugava ignorant la presència del tió que el personal estava acabant de decorar. Els músics preparaven els seus equips i l’escenari, els còmics s’estaven pintant per atreure la canalla, els tècnics de manteniment anaven feinejant d’un lloc a l’altre; i així tot l’equip treballava en la línia que ell i el grup municipal havien previst i calculat. Però se li plantejava el dubte de les trenta-cinc bosses amb les cent tretze, cent dotze, cent quinze persones que transitaven per l’àrea delimitada per la Plaça Major. Hi participarien poques o moltes?\nL’Enca, en Lluís i la Berta els esperaven al peu del tió. En Pere estava exultant amb el resultat, l’alcalde era més prudent. Però l’Enca, empesa pels ànims d’en Pere, proposà a l’Ivan que obrís la porta davantera del tió, la que feia de cap: una cara somrient amb dos ulls grossos dibuixats, com de manga, un nas que era un fardell de llana rosa, dues galtes pintades de vermelló, la boca era un somriure de traç negre i per barretina duia un gran mitjó blanc. Així que va obrir la cara del tió, l’alcalde va caçar al vol un grapat de cartes. El tió n’estava ple, d’un extrem a l’altre.\n––Són poemes, Ivan ––explicà la Berta––. Cada minyó del nostre poble n’ha fet uns quants. Són poemes solidaris, de pau, com vàrem acordar a la junta. L’Enca ha fet una bona feina (l’Enca va somriure) i la participació dels nens ha sigut exemplar. Falta que els seus pares s’hi sumin.\nAllò era el que atabalava l’alcalde, que els pares no s’hi sumessin. Per més inri, van aparèixer a la plaça en Gilbert Masnou i la seva colla.\n––Vénen amb ganes de brega ––sentencià en Pere––. Es podien quedar a casa aquests quatre. A veure quin una en porten de cap.\n––Seguiu treballant ––ordenà l’alcalde a tot el seu equip. S’havien aturat per assistir a l’encontre amb la colla de partidaris d’en Masnou, una gent que feia de la baralla el seu lema polític. Tot el que votava a favor l’equip de govern, ells ho votaven en contra; tot el que era en contra, ells a favor, no perquè es creguessin amb una raó diferent, sinó perquè era la seva manera de cridar l’atenció i de fer destacar el seu pensament extremista, radical en el pitjor sentit del terme i intolerant amb la pluralitat. No treballaven per al poble, sinó contra l’alcalde, per l’anhel de poder, i amb un discurs d’ultradreta. Van deixar davant l’alcalde i en Pere vuit cabassos plens de carbó, i no precisament de sucre.\n––Els nens, quan s’han portat malament, els reis els porten carbó ––va dir en Masnou per fer riure la seva colla. I reien amb una falsedat que emprenyava en Pere, però l’alcalde no deixà que es posés davant seu, volia parlar ell:\n––Aleshores espereu el dia 6 de gener, que és quan vénen els reis, i torneu a portar aquest carbó ––va dir l’alcalde, i ara els que reien eren els del seu equip. En Masnou era pel cap baix un pam més alt que l’Ivan, tot i que també un tros més prim. Els cabells engominats, grisos, sempre se’ls pentinava endarrere, així com l’alcalde els duia amb clenxa. L’alcalde amb abric marró i bufanda negra, i l’altre amb gavardina negra i pantalons de pana blaus. En Pere ja estava acostumat a aquells duels, però amb tot no es va estar d’intervenir:\n––Masnou, fins i tot un dia tan maco com avui, Nadal, no us estimeu més participar d’un acte solidari com el del tió?\n––Solidari? ––es va burlar––. Repartiu el vostre sou entre els necessitats del poble i donareu una veritable imatge de solidaris.\n––Comença donant-ne exemple ––es defensà l’economista––. Tal diràs, tal faràs! El que guanyes com a regidor per què no ho reparteixes entre els que passen misèria, i n’hi ha que et voten? Nosaltres no discriminem ningú als menjadors socials i no tots els que atenem, contra el que puguis pensar, són immigrants. Però vosaltres preferiu el vot de l’odi, oi?\n––Mossega’t la llengua, llepaculs, o t’hauré de fer una cara nova! ––va dir en Masnou acostant-se amenaçadorament a en Pere amb els seus tres guardaespatlles. La gent s’anava acostant al tió per veure com acabaria aquell enfrontament, adults i canalla. Però potser no era només per xafardeig i morbositat, pensà l’Ivan, en veient que la majoria de famílies anaven deixant caixes i cabassos al voltant d’en Masnou i la seva colla i, almenys a primer cop d’ull, no eren de carbó. Ja eren força famílies les que s’hi van aplegar i somreien i saludaven l’alcalde per bé que es miraven amb desconfiança el líder local de l’ultradreta i els seus acòlits. Com podia treure-se’ls de sobre l’alcalde? No hi havia cap manera de que els deixessin tranquils? La gent ja hi estava acostumada als numerets d’en Masnou, però el dia de Nadal, home, s’ho podien estalviar.\n––El tió solidari és un fracàs, Garriga ––va dir––. Com tota la teva política. Reien els seus companys. Compta els assistents. Entre canalla i gent gran no deuen haver-hi més d’una trentena.\nTenia raó, en Masnou, i això feria l’Ivan. Per arribar a la trentena d’assistents s’havien de comptar aquells quatre desgraciats, però així i tot manà encetar els actes i va ser amb naturalitat que en Masnou i els seus es van anar diluint entre el públic. Els còmics atreien la canalla i els seus pares, els músics animaven el jovent, els tècnics vigilaven que tot rutllés com havia rutllar i els regidors del govern i l’alcalde parlaven amb un ciutadà o altre. Va arribar l’hora dels parlaments. Per sort, els xiulets d’en Masnou i companyia no se sentien per sobre del volum dels micròfons. La Plaça Major es va anar omplint de moltes famílies que anaven molt carregades de lots amb diferents productes. Allò va donar una alegria immensa a l’alcalde, era un degoteig constant de gent que omplia la plaça, entre ells l’home de la Sílvia i el seu fill Albert; cada minut que passava unes quantes famílies més: quaranta, cinquanta, seixanta… I el compte no s’aturava. El nombre de gent que s’acumulava era proporcional al malestar que sentia en Masnou, visiblement enfurismat; d’altra banda, li era propi estar-ho. Els còmic van repartir les bosses de catànies entre la canalla i com l’alcalde havia temut, van resultar ser poques, però s’ho van manegar de manera que tota criatura tastés si més no unes quantes.\nL’Enca agraí a diversos col·laboradors la seva participació en el tió solidari i a tots els nens i nenes del poble per haver escrit poemes de pau i solidaritat. Els còmics pujaven algunes bosses plenes de cartes tretes del cul del tió, cosa que va fer molt riure a la mainada, i alguns nens van pujar a l’escenari per llegir poemes a l’atzar, de companys seus. Fins i tot va coincidir que una nena va llegir un poema propi, i va dir unes paraules molt boniques que arrencà aplaudiments de totes bandes:\n––Per Nadal hem d’ajudar els nens pobres i els seus pares i germans perquè els ajudin amb menjar i roba. Jo els dedico aquest poema perquè tinguin alegria i juguin tot el sant dia!\nLa Berta i en Lluís van explicar al públic que els tècnics anirien repartint poemes a canvi dels lots solidaris i així es va anar fent durant tota la tarda. El tió solidari va ser tot un èxit. La Plaça Major era plena de gom a gom i en Masnou i els seus acòlits es mossegaven la llengua vist, objectivament, l’èxit del projecte. Però va veure una oportunitat de protagonisme quan l’alcalde va fer la cloenda de l’acte en persona. Va pujar a l’escenari mentre ell parlava:\n––Veïns i veïnes ––deia l’Ivan–– és emocionant comprovar la gran participació que hi ha hagut al tió solidari. El meu agraïment de cor és per a tothom que hi ha participat, especialment a les famílies que esperen rebre els productes que bonament els feu arribar sense ànim de lucre, perquè tinguin un Nadal com Déu mana. Gràcies a totes i a tots, i que el tió us sigui tan benvolent a vosaltres com ho serà per aquestes famílies que pateixen en silenci però a les quals, gràcies a vosaltres, aquest Nadal somriuran una mica.\nVa haver-hi grans aplaudiment que en Masnou tallà de cop prenent-li el micròfon de les mans:\n––Com us podeu creure aquest tros d’ase? Tot el que ell fa és amb ànim de lucre, si no és així, que en doni mostres amb dades objectives.\nSilenci general. L’alcalde li va donar les dades que demanava:\n––Vols dades, Masnou? Quants carbons diries que hi ha exactament en els cabassos que has portat?\n––M’estàs vacil·lant ––protestà l’ultradretà.\n––I ara! Si comptes exactament el nombre de persones que ens escolten a la plaça i somriuen perquè han contribuït a donar sentit autèntic al Nadal, en fan ni més ni menys que quatre-centes noranta-set, que és exactament el nombre de carbons que hi ha repartits als vuit cabassos.\nFos veritat o fos mentida la dada, els ciutadans van aplaudir l’alcalde amb entusiasme i en Masnou es va retirar humiliat. Començà de comptar els carbons amb els seus tres ajudants però la tasca era feixuga i la gent se’n reia, de manera que ho van deixar estar. Llavors en Pere va pujar a l’escenari i apagà el micròfon per demanar a l’alcalde:\n––Tot el poble sap el teu do amb el càlcul ràpid a ull, però els has donat una dada certa?\nL’alcalde va riure i va respondre:\n––Pots posar la mà al foc que hi ha exactament quatre-centes noranta-set peces de carbó als cabassos. Ara que, de gent, amb els que arriben i marxen de la plaça, no en sé el nombre exacte, però mira quina gentada. N’hi deu haver més del doble de la xifra que he dit, Pere! I tots participen del tió solidari, és a dir que aquest Nadal no hi haurà cap família del poble a la qual el tió no li cagui torró.\nclapejat de núvols i tenyit de tristor.\nSeràs neguit de vent, desdibuixat de pluja,\nque portaràs records del passat;\ntebior de cendres que encara escalfen.\nUn oreig suau i fresc de muntanya\nesmicolarà el trist silenci;\ncridòria de coloms, plomes tendres,\nvestiran d’ales el pensament;\ngaltes acolorides, amb roses d’aire,\nemplenaran de flaire el sentiment.\nM’endinsaré somnis endins,\ncreixeré el pensament de calma\ni amarada de tendresa,\nno gosaré fondre joies nacrades\nni parlar de blavors llunyanes.\nSerà els temps qui els parli\nde ferides, malsons i esgarrapades.\nel goig del pessebre i les nadales.\nem sentiré lluny…i aquí.


L’exconseller de la Presidència i el d’Exteriors obren avui la quarta jornada del judici al Procés (Maiol Roger)\nL’exconseller de la Presidència i el d’Exteriors obren aquest dimarts la quarta jornada del judici al Procés\n5 min. Barcelona 18/02/2019 23:21\n651x366 Raül Romeva, Oriol Junqueras i Jordi Turull el 29 de setembre del 2017 mostrant les urnes que es farien servir en el referèndum. / CRISTINA CALDERER Raül Romeva, Oriol Junqueras i Jordi Turull el 29 de setembre del 2017 mostrant les urnes que es farien servir en el referèndum. / CRISTINA CALDERER\nL’octubre del 2017 és d’infaust record per als serveis secrets espanyols. Ho va reconèixer l’aleshores cap del CNI, Félix Sanz Roldán, gairebé un any després. Va explicar que hi havia “cares llargues” entre els seus per l’èxit de l’1-O, després de setmanes rastrejant Catalunya buscant unes urnes que no apareixien. El primer cop que van poder veure’n una la va treure el Govern. En una imatge entre el desafiament a l’Estat -que prometia frenar el referèndum- i l’escarni per la impotència judicial, el vicepresident, Oriol Junqueras; el conseller de la Presidència, Jordi Turull, i el conseller d’Exteriors, Raül Romeva, van ensenyar al món el cobejat objecte.\nTurull i Romeva tenen el torn aquest dimarts davant el Tribunal Suprem en la segona setmana de sessions. Després de la declaració política de Junqueras i la batalla amb el fiscal de Joaquim Forn, és el moment de dos exconsellers que també seguiran estratègies diferents: previsiblement Romeva només respondrà al seu advocat (Andreu Van den Eynde, el mateix que Junqueras), mentre que Turull ho farà també a les acusacions, excepte a Vox.\nL’exconseller de la Presidència obrirà el foc amb la promesa de no penedir-se de res i reivindicar l’1-O i la DUI del 27-O. Declara davant del Tribunal Suprem com a exconseller, tot i que va intentar fer-ho com a president en funcions: els vots en contra de la CUP van impedir la seva investidura la vigília d’entrar a presó per segona vegada.\nLa carrera política de Turull és la d’algú sempre disposat a qualsevol missió que li encomani el partit. Va accedir a la conselleria de la Presidència sense experiència governamental prèvia i exclusivament per fer-se càrrec dels preparatius del referèndum, després que Neus Munté renunciés al càrrec (amb altres consellers) perquè discrepava de l’estratègia. Turull, fins a aquell moment encarregat de la feina bruta parlamentària (la tasca de flagell, primer del tripartit i després de l’oposició), feia un pas endavant per garantir l’1-O.\nRomeva, en canvi, estava cridat a tenir un paper principal en la legislatura des del començament. Ell va ser l’escollit com a figura de consens per representar la unitat independentista a Junts pel Sí. Antic eurodiputat per Iniciativa, el perfil de Romeva era l’ideal, segons els impulsors de la coalició, per il·lustrar la idea d’eixamplar la base. Des d’Exteriors, Romeva assumia la tasca d’explicar-se al món, de teixir unes complicitats que mai es van traduir en reconeixements, però sí en comprensió i oferiments de mediació. Ell i Turull porten els mateixos dies a la presó, una “eina política”, en opinió de Romeva: “La nostra presó ha de servir per mostrar la feblesa d’un projecte democràtic fallit i d’un estat amb importants deficiències jurídiques i sobretot polítiques”, va escriure en un article a l’ARA.\nDavant del tribunal s’hauran de defensar pels gestos, les accions i les decisions. La Fiscalia els demana 16 anys de presó i els situa un graó per sota dels que considera principals responsables de la presumpta rebel·lió: Junqueras, els Jordis i Carme Forcadell. A Romeva li busca les pessigolles per l’acció exterior, dirigida a la projecció internacional del Procés. El fiscal recorda els 35 milions de pressupost que tenia la seva conselleria i assenyala despeses concretes del Diplocat, les pàgines web internacionals i els observadors.\nTurull també haurà de justificar algunes factures, especialment les que es refereixen a la publicitat institucional, que depenien del seu departament. El ministeri públic assenyala la inserció publicitària a la premsa internacional sobre una conferència sobre el Procés (127.810 euros) i contractes amb la CCMA de 93.000 i 184.000 euros.\nRull i la imatge del 155\nLa sessió d’avui començarà a dissipar un dels principals dubtes que planen sobre el judici: com s’arribarà a la campanya electoral. Segons diferents fonts de l’entorn dels presos i del Suprem, la intenció del president del tribunal, Manuel Marchena, és accelerar els interrogatoris dels encausats, fins al punt que podrien arribar a declarar els 10 que falten aquesta mateixa setmana.\nVan den Eynde assegura que Romeva "no té gaires incentius" per respondre a l'Advocacia i la Fiscalia\nSi Marchena imposa un ritme frenètic, avui podria arribar a declarar l’exconseller de Territori, Josep Rull, a qui la Fiscalia també demana 16 anys de presó. A part de la seva tasca com a membre del Govern de l’1-O, l’assenyala per haver impedit que un vaixell de la policia atraqués a Palamós i haver-ne tret pit.\nSi la imatge de Junqueras, Romeva i Turull és la que va enfurismar l’Estat en la prèvia de l’1-O, la de Rull al seu despatx amb el 155 ja en marxa és l’última d’un membre del Govern abans de desfer-se entre l’exili i la presó. Avui els tres, amb els altres nou processats, seguiran al banc dels acusats. El que no va poder resoldre en el seu dia un servei secret superat ho intenta resoldre ara el poder judicial.


Comissió de Joves del Coll: Nota de premsa: Festa Major del Coll 2016\nNota de premsa: Festa Major del Coll 2016\nCom l’any passat, la Festa Major del Coll arriba la primera quinzena de juny, i aquest any durarà concretament del 3 al 19 de juny. Com ve sent habitual, des del barri del Coll, zona Nord del Districte de Gràcia, s’aposta fort per una festa dirigida a tots els públics, amb activitats i concerts potents i gratuïts. Una interessant oferta musical i cultural en un paratge privilegiat, dins de Barcelona, delimitat per la Creueta del Coll, la Muntanya Pelada i el Parc Güell.\nOrganitza i col·labora: Comissió de Joves del Coll, Malèfica del Coll, Esplai Sant Jordi, AE Jaume I del Coll, Assemblea de Festes Alternatives Coll-Vallcarca, Associació de Veïns Coll-Vallcarca, Centre Cívic El Coll - La Bruguera, Casal de Joves del Coll, Casal Infantil del Coll, Grup d'Estudis Coll-Vallcarca, Alberg Mare de Déu de Montserrat, Coral Mare de Déu del Coll, Grup Artístic Zô3, Amalgama Espai Creatiu.\n4ª EDICIÓ DE LES BARRAQUES DEL COLL\nDonarà el tret de sortida el seu plat fort, les Barraques del Coll, un format festiu estrenat al 2013 amb gran èxit i que es durà a terme el divendres 10, dissabte 11 i diumenge 12 al Parc de la Creueta del Coll.\nCom ja és tradicional l’inici de Les Barraques serà divendres 10 a les 19h al parc de la Creueta del Coll amb el Pregó inici de festes, aquest any a càrrec de Carme Porta, veïna del barri i actriu; i la passejada de Sant Vinet del Coll. Divendres 10 el patró de les nostres festes beneirà a ritme de tabalada a tothom que s’apropi. La rua de Sant Vinet sortirà del del Parc de la Creueta del Coll a les 19.10h.\nA la nit, a partir de les 21h, la festa continua al Parc de la Creueta del Coll, amb el final de la processó de Sant Vinet i l’inici dels concerts dels grups Los Madalenas, Chocadelia Internacional i E.A.M. Abans de les seves actuacions, entre elles i al final d’aquestes, la festa anirà a càrrec dels punxa discos de les diferents Barraques.\nLa festa de Barraques continuarà dissabte 11 de juny amb un gran programa d’activitats vàries per a totes les edats des de les 9 del matí. Torneig de bàsquet 3 x 3 solidari a les pistes poliesportives; torneig de petanca al parc de la Creueta; a les 18h al mateix parc hi haurà la gran festa de l’escuma per a totes les edats al parc de la Creueta, per a refrescar-se i combatre la calor; i a les 19h podrem veure una exhibició de Melbourne Shuffle a la barraca de la comissió de joves.\nA les 20h, des del Parc de la Creueta del Coll, sortirà un Tabalada que finalitzarà a la Plaça Salvador Allende, on s’iniciarà un Correfoc pels carrers del barri a càrrec de la Malèfica del Coll i colles convidades, amb final al parc de la Creueta del Coll.\nA les 22h, just després del correfoc, la festa al parc de la Creueta del Coll seguirà amb les actuacions musicals de Los Tunantes, continuarà a ritme ska i reggae del grup de versions Sybarites i finalitzarà amb l’actuació a l’escenari de Xana Blue. Després de la seva actuació, la música i la festa continuaran amb els punxa discos de les diferents Barraques.\nI per tancar el primer cap de setmana de festes, diumenge 12, a partir de les 12h, el Parc de la Creueta del Coll es convertirà en un gran circ amb el Festival d’Arts Escèniques per la transformació social "Fem-ho Fàcil", amb un munt d’activitats lúdiques infantils i familiars i la creació d’un mural col·lectiu a càrrec d’Amalgama. A les 14h, es realitzarà el dinar popular de festa major i després continuarà la festa amb una Batucada a les 16h amb la Banda Mandanga i a les 16.30h amb Cabaret, on podrem gaudir d’una tarda pelna d’humor, imaginació i diversió.\nOrganitza i col·labora: Comissió de Joves del Coll, Malèfica del Coll, Esplai Sant Jordi, AE Jaume I del Coll, Assemblea de Festes Alternatives Coll-Vallcarca, Amalgama Espai Creatiu, Casal Infantil del Coll.\nFacebook: Festes Joves del Coll\nXIIIª EDICIÓ DE LA COLL REGGAE SOUND SYSTEM AL MIRADOR DE JOAN SALES (PARC GÜELL)\nEl dissabte 18 de juny en motiu de la Festa Major del Coll 2016, es celebrarà al Mirador de Joan Sales (Parc Güell), a partir de les 22h, la 13ª edició de la Coll Reggae Sound System. En aquesta edició es contarà amb els selectors residents i habituals de la festa reggae de referencia a Barcelona.\nA més, a partir de les 18h, es podrà gaudir de la Reggae Kids, una festa per tots els de casa al més pur estil jamaicà, amb roda de percussió amb estris de cuina, animació infantil d’iniciació al reggae, taller de titelles i trenes de colors, i Disco-Reggae amb el PD’s Genis “Genius” Trani.\nPrograma complet de la Festa Major.\nNota de premsa en versió PDF.\nrafaeliahaack ha dit...\nThe Closest Casinos to Harrah's Resort Atlantic City\nThe cheapest way to get from The Closest Casinos to Harrah's 상주 출장안마 Resort Atlantic City 영천 출장마사지 costs 밀양 출장마사지 only $1, and 제천 출장안마 the quickest 제주 출장샵 way takes just 4 mins.\n5 de març de 2022, a les 1:42\nWhere To Bet On Boxing. It's a sports betting event 출장샵 in which you bet on herzamanindir.com/ the outcome kadangpintar of 바카라 사이트 a game. In the boxing novcasino world, each player must decide if or not to\n1 d’abril de 2022, a les 8:46


L'homofòbia mereixia un titular - Opinió de Vicent Canet\nL’homofòbia mereixia un titular\nEn la meua opinió, el cas Abil haguera estat una oportunitat per visibilitzar en els mitjans tants i tants casos de violència LGTBfòbica, per fer context des d’una sensibilitat per la igualtat i contra la discriminació que pateix el citat col·lectiu. Fins i tot, s’hauria pogut debatre públicament en els mitjans, arran d’aquest cas, sobre si són efectives les (escasses) polítiques contra la violència LGTBfòbica que estan en bolquers en aquest país. I avaluar sobre si cal reforçar-les o no. Els observatoris català i madrileny fa anys que denuncien situacions LGTBfòbiques sense que tinguen un abordatge molt més enllà del dia de la presentació de dades o es tracten puntualment en dies com el 17 de maig (dia internacional contra la LGTBfòbia) o el 28 de juny (dia de l’orgull LGTB). Siga com siga, resulta sorprenent també que un crim tan brutal tingués en aquell any tan poca repercussió en els mitjans d’àmbit valencià, català o estatal. Més quan l’Observatori Contra l’Homofòbia de Catalunya n’ha fet denúncia pública tot i que en aquesta ocasió no va assolir la repercussió d’altres casos.\nMarxa a Berlín per l’alliberament del periodista alemany Deniz Yücel empresonat a Turquia


Premsa - Les primeres Festes d'Estiu de Palma se celebraran del 20 de juny fins al 3 de juliol\nLes primeres Festes d'Estiu de Palma se celebraran del 20 de juny fins al 3 de juliol\nFrade: "Hem dissenyat activitats que permetin la participació dels ciutadans, de tots els públics i edats i que arribin a diferents llocs de la ciutat"\n"Inclouen diverses disciplines artístiques, com la poesia, el teatre i la dansa, a més de la música, activitats programades per entitats ciutadanes i des d'altres serveis municipals"\nPalma, 16 de juny de 2016.- La regidora de Participació Ciutadana i Coordinació Territorial, Eva Frade, ha presentat avui les primeres Festes d'Estiu organitzades per l'Ajuntament de Palma, aprofitant l'arribada del solstici d'estiu, que coincideixen amb les festes de Sant Joan i se celebraran del 20 juny fins al 3 de juliol.\nFrade ha explicat que "hem dissenyat activitats que permetin la participació directa dels ciutadans i que arribin a tots els públics i edats". Descentralitzar i portar activitats a diferents llocs de la ciutat és un dels altres objectius que s'han perseguit, segons la regidora.\nEl programa inclou diverses disciplines artístiques, com la poesia, el teatre i la dansa, a més de la música, activitats programades per entitats ciutadanes i des d'altres serveis municipals.\nEl model de Festes d'Estiu s'ha treballat a partir dels suggeriments i les propostes que han sorgit de la Comissió de Festes de Palma, "en un esforç conjunt entre les entitats ciutadanes i l'Ajuntament de perfilar i definir les festes, en general, que volem a la nostra ciutat", ha explicat Frade, que també ha desitjat que "aquestes festes siguin el sus a les festes d'estiu de la gran part de les nostres barriades".\nEntre altres actes estan inclosos dins el programa la Nit de Sant Joan; l'Esclataventura, un conjunt d'activitats dirigides a infants i famílies que se celebrarà al parc de la Mar dia 24 de juny; el cicle "Les altres veus", un espai de música interpretada per dones i que vol ser un homenatge a les grans dones de Palma i que també inclourà dues rutes guiades; el Passejart, una mostra de microteatre i dansa, o el Trecabarris, la gimcana popular que enguany se celebrarà dia 25 de juny pels carrers del barri de Pere Garau. Una de les novetats és el concurs gratuït i obert a tothom de playback i karaoke PalmaTalent, que viurà la seva gran final dia 2 de juliol al parc de la Riera.\nEl pressupost total de despeses aproximat, incloent-hi activitats, serveis, instal·lacions, publicitat i assegurances, del programa de festes d'Estiu a Palma ha estat de 85.000 €. L'any passat el pressupost va ser de 60.000 €, però només va incloure les festes de la Mare de Déu de la Salut i la Nit de Sant Joan, per les dues setmanes plenes d'activitats d'enguany.\nData darrera modificació: 17 de juny de 2016


Enyorar (o no) Neymar (Jordi Costa)\nEnyorar (o no) Neymar\n3 min. 13/10/2017 22:35\n651x366 Enyorar (o no) Neymar / FERNANDO BIZERRA JR. / EFE Enyorar (o no) Neymar / FERNANDO BIZERRA JR. / EFE\nEntenc que Valverde posi èmfasi en els resultats obtinguts fins ara pel Barça. És just perquè tan cert és que ha tingut un calendari inicial benèvol com que el mateix Atlètic de Madrid ve de deixar-se punts a Leganés. Però tampoc no val fugir d’estudi: el duel del Metropolitano ens donarà una imatge més nítida del nivell real de l’equip en grans cites, i especialment contra un rival que li és sistemàticament incòmode, al Barça.\nParlant amb Iniesta aquesta setmana, el capità resumeix el viatge de l’equip des de la temporada passada cap al present com la pèrdua d’un extrem de referència a la banda esquerra -Neymar- que ha permès recuperar la figura d’un quart migcampista. Aquesta transició, que en cas de consumar-se hauria de satisfer els que gaudíem més del Barça dels migcampistes que del Barça del trident, no tinc clar que sigui la millor recepta per al partit d’avui.\nCrec que Valverde repetirà la idea de Lisboa, un 4-4-2 amb Sergi Roberto ajudant a protegir defensivament una de les bandes -i fixant Filipe Luis- per evitar que l’Atlètic de Madrid pugui córrer al contraatac amb comoditat. I aquest és l’aspecte que no m’acaba de fer el pes del retorn al migcampisme del Txingurri: acumula una figura més al mig del camp, però no per afegir-hi talent -potser perquè no en té- sinó per aportar-hi capacitat de sacrifici defensiu i aconseguir que el duet Messi-Suárez pugui desgastar-se menys en fase defensiva, i fins i tot que es pugui despenjar per fer mal en atac. Avui amb més motius tenint en compte que tots dos tornen d’una despesa física i emocional colossal per garantir-se el bitllet mundialista.\nDeia ahir Simeone que li sorprèn la velocitat amb què el Barça s’ha reinventat després de perdre Neymar. I estic d’acord que l’equip ha corregit algun dels vicis adquirits amb el trident. Però resulta que l’Atlètic de Simeone va ser, amb diferència, qui millor va trobar l’antídot al Barça de Guardiola, i això que aquell mig del camp sí que feia córrer la pilota de pressa. Però sovint es trobava que li faltaven elements ofensius desequilibrants per sorprendre la sempre ben col·locada defensa matalassera. De fet, Simeone també va dir que el Barça li recorda l’Athletic de Valverde afegint-hi Messi i Suárez, cosa que a mi no em sembla un elogi. És per això que em temo que avui el Barça trobarà a faltar Neymar. Igual que va passar a Lisboa, potser patirà menys en defensa, però haurà de confiar en l’estat de gràcia de Messi per arribar a Oblak i batre’l.


Enfocaments teòrics en sociologia: 2. Enfocaments del segle XX | Xarxes socials i llengües\nEnfocaments teòrics en sociologia: 2. Enfocaments del segle XX\t9 Març 09+01:00 2011\nAixí com els orígens de la sociologia són bàsicament europeus, durant el segle XX la disciplina s’estableix en tot el món i les aportacions més importants provenen d’Estats Units.\nGeorg Herbert Mead (1836-1931) ha estat una de les figures amb més influència en el desenvolupament de la teoria sociològica. Mead destaca la centralitat del llenguatge, i dels símbols en general, en la vida social humana. La perspectiva que va elaborar és la de l’interaccionisme simbòlic. Va prestar més atenció als processos socials de petita escala que a les societats com un tot.\nTalcott Parsons (1902-79) va ser el més prominent teòric de la sociologia americana de postguerra. Va contribuir, continuant la línia encetada per Comte i Durkheim, al desenvolupament del funcionalisme, que estudia la societat acudint a les diverses parts o institucions que la formen, les quals es combinen per assegurar a esta societat una continuïtat en el temps.\nL’estructuralisme vincula l’anàlisi sociològica amb l’estudi del llenguatge. El pensament estructuralista sorgeix en el camp de la lingüística, i Claude Lévi-Strauss (1908-2009) l’introdueix a les ciències socials, però els seus orígens es remunten a Durkheim i Marx.\nEl funcionalisme s’inicia amb Comte, i per a Durkheim és part central de l’anàlisi. El desenvolupament del funcionalisme modern es troba influenciat pels treballs dels antropòlegs. L’antropologia del segle XIX era especulativa i insuficientment documentada, amb fonts de dades provinents d’administradors colonials, missioners… Radcliffe-Brown (1881-1955) i Bronislaw Malinowski (1884-1942) sostenen que hem d’estudiar una societat en el seu conjunt si volem comprendre les seues principals institucions i explicar el comportament dels seus membres. Estudiar la funció d’una pràctica o una institució social és analitzar la contribució que fa a la continuïtat de la societat en el seu conjunt. La millor manera per a entendre-ho és l’analogia amb el cos humà, on un òrgan i la seua relació amb la resta d’òrgans fan la funció de manteniment del cos. És per això que Durkheim creu que la religió reforça l’adhesió de les persones als valors socials centrals, i contribueix a la cohesió social.\nLa versió del funcionalisme de Merton\nA través dels escrits de Parsons i Merton el funcionalisme “retorna” a la sociologia. Merton fa una versió més sofisticada de l’anàlisi funcionalista que la de Radcliffe-Brown i la de Malinowski, i l’adapta a l’estudi de les societats industrialitzades. Merton distingeix entre les funcions manifestes i les latents. Les primeres són intencionades. Les segones són conseqüències desconegudes pels participants. Per exemple, la dansa de la ploguda, té com a funcions manifestes de portar les plogudes, i com a funcions latents les de promoure la cohesió de la societat. Segons Merton, l’explicació en sociologia consisteix en extreure a la llum les funcions latents de les activitats i institucions socials.\nMerton també distingeix entre les funcions i les disfuncions. Els antropòlegs que analitzen societats simples poden concentrar-se en les funcions (cohesives), però l’estudi de les societats industrialitzades requereix l’anàlisi de les activitats desintegratives, que amenacen la cohesió social.\nMerton també percep que no sempre la religió fa papers funcionals, ja que quan hi ha diferents grups religiosos, per exemple, es poden produir conflictes socials que poden donar lloc a un augment del desordre social, com és el cas de les lluites entre protestants i catòlics.\nDurant molt de temps, el funcionalisme és la versió més rellevant de la sociologia, sobretot a Estats Units. En els darrers anys la seua popularitat s’ha reduït. Si bé no és el cas de Merton, altres pensadors funcionalistes com Parsons emfatitzen en excés determinats factors que afavoreixen la cohesió socials a expenses d’aquells que originen divisió i conflicte. Sovint els funcionalistes parlen com si les societats tingueren «necessitats» i «objectius», tot i que estos conceptes només tenen sentit quan s’apliquen als éssers humans individuals. Quan Merton explica que la dansa de la ploguda afavoreix la cohesió, no explica per què existeix «realment», a no ser que pensem que la societat «impulsa» els seus membres a actuar d’una manera «necessària» per evitar la seua desintegració. Però això no és així perquè les societat no estan dotades de voluntat o propòsits; només els individus en posseeixen.\nIgual que el funcionalisme, l’estructuralisme ha estat influït per l’obra de Durkheim, encara que la seua força naix amb el desenvolupament de la lingüística de Saussure. L’obra del lingüista suïs (1857-1931) va ser la font de les idees estructuralistes. Abans, l’estudi del llenguatge consisteix bàsicament en el seguiment dels canvis en el mode d’utilitzar les paraules. Segons Saussure, este procediment omet la característica central del llenguatge. El llenguatge consisteix en una sèries de regles de gramàtics i significació que «resideixen darrere» de les paraules, però que no s’expliciten en elles. Que en anglès s’use «-ed» per a marcar el passat dels verbs és una dels milers de regles gramàtics que tot parlant coneix. Per a Saussure, analitzar les estructures del llenguatge significa atendre a les regles que subjacen a la parla.\nQualsevol objecte que podem distingir pot ser utilitzat per a crear significats. La semiòtica és el camp d’estudi dels significats d’allò no lingüístic (els colors dels semàfors, per exemple). L’estudi de la semiòtica es pot fer en molts camps, com el de la moda per exemple. La roba no té sentit en sí mateixa, si no de la diferència que marca un tipus de roba en un moment concret. També el dol i la roba lligada s’hi relaciona.\nL’estructuralisme s’ha utilitzat més en antropologia que en sociologia, estudiant el parentiu, el mite o la religió. L’estructuralisme presenta una sèries de debilitats com a marc general d’anàlisi sociològica. Resulta molt útil per a l’anàlisi de la comunicació i la cultura, però la seua aplicació és menor per a aspectes pràctics de la vida social, com son les activitats econòmiques i polítiques.\nEsta perspectiva presta major atenció a l’individu actiu i creatiu. Des de Mead l’han aplicat multitud d’estudiosos, i ha estat el principal rival a Estats Units del funcionalisme. Igual que l’estructuralisme, l’interaccionisme simbòlic sorgeix d’una preocupació pel llenguatge.\nMead sosté que és el llenguatge allò que ens fa ser éssers autoconscients, i la clau d’això està en els símbols. Quan dominem un concepte, podem pensar en un àlbre, fins i tot sense veure’l. Per als interaccionistes simbòlics tota interacció entre individus comporta un intercanvi de símbols. L’interaccionisme simbòlic dirigeix l’atenció cap als detalls de la interacció interpersonal i cap el mode pel qual eixos detalls s’utilitzen per a donar sentit a allò que estan dient i fent els demés.\nEls sociòlegs que han estat influïts per l’interaccionisme simbòlic se centren en la interacció cara a cara en el context de la vida quotidiana. Erving Goffman (1922-1982) n’és un dels representants més assenyalats.\nUna crítica que es fa a l’interaccionisme simbòlic és la seua excessiva focalització en els fenòmens a petita escala, i les dificultats que troba l’enfocament amb els processos de major escala, que són els que emfatitzen les altres dues tradicions.\nLa divisió dels enfocaments teòrics en funcionalisme, estructuralisme i interaccionisme no és l’única classificació possible, i a més, el marxisme «trenca» la classificació. El marxisme té múltiples variacions, provinents de les idees de Marx. Es pot subdividir en tres tradicions, seguint les línies de les anteriors: la funcionalista (Cohen), l’estructuralista (Althusser). Pocs autors s’han encaixat en els marcs de l’interaccionisme simbòlic (Fromm, Marcuse). Els marxistes posen un major èmfasi en la divisió de classes, el conflicte, el poder i la ideologia, particularment oposats als estudiosos funcionalistes. Giddens és partidari de considerar el marxisme com un corrent de pensament que està impregnat de sociologia.\n1.\tEnfocaments teòrics en sociologia: 3. Dilemes teòrics « Xarxes socials i llengües - 10 Agost 10+01:00 2011\n[…] Enfocaments teòrics en sociologia: 2. Enfocaments del segle XX […]\n2.\tEnfocaments teòrics en sociologia « Xarxes socials i llengües - 10 Agost 10+01:00 2011\n[…] Enfocaments teòrics en sociologia: 2. Enfocaments del segle XX « Xarxes socials i llengües – 10 agost 10UTC […]


“Som una llista pensada per a la parròquia”\nALBERT TORRES, OBJECTIU COMÚ\nEl Candidat d’Objectiu Comú (OC), Albert Torres, ha estat dues vegades conseller del comú i es presenta "per estar al costat dels ciutadans"\nEl candidat d'Objectiu Comú (OC), Albert Torres\nActualitzada 02/12/2019 a les 09:23\nQuè representa per a la ciutadania de Canillo que hi hagi l’opció de votar entre dues candidatures?\nCom a mínim una segona opció política que fa vuit anys que els ciutadans no tenien.\nSempre s’ha dit que Canillo és una parròquia de dretes on no hi ha cabuda per a les opcions d’esquerra. És així? Per què?\nHistòricament alguna vegada hi ha hagut candidatures que s’han mostrat de dretes. La nostra llista no es defineix ni d’esquerra ni de dreta. El que volem és donar solucions als problemes de la parròquia.\nQuin és el seu projecte estrella per a la parròquia per al proper mandat?\nVolem proximitat amb els ciutadans. Volem resoldre les necessitats, com un pla d’urbanisme o projectes turístics adaptats a la parròquia.\nCap a on volen dur l’estació un cop aconseguit l’acord de dotze anys per mantenir la marca Grandvalira?\nL’estació ha de continuar amb el ritme que ha mantingut sempre i seguir amb la mateixa línia. Ha de continuar tenint bona qualitat i seguir amb el creixement, però de manera moderada i amb prudència, amb una gestió eficient dels recursos dels quals disposa.\nMantindrà la política de perseguir els pisos turístics il·legals iniciada per l’anterior equip comunal i la possibilitat de denunciar per part de la ciutadania?\nLa possibilitat de poder denunciar per part de la ciutadania, òbviament. El primer que farem és veure la magnitud del problema. És evident que en tot moment s’ha de complir la legalitat.\nEl Palau de Gel és una de les infraestructures que el Tribunal de Comptes assenyala que no són rendibles per si mateixes. Quins són els seus plans per a la instal·lació?\nLa primera cosa que hem de fer és renovar el contracte, que venç l’any vinent, i després enginyar un pla de gestió per saber com integrar el Palau de Gel a tot l’organigrama de la parròquia.\nQuè canviaria, de considerar que s’ha de fer, de la feina realitzada durant els dos mandats de Josep Mandicó?\nNosaltres no ens presentem per jutjar el passat. Ens presentem per a un mandat de futur.\nCanillo és la parròquia, amb un 19%, que té més desviació entre la població estimada per Govern i la registrada. Què pensa fer per tenir un cens més aproximat?\nEl cens ha de ser el real. Al final no ens hem d’autoenganyar. Els comuns hem de ser clars i honestos amb nosaltres mateixos.\nCanillo és la parròquia amb menys habitants d’Andorra. Està d’acord amb els diners que li toquen amb el nou repartiment de les transferències comunals?\nA les transferències comunals hi hem afegit molts capítols i n’hem tret d’altres per acabar arrodonint-ho al mateix import i la població ha augmentat. Per tant, el repartiment hauria d’incloure altres apartats.\nÉs favorable a canviar el sistema electoral a les comunals perquè les minories tinguin més pes?\nÉs competència del Govern. La llei podria estar modulada trobant maneres d’incrementar la força de la minoria a favor de la governabilitat.\nNom complet: Albert Torres Babot\nProfessió: prejubilat de banca\nEdat: 63 anys\nExperiència política prèvia: dues vegades conseller de comú\nEstat civil: ----\nEl brot de l'escola francesa augmenta a 11 positius\nConveni per estudiar el cultiu de cànnabis per a usos medicinals\nMònica Doria serà la banderera als Jocs\nL'examen de batxillerat d'FP s'ha de repetir pels mals resultats\n6.Els refugiats que van arribar el 2018 ja tenen...\n7.Indignació amb el coa per deixar fora els ...\n8.Tragèdia a la carretera amb dos morts i una ...\n9.L'FC Andorra accepta jugar al Comunal\n10.L'examen de batxillerat d'FP s'ha de repetir...\n1. Vuit ONG's del país podran finançar-se m...\n2. 'Porta'm amunt', el nou rètol instal·lat al p...\n3. Mònica Doria serà la banderera als Jocs\n4. Conveni per estudiar el cultiu de cànnabis per ...\n5. La piscina de La Mola obre aquest dissabte 26\n6. Contracorrent convoca una manifestació pel dia ...\n7. Amputen tres dits al ciclista resident Koen de...\n8. Marc Aguado jugarà una temporada més a l'FC A...\n9. Retencions a causa de les proves de la 21 Ports\n10. El brot de l'escola francesa augmenta a 11...


Acció Solidària Contra l'Atur, una entitat pionera al nostre país\nAquest dimarts es va presentar a Barcelona la memòria d'activitats del 2010 d'Acció Solidària Contra l'Atur. Una entitat que, sens dubte, mereix més reconeixement del que ha tingut i té actualment. ASCA és l’única entitat catalana i de les poques de l'estat que concedeix préstecs sense interessos a projectes que generen ocupació, sovint entre els col·lectius on més difícil és generar-la. A més, podríem dir que ells van ser els pioners en oferir els avui tan anomenats "microcrèdits" (petits crèdits que es demanen per comprar una furgoneta, una màquina de cosir o estris diversos, i que permeten engegar un negoci, en general, sense capacitat d’oferir garanties o avals).\nL'entitat porta a terme amb èxit la seva feina gràcies a l'esforç de més d'una trentena de voluntaris i les donacions privades de molta gent. Ara més que mai, la feina que fan entitats com ASCA és necessària, i així ho van fer palès aquest dimarts els seus responsables durant la presentació de la memòria. Oriol Romances, vicepresident d'ASCA, es lamentava: "l'any 2009 no vam dir que no a cap ajut puntual, en canvi, durant el 2010 vam haver de refusar-ne el 30% aproximadament". I no per falta de ganes, sinó de recursos. Els ajuts puntuals són un altre dels programes de l'entitat, i són aquelles ajudes pensades per cobrir necessitats puntuals com rebuts de lloguer, operacions mèdiques, bitllets d'avió... que sovint salven situacions crítiques de moltes persones.\nLes xifres de la memòria parlen per si soles: durant el 2010 van concedir préstecs i ajuts per valor de 917.258 euros, van ajudar a crear 264 llocs de treball i 800 persones es van beneficiar dels seus programes.\nLa gran part del pressupost es dedica a l'emprenedoria, col·laborant amb empreses d'inserció laboral. Un exemple destacat finançat durant l'any passat és la Central Biològica, una cooperativa que vol impulsar el consum de productes ecològics i responsables a Mataró.\nPodeu veure un altre exemple de finançament al següent vídeo: http://vimeo.com/22193871\nD'altra banda, ASCA sempre ha participat en les xarxes de promoció de les finances ètiques a Catalunya i avui presideix entitats com FETS, finançament ètic i solidari o l’Associació Projecte FIARE a Catalunya.\nUs animem a conèixer l’entitat i a sumar-vos a la seva base social.\nLlegir la memòria completa: http://www.acciosolidaria.cat/arxiusdivers/MEMORIA%20PDF%202010.pdf\nNúria Mateos, responsable de premsa de FETS-Finançament Ètic i Solidari\nUns altres valors per a una altra economia\nUna crisi injusta, les retallades socials i alternatives possibles


Camping Covadonga Cangas de Onis Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nCamping CovadongaSoto de Cangas s/n, Soto de Cangas, Cangas de Onis, Espanya - Veure al mapaNotable7,5Basada en25comentarisCamping CovadongaVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 24 fotosMolt bona ubicació 7,7Veure al mapa7,7UbicacióParticularitats que li encantaranbalcó/terrassa\nSobre l'allotjamentDescripcióDissenyat tant per oci com per negoci, Camping Covadonga està situat idealment a Soto de Cangas; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Amb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Camping Covadonga és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, instal.lacions per a minusvàl.lids, aparcament de cotxes, instal·lacions per a reunions i banquets , instal.lacions de barbacoa són només algunes de les comoditats que fan que Camping Covadonga sigui diferent dels altres hotels de la ciutat. L'ambient de Camping Covadonga es reflexa en cada habitació. calefacció, servei de despertador, escriptori, balcó/terrassa, insonorització són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com pesca, parc infantil, equitació, jardí, esports d'aigua (no motoritzats). Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Camping Covadonga no troba competidors en cap categoria.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaparell de televisióempolles d'aigua de cortesianeveraarticles de tocadorescriptoriplat de dutxabalcó/terrassaestris de cuinasala d'estarcafetera/teteraforn microonesservei de despertadorcalefaccióinsonoritzaciótelevisió de pantalla planaMostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar més


Mor als 80 anys Mons. Francesc Xavier Ciuraneta, bisbe emèrit de Lleida | Tarraconense\nMor als 80 anys Mons. Francesc Xavier Ciuraneta, bisbe emèrit de Lleida\nEl dia 11 de novembre, Mons. Francesc Xavier Ciuraneta Aymí, bisbe emèrit de Lleida, ha entregat la seva ànima al Pare, al seu domicili de Palma d’Ebre (Tarragona) a l’edat de 80 anys. Mons. Ciuraneta va ser bisbe de Lleida entre 1999 i 2007.\nMons. Francesc Xavier Ciuraneta Aymí nasqué el 12 de març de 1940 a la Palma d’Ebre, comarca de la Ribera d’Ebre, província de Tarragona i Bisbat de Tortosa.\nFou ordenat sacerdot el 28 de juny de 1964 a Tortosa. El 12 de juny de 1991 el Sant Pare el nomenà bisbe de la diòcesi de Menorca. El 14 de setembre del mateix any va rebre l’ordenació episcopal a la Catedral menorquina pel Nunci a Espanya Mons. Mario Tagliaferri.\nEl 29 d’octubre de 1999, el Sant Pare, Joan Pau II, el nomenà bisbe de la diòcesi de Lleida, prenent-ne possessió el 19 de desembre del mateix any a la Santa Església Catedral. El dia 8 de març de 2007, el Sant Pare va acceptar la renúncia presentada per Mons. Ciuraneta, per motius de salut, d’acord amb el cànon 401, 2, del Codi de Dret Canònic.\nDurant el seu pontificat, es va fer el nou edifici de Càritas diocesana, la remodelació de l’Acadèmia Mariana i la construcció de la Casa d’Espiritualitat, les parròquies de Santa Teresa Jornet i de Sant Antoni Maria Claret, ambdues a la ciutat de Lleida. Mons. Ciuraneta va ser l’ànima i impulsor de l’obra històrica “Arrels cristianes de Lleida”.\nL’any 2007 va rebre la Creu de Sant Jordi per part de la Generalitat de Catalunya. També aquest any va rebre la Medalla de la Ciutat de Lleida per part de la Paeria pel “paper important que ha tingut per a la ciutat en molts àmbits, com ara la recuperació de l’Acadèmia Mariana i en la seva trajectòria pastoral i científica a l’Institut de Ciències Religioses (IREL)”.\nPreocupat per la transmissió de la fe amb els seus escrits i paraules arribava al cor dels fidels. Va treballar molt per la recuperació del patrimoni artístic de la diòcesi de Lleida dedicant molts esforços i superant grans dificultats.\nLa Catedral de Lleida celebrarà la Missa funeral el dijous 12 de novembre a les 16.00 hores.\nLa Catedral de Menorca també celebrarà una Missa funeral per la seva ànima el dissabte 14 de novembre a les 11 hores. També ho farà la Catedral de Tortosa encara en una data per determinar.


barranc gavarra 14-04-2012 nyomvonal - Montmagastre, Catalunya (España)- GPS track\ncanyoneering (canyoneering nyomvonalak Spain → Catalonia → Montmagastre )\nbarranc gavarra 14-04-2012\n1 046 254 54\nUploaded 2012. április 16.\nLA NOGUERA:Coll de la Santa (ctra Ponts/Tremp) La Donzell-Serra Comiols-coll Comiols-pont Peracolls (túrázás)\nCollada de la Santa (túrázás)\nUn tomb per la Baronia de Rialb (hegyikerékpározás)\nCarretera del Forat de Bulí (terepjáró)\nm ferestec Minden jog fenntartva\nMegtekintve 1944 alkalommal, letöltve 25 alkalommal\ntrack per fer-lo amb un vehicle tot terreny i un utilitari(si el fem amb dos tot terreny ens estalviem una volta de 89km).\nhem començat molt amunt, durant la primera hora nomes fem dos rapels, en natural(el segon força delicat, nomes hi ha un petit arbre), el de la presa i la següent cascada de vint i pico metres. portar dues cordes de 30m. si comencem mes avall seguint altres ressenyes ens estalviarem molta malesa.\nhi han dues grans badines inevitables amb aigua podrida, la primera quan s'ajunta amb el barranc de carreu i l'altre mes avall.\na data d'avui les instal·lacions estan be, nomes en dues o tres ocasions de la part final, que es molt estreta, els sediments i troncs practicament les tapen o en dificulten la sortida. en un punt ens hem d'escolar per un forat al terra sense gaire dificultat.\nalerta per sortir de la marmita trampa, sortida evident per un forat abaix a l'esquerra(faig 1,83 i 95kg i m'he tingut que treure l'arnes per poder passar). amb molt de caudal haurem de fer filigranes per poder passar per sobre del gran bloc.\npoc després del túnel natural del riu rialb trobem un corriol per la dreta orogràfica. si l'agafem, després de pujar una mica fem cap a la pista asfaltada que ens portara al primer vehicle. ens estalviem una bona caminada sense gaire interès per dintre del riu. entre la pista asfaltada i l'inici del corriol hi ha un tram de camí on recomano aparcar el primer vehicle per caminar menys.\ncompte on posem les mans, tot i les glaçades del mati ja hi hem trobat escurçons.\nper mes info barranquismo.net\ninici pista 1er cotxe\nparquing 1er cotxe\ninici pista 2n cotxe 4x4\nparquing 2n cotxe 4x4\nrecollida 2n cotxe\ninici pista recollida 2n cotxe\ngran badina d'aigua podrida inevitable\ncorriol sortida dreta orografica\nmes o menys possible parquing 1er cotxe\nentrada cami possible parquing 1er cotxe\nSzia, ezt az érdekes nyomvonalat találta barranc gavarra 14-04-2012 https://hu.wikiloc.com/canyoneering-nyomvonalak/barranc-gavarra-14-04-2012-2729495 Üdvözlettel, Wikiloc | Világ nyomvonalai\nI did this trail with m ferestec\nAsk m ferestec to add you as a trail buddy on this trail\nFollow m ferestec and discover new trails!


Bloc d'en Carles Caballero: de febrer 2016\nHan passat uns quants mesos d’ençà del darrer escrit a propòsit del procés que viu Terrassa sobre el final de la concessió d’abastament d’aigua. Crec arribat el moment d’aportar més llum sobre allò que fins ara sabem de l’esmentat procés.\nEn primer lloc cal que els ciutadans i ciutadanes sapiguen que en els propers mesos seran consultats sobre quin model de gestió consideren més oportú per a la nova etapa que s’obre pel què fa a l’abastament d’aigua a la ciutat. En aquest sentit, lluny de plantejar arguments de caire purament ideològic sobre les moltes virtuts de la gestió privada d’un bé públic i de primera necessitat com l’aigua, tant per als ciutadans i ciutadanes, com per als afortunats i afortunades accionistes d’una empresa, cal que ens fixem en les ciutats del nostre entorn que sense gaires arguments ideològics i amb molts arguments de pragmatisme econòmic, gestionen l’abastament d’aigua de forma directa, sense intermediaris, abocant els rèdits de l’activitat empresarial que desenvolupen a les arques dels seus respectius municipis. Visitin Manresa. No queda especialment lluny.\nEn segon lloc, cal que els ciutadans i ciutadanes sapiguen que durant els darrers mesos hem estat treballant sense descans en la recopil.lació de tota la informació tècnica i jurídica necessària per tal de que, sigui quina sigui la decisió que els terrassencs i terrassenques prenguin, aquesta es pugui portar a terme sense problemes a partir de l’1 de gener de 2017. Aquesta feina no té a veure amb la preferència d’un determinat model -o altra de gestió pel què fa a l’abastament d’aigua. Aquesta feina té a veure amb la possibilitat pràctica de decidir.\nEn tercer lloc, cal que els ciutadans i ciutadanes sapiguen que l’actual empresa titular de la concessió de l’abastament d’aigua a la ciutat ha qüestionat i qüestiona, des del nostre punt de vista, la sobirania d’aquelles i aquells ciutadans que els terrassencs i terrassenques, amb el seu sufragi, han decidit que els representin al Ple de l’Ajuntament, i en conseqüència, la sobirania de les terrassenques i els terrassencs. Ho fa quan planteja recursos judicials a decisions avalades per la pràctica totalitat de les forces polítiques de l’Ajuntament, i ho fa quan, a requeriment dels serveis tècnics de l’Ajuntament, no entrega tota la informació requerida. Qualsevol particular o empresa té el dret d’obtenir la tutel.la efectiva dels jutjats en qualsevol afer que consideri oportú i on consideri perjudicats els seus interessos, només faltaria. Altra cosa diferent, al nostre entendre, és que qüestioni, mitjançant aquest dret legítim, la indubtable titularitat pública, en darrera instància, d’un servei i dret bàsic com l’aigua. En aquesta qüestió no cedirem ni un míl.limetre.\nEn quart lloc, cal que els ciutadans i ciutadanes sapiguen que cap electe d’Esquerra Republicana s’acovardirà ni callarà davant cap multinacional, per gran i poderosa que sigui, en la defensa dels interessos de la majoria dels terrassencs i les terrassenques. Arribats a l’actual situació de conflicte obert entre els interessos d’uns pocs i l’interès general, del qual som garants per voluntat popular, ERC no estarà en cap altre lloc que en la defensa d’allò que és just i necessari.\nPer últim, cal que els ciutadans i ciutadanes sapiguen que considerem el procés de l’aigua massa ampli i complex com per deixar-lo en mans d’un sol partit polític. Les urnes van determinar que no fos així, i en aquest sentit volem manifestar la nostra\nPublicat per Carles Caballero i Peña a divendres, de febrer 19, 2016 Cap comentari:


Sabana sudanesa occidental - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nSabana sudanesa a Burkina Faso\nLa sabana sudanesa occidental (en anglès: West Sudanian savanna) és una de les ecoregions definides pel WWF, és un dels biomes de sabanes i boscs clars tropicals i subtropicals de l'oest africà. S’estén pel centre-sud del Senegal, Burkina Faso, el sud de Mali, sud de Níger, nord de la Costa d'Ivori, de Bénin, de Gàmbia, de Ghana, de Guinea i de Nigèria.\nAquesta sabana limita al nord amb el bioma del desert i al sud pels boscos tropicals. Les ecoregions de l'oest i de l'est les separa l’altiplà de Mandara, que ocupa una part del massís de muntanyes que separa l'oest d'Àfrica del centre africà. Aquest massís és una frontera natural per a diversos tàxons vegetals que permeten diferenciar les dues ecoregions, per exemple l'Isoberlina. La fauna, en canvi, és idèntica a part d’alguns animals endèmics en una zona com, per exemple Crocidura cendrillon, Lemniscomys linulus entre els mamífers, o com 8 espècies de rèptils i tres d’amfibis endèmics.\nEl clima tropical de sabana és càlid i sec i fortament estacional, ja que hi ha una estació seca i una estació humida. Les temperatures mitjanes màximes més altes varien entre 35 a 40°C mentre que les més baixes ho fan entre 15 i 20°C. La pluviometria anual mitjana va des dels 1.600 litres al sud, però disminueix fins als 600 litres al nord en la zona que limita la sabana d’acàcies del Sahel africà. En la part boscosa hi ha espècies grosses d’arbres i en la part herbàcia hi ha una zona al nord amb herbes curtes i arbusts disseminats. En algunes zones hi ha bosc de ribera i a la conca de Komadugu-Yobe planes inundables. L'altitud varia dels 200 als 400 metres. La fertilitat del sòl és baixa i abunden els sòls amb laterita.\nL'hàbitat ha estat considerablement reduït, degradat i fragmentat per les activitats agrícoles, el foc, i l'explotació forestal i la fabricació de carbó vegetal. Les poblacions de la major part dels grans mamífers han estat delmades per la caça massa intensiva., encara es poden veure animals com Tragelaphus scriptus, Phacochoerus africanus, Chlorocebus aethiops, babuïns (Papio hamadryas papio i P.h. anubis) i llangardaix monitor de la sabana (Varanus exanthematicus). La degradació de la fauna ha passat especialment a les zones més poblades com Nigèria.\nEls parcs nacionals de l'ecoregió són :\nParc Nacional Boucle du Baoulé (Mali)\nParc Nacional del Riu Gàmbia (Gàmbia)\nParc Nacional del Llac Kainji (Nigèria)\nParc Nacional de Mole (Ghana)\nParc Nacional Niokolo-Koba (Senegal)\nParc Nacional del Comoé (Costa d'Ivori)\nParc Nacional de la W del Níger (Níger, Burkina Faso i Benín)\nEls tres darrers últims han aconseguit ser declarats Patrimoni de la Humanitat per la Unesco.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Sabana_sudanesa_occidental&oldid=22081604»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 10 oct 2019 a les 14:23.