Els The National han estat, segurament, el grup que més he escoltat aquests darrers tres o quatre anys. El High violet (2010), el Trouble will find me (2013) i el Sleep well beast (2017) han sonat al tocadiscs de casa sense parar. La veu greu del Matt Berninger, les guitarres esmolades dels germans Aaron i Bryce Dessner, la bateria embolcalladora del Bryan Devendorf i el baix del seu germà Scott aconsegueixen crear una atmosfera musical que t’atrapa i et fa entrar en un bucle del que no voldries sortir-ne mai. Cançons que comencen tranquil·les i que a poc a poc van guanyant intensitat fins un clímax final on les guitarres i la veu estripada toquen el cel.\nHavíem de veure als The National al Primavera Sound del 2020, però la pandèmia de la COVID ho va tirar tot per terra. Dos anys més tard, i sense entrades per al Primavera Sound, hem tingut l’oportunitat de veure’ls a Pamplona, en un escenari immillorable com és l’auditori Baluarte. I si nosaltres hem hagut d’esperar, els The National també. El COVID els ha tingut més de 900 dies sense poder pujar a un escenari, des del darrer concert que van fer el 12 de desembre del 2019 a Lisboa. Així que, el de Pamplona es va anunciar com un warmup show de l’inici de la gira Europea que començarà a Paris aquest 30 de maig. Pamplona es convertia en una oportunitat d’or per veure, en un auditori, una banda que ja es mou en espais més grans. Maleta i cap a Pamplona hi falta gent!\nCom aquesta gira no és per presentar un àlbum nou, els d’Ohio han fet un repàs exhaustiu als seus darrers treballs, bàsicament del Boxer (2007) en endavant. D’èpoques anteriors només van sonar la potent Mr. November (Aligtor 2005) i la trista About Today, de l’EP Cherry Tree (2004). Després, a més a més de tres peces noves del que serà el seu nou treball, dues hores d’intensitat per fer un repàs als darrers 15 anys d’una carrera farcida d’himnes, on no en va faltar pràcticament cap: Don't Swallow the Cap, Mistaken for Strangers, I Should Live in Salt, Bloodbuzz Ohio, I Need My Girl, This Is the Last Time i The System Only Dreams in Total Darkness van ser els primers vuit temes que van tocar. A la quarta cançó, l’auditori es va posar dempeus i ja no vam posar el cul a la cadira en tot el concert.\nEn Matt Berninger, possiblement, sigui un dels millors escriptors de cançons que hi ha avui en dia, però és un frontman avorrit. El públic es va posar dempeus perquè els germans Dessner fan la feina que en Matt no fa. És mouen, motiven al públic i fan uns solos d’escàndol mentre en Matt se’ls mira recolzat al pal del micròfon o els dona l’esquena perquè aprofita per fer un glop d’aigua. En fi, podria ser un Morrissey o un Brett Anderson, però no, és un tipus seriós que tímidament i, de tant en tant, dona les gràcies.\nPerò no passa res. El concert és un èxit de totes totes i va guanyat força i intensitat a mesura que passen els minuts. Guilty Party, Day I Die, Pink Rabbits, Rylan, Fake Empire i About Today són algunes de les peces que sonen abans dels bisos que tanquen la nit: Mr. November, Terrible Love i una preciosa Vanderlyle Crybaby Geeks desendollada que el públic canta poc perquè a Pamplona, com a la resta d’Espanya, això de l’anglès segueix sent una assignatura pendent.\nEls The National han tornat, i esperem amb ganes, el nou treball!\nCrónica del concert publicada al Mondosonoro\nPublicat per XescoArechavala a 7:26 p. m. 1 comentari:\nPublicat per XescoArechavala a 6:48 p. m. Cap comentari:\nRemenant a internet la programació del Teatre Principal vaig veure que Els Pets hi tocarien el dia 1 de maig. No m’ho vaig pensar i ràpidament vaig comprar dos entrades. Al minut, quan revisava el pdf de l’entrada, vaig ser conscient de l’errada. Era el Principal de Palma, no el de València.\nDesprés de dos anys tancats a casa, aquesta primavera tot s’ha desbocat. Tots els grups han decidit, a la vegada, que aquesta primavera – estiu giraran i l’agenda no té suficients dies per encabir tota l’oferta que se’ns ve al damunt. Tampoc hi ha butxaca que pugui pagar tots els concerts que voldríem ballar, però a vegades l’ànsia ens pot i acabem gaudint d’un cap de setmana meravellós a Mallorca per un petit rampell. Després vindrà Pamplona, Madrid, Barcelona, València...\nHi ha grups que sempre sonen bé, que facin el que facin, mai fan un mal disc. A mi em passa amb en Van Morrison, els Belle and Sebastian, els TheNational... Pots agafar qualsevol disc d’ells i sempre sonen de meravella. El de Belfast no gravarà mai més un Moondance, però et poses el Keep it simple del 2008 i també voles. Amb la música de casa em passa quelcom semblant amb el pop delicat de Els Pets. Els tres darrers treballs (Àrea petita, Som i 1963), són una bona mostra del que vull dir. Bones lletres, guitarres fines i tornades pop de regust anglès. This is pop....Què més vols?\n1963 va sortir el 29 d’abril i el 1 de maig el presentaven a Palma, així que anàvem a cegues, només amb la pista del single “Ulls com piscines” publicat a mitjans d’abril i que presagiava, de nou, un bon treball. I a Palma, Els Pets, el van defensar de forma valenta davant d’un públic que, entregat, no havia escoltat encara les cançons. Dels 12 temes que té el 1963 en van tocar 10, i a més a més del single, en van haver un parell que apunten maneres. Haurem de fer-nos amb el disc que, per problemes de subministrament, sortirà al setembre i pair-lo com es mereix.\nAixí, i com és habitual amb Els Pets, nostàlgies les justes. Ara bé, el concert va durar dues hores, el que va permetre fer un bon repàs a una discografia de més de 30 anys. A mi, el disc “Sol” (1999) em té el cor robat i van tocar Aquest cony de temps, La vida és bonica i el Tantes coses a fer. I vam poder cantar cançons del Respira, d’Agost, de l’Àrea petita, del Som i com no, del Bon dia, que està d’aniversari (25 anys!). Els únics oblidats van ser el Com anar al cel i tornar i el Fràgil. Per als més nostàlgics, tant sols el S’ha acabat i el Jo vull ser rei.\nDesprés d’un inici de concert amb un bon grapat de cançons noves, les clàssiques es van anar succeint entre les noves i el públic, que tenia ganes de gresca, ràpidament es va posar dempeus. La gent té ganes de ballar i Els Pets de veure el somriure de la gent. Què collons, tenim ganes de passar-ho be!! Després del Bon dia van vindre els bisos: No vull que t’agradi aquesta cançó, Jo vull ser rei, Una estona de cel i Bona nit. I així va ser, després de dues hores gaudint d’una estona de cel, podem dir que va ser una gran nit. I bona nit i fins a la propera (i qui sap si serà al Principal de València...).\nPublicat per XescoArechavala a 11:23 p. m. Cap comentari:\nLa Llei de canvi climàtic i transició energètica (Llei 7/2021, de 20 de maig) obliga a totes les ciutats de més de 50.000 habitants a definir una zona de baixes emissions (ZBE). Segons aquesta llei, una ZBE és un àmbit delimitat per una administració pública en el qual s’apliquen restriccions d’accés, circulació i estacionament de vehicles per millorar la qualitat de l’aire i mitigar les emissions de gasos d’efecte hivernacle, conforme a la classificació dels vehicles pel seu nivell d’emissions (etiquetatge DGT).\nAixí, cal tenir clar que l’objectiu d’una zona de baixes emissions (per definició) és millorar la qualitat de l’aire, no reduir l’ús dels vehicles. Som molts els que pensem que una cosa sense l’altre és pràcticament impossible i és per això que creiem que una ZBE, per si sola, no reduirà de manera significativa el número de vehicles que circulen per les nostres ciutats. I ja hi ha exemples que ho demostren. Però en qualsevol cas, crec que la ZBE pot ser un primer pas.\nEn aquest post no pretenc explicar com reduir el trànsit a les ciutats (ho explico aquí), sinó reflexionar al voltant de la zona de baixes emissions que aviat es posarà en funcionament a València. I en aquest sentit, hi ha dos factors fonamentals a tenir en compte per valorar una ZBE: Les restriccions i l’àmbit.\nNormalment, una ZBE prohibeix l’entrada a aquells vehicles que no disposin d’etiqueta ambiental 0, ECO, C o B de la DGT. Tot aquell vehicle que no tingui etiqueta ambiental, no podrà circular per l’àmbit delimitat per la ZBE. Segons en Xavier Querol, el 70% del NO2 en àmbits urbans prové dels vehicles de combustió i d’aquest, el 95% dels motors dièsel. El problema de les emissions dièsel es refereix als vehicles fabricats entre 2009 i 2018, els que estan subjectes a les normes de control de contaminants Euro 5 i anteriors a les Euro 6d. Els vehicles dièsel fabricats actualment (2019 en endavant) emeten menys NO2 que els Euro 6 inicials, però encara un 33% més que els vehicles gasolina Euro 6. Per tant, és necessari reduir la circulació dels dièsels anteriors a 2018 i repensar què fem amb els actuals, que encara emeten significativament més que els seus equivalents en gasolina. Pel que fa a les emissions de partícules PM10 dels tubs d’escapament, també són els vehicles dièsel anteriors al 2009 (Euro 5 i anteriors) els que provoquen les majors emissions. A partir d’aleshores, els dièsel venen equipats amb filtres que pràcticament equiparen les emissions de PM10 als de gasolina.\nAixí, sembla clar que no haurien de circular per les nostres ciutats vehicles dièsel anteriors a 2018. I fixeu-vos, amb l’etiqueta C de la DGT circulen vehicles dièsel fabricats a partir de 2014 i amb l’etiqueta B, dièsels a partir de 2006!!. Així, tot i que les intensions d’una ZBE poden ser lloables, si no s’actualitzen els criteris d’etiquetatge de la DGT, l’impacte en la millora de la qualitat de l’aire serà reduïda (menció a part mereixen les etiquetes 0 dels PHEV, un forat que cal eliminar si o si). En qualsevol cas, i tenint en compte l’edat del parc de vehicles de València, si no es permet l’accés als vehicles sense etiqueta de la DGT, es veuran afectats el 34,8% dels turismes (123.133 turismes matriculats abans del 2006). Veurem, finalment, què decideix l’Ajuntament respecte als vehicles amb etiqueta B i, sobretot, seguirem esperant l’actualització de l’etiquetatge per part de la DGT (previst per al 2021...).\nPer últim, cal remarcar que la implantació de la ZBE a València anirà acompanyada de 100 punts nous de mesura de qualitat de l’aire que permetran, en cas d’episodis d’alta contaminació, augmentar les restriccions d’accés. Es de suposar que durant aquets episodis, els vehicles amb etiqueta B no podran circular per dins de l’àmbit.\nAixí, les restriccions d’accés a la ZBE i, si finalment es deixa entrar a tot vehicle que disposi d’etiqueta, afectaran al 34,8% dels turismes matriculats a València (i es de suposar que un percentatge semblant dels turismes metropolitans). Aquest propietaris, en el cas de que siguin usuaris diaris del vehicle privat, seran els que tindran la necessitat de canviar de cotxe si volen seguir circulant per la ciutat de València. S’obre un mercat potencial de més de 120.000 cotxes per al proper any (potser per això el gremi de l’automoció no critica les ZBE).\nL’altre element fonamental d’una ZBE és l’àmbit. Amb les preses sorgides arran de les ajudes dels Fons Next Generation per a la implantació de ZBE, moltes ciutats de més de 50.000 habitants estan plantejant restringir l’accés a les zones històriques. Aquestes zones solen ser zones de vianants, amb poc trànsit i sobretot, sense problemes significatius de qualitat de l’aire. Es confonen els conceptes. No és el mateix gestionar el trànsit d’un centre històric que implantar una ZBE. Però com la llei no ho específica de forma clara i ningú vol perdre les ajudes Europees, veurem ciutats implantant ZBE per cobrir l’expedient (com Sevilla, que ha delimitat el centre històric).\nNo serà el cas de València, que ha estat valenta i restringirà l’accés de rondes cap endins (V-30 al sud), seguint el model de Barcelona, dividint la ciutat en cinc grans àrees. Ja que l’impacte en la reducció del trànsit és limitat, restringir l’accés a tot el municipi (excepte poblats del nord i sud) evitarà que els barris perifèrics es converteixin en llocs d’estacionament per als vehicles que provenen de l’àrea metropolitana. Amb una ZBE limitada, un veí de l’Eliana, per exemple, podria plantejar-se estacionar a Campanar i accedir al centre amb Metro o EMT. Amb la ZBE plantejada, això no serà possible. I els barris perifèrics ho agrairem.\nPer últim, i tenint en compte que l’objectiu final ha de ser reduir l’ús dels vehicles privats, crec que a mig termini el concepte de ZBE i peatge urbà es fondrà en una sola actuació. Ha de ser així, i fins i tot les Directrius per a la creació de ZBE, publicat pel MITECO, ho contempla. De fet, el peatge urbà de Londres, per exemple, ja inclou en el seu esquema tarifari l’etiquetatge ambiental dels vehicles. Crec que és una fórmula més coherent, doncs grava els costos externs que generen els vehicles motoritzats i per tant, el que s’aconsegueix és una reducció del número de vehicles que entren a la ciutat. A partir d’aquesta base, la del peatge urbà, s’ha de construir un esquema tarifari que prohibeixi l’accés als vehicles més contaminants (sense etiqueta) i que a partir d’aquí estableixi una escala de preus, on els etiquetats amb distintiu B paguin molt més que els 0 Emissions. Ara, amb les preses imposades per la llei i les ajudes Europees, no hi ha hagut el temps necessari per plantejar un peatge urbà, però la ZBE que s’implante a València ha de ser un primer pas cap un posterior peatge urbà que permeti, finalment, reduir de forma significativa el trànsit.\nPer acabar algunes reflexions. La principal crítica que és fa a les ZBE és que no solen reduir significativament el trànsit. I és cert, perquè com ja s’ha comentat, és una actuació encaminada, principalment, a renovar la flota de vehicles. Altres crítiques menys fonamentades, alegen que aquesta obligatorietat de renovar el cotxe perjudica principalment a les classes baixes, que no tenen capacitat econòmica per canviar-se de cotxe. Això no és del tot cert, doncs els barris de rendes baixes tenen uns índex de motorització més baixos i utilitzen més el transport públic. Tot i això, és interessat que l’aplicació d’una ZBE vagi acompanyada de millores tarifàries del transport públic. I en aquest cas, l’ATMV ha fet els deures. Al gener va entrar en vigor el títol de transport SUMA, que reduïa el cost del transport metropolità en més del 50% i el transport urbà de València en un 5%. Esperem que la ZBE de València sigui el catalitzador que necessitem per activar les necessitats de mobilitat metropolitanes. Ara li toca a la Generalitat posar-se les piles!\nPublicat per XescoArechavala a 2:15 p. m. Cap comentari:\nStandard, Amarillo, Texas. Twentysix Gasoline Stations. Ed Ruscha\nL’any 1963, l’Ed Ruscha publicava “Twentysix Gasoline Stations”, un llibre amb 26 fotografies de gasolineres al llarg del territori americà. L’artista intentava fer-nos partícips dels canvis en el paisatge que aquests nous elements implicaven, com més tard va fer amb el “Thirtyfour parking lots in Los Angeles”. En definitiva, com la cultura del cotxe, amb gasolineres i aparcaments, anava transformant el paisatge americà... i amb el pas dels anys, el de tot el món, el nostre també.\nGairebé 60 anys després de la publicació del “Twentysix Gasoline Stations”, a casa nostra, les gasolineres estan en boca de tothom. El preu de la gasolina ha arribat, pràcticament, als dos euros per litre i el govern s’ha vist tant pressionat pels transportistes, que ha decidit subvencionar la gasolina amb 20 cèntims el litre, desembutxacant una partida pressupostaria de 6.000 milions d’euros. Els que ens dediquem a la mobilitat sabem, perfectament, que això no és res més que l’inici d’una mort anunciada i que subvencionar la gasolina és allargar l’inici d’una transició que tard o d’hora haurem d’assumir.\nAixí que, més aviat que tard, començarem a veure gasolineres que tancaran, unes altres que es transformaran en “electrolineres” i, finalment, d’altres que es reconvertiran en ves a saber què. I és aquest tercer grup el més interessant. En que podem reconvertir aquests espais que tenim al llarg del tot el territori? Com transformaran, aquestes reconversions, el paisatge actual? Què en farem de les gasolineres de les ciutats? I de les dels pobles?\nA Santa Bàrbara (Montsià) hi ha una antiga gasolinera de Repsol que ja no dona servei. Amb el COVID, ha tingut la necessitat de crear una terrassa per al petit restaurant que hi havia i l’únic lloc que ha trobat ha estat enmig dels antics sortidors de gasolina. On abans omplies el dipòsit, ara pots assaborir un entrecot a la brasa! Aquesta transformació d’ús és bastant lògica, però estic convençut que arribarem a veure coses fantàstiques! Estic desitjant veure publicat el “Twentysix ex-Gasoline Stations”.\nPublicat per XescoArechavala a 2:47 p. m. 1 comentari:\nA final de febrer la Conselleria d’Educció va publicar la convocatòria per a la sol·licitud de la jornada contínua als centres d’educació infantil i primària. Un procés que durarà tant sols un mes i mig. Hi ha arguments forts a favor i en contra, però el que no és de rebut és que, per a un debat tant cabdal, es deixi tant poc de temps. A corre cuita, les coses sempre ixen malament. I això és el que passarà en la majoria de centres.\nLa jornada continua pot ser una bona eina per aquelles famílies que puguin recollir els seus fills a les 15:30, perquè després, les escoles romandran obertes amb un servei de “guàrdia”, que per molta qualitat que se li vulgui donar, no deixarà de ser un servei per mantindré els alumnes a l’escola per la necessitat de conciliar amb els horaris laborals de molts pares i mares. Així que moltes famílies pensen que, si igualment han de deixar als fills i filles fins a les 17:00, quin benefici hi ha en canviar a un horari intensiu? Sembla ser que no hi ha dades sobre el benefici educatiu que comporta un horari intensiu. Crec, sincerament, que l’únic benefici és que pares i mares puguem estar totes les vesprades amb els nostres fills. Potser el benefici té més a veure amb l’educació emocional, amb passar més temps junts amb els nostres fills.\nDisposar de totes les vesprades amb els fills ens permetria organitzar totes les activitats d’una manera més racional. Ara, els xiquetes ixen de l’escola, fan alguna activitat i arriben a casa rebentats a les 19:00 hores amb tots els deures per fer (el tema deures és un altre debat). Ara bé, quines famílies poden acabar a les 15:00 per poder passar les vesprades amb els xiquets? I aquí és, on crec, que hi ha el debat. I és un debat que transcendeix completament l’àmbit educatiu. Per un costat, ara per ara, només podrien recollir als fills a les 15:30 les persones que facin mitja jornada o les aturades (si deixem de banda els avis o altres persones que ens puguin ajudar). Si aquest horari es converteix amb la norma i no canviem també els horaris laborals, les dones en seran les principals perjudicades, com sempre.\nAixí doncs, el debat de la jornada intensiva ha d’anar de la mà d’un debat profund sobre els horaris laborals. Jo m’he passat anys arribant a casa a les 20:00. Gràcies a la pandèmia i a la flexibilitat horària que tinc, ara arribo a les 18:00. Què passa amb la gent que treballa en comerç? Té alguna lògica que les botigues tanquin a les 21:00 o fins i tot a les 22:00? Per un altre costat, com podem lligar aquest debat amb la setmana laboral de 4 dies? (Quatre dies, treballar menys per viure en un món millor, de Joan Sanchis). Si les escoles i la jornada intensiva poden ser la punta de llança per racionalitzar els horaris de tothom i permetre que pares i mares puguem estar més temps amb els nostres fills, benvingut sigui.\nUn altre tema que em preocupa és la diferència que hi pot haver entre escoles públiques i privades i concertades. Si aquest horari intensiu només l’apliquen les escoles públiques, les privades i concertades presentaran l’horari partit com un avantatge cap a les famílies. No podem entrar en un sistema on les privades facin horari partit i les públiques intensiu. Això acabarà perjudicant a la pública i el debat sobre la racionalització dels horaris quedarà reduït al no res. Per un altre costat, correm el risc que a les escoles públiques, l’horari de guàrdia de 15:30 a 17:00, s’acabi també privatitzant. A nosaltres ja ens han ofert per aquest franja horària, activitats gratuïtes i altres de pagament. No podem caure en el parany de què qui no treballa o fa mitja jornada recull el xiquet a les 15:30 i que qui s’ho pot pagar perquè treballa jornada completa, el deixa fins a les 17:00.\nCom veieu és un debat complex que crec que transcendeix l’àmbit escolar. I si les escoles han de fer de punta de llança per debatre sobre la necessitat d’una racionalització dels horaris laborals, han de tenir, com a mínim, el recolzament de la Conselleria, que crec que en aquest cas no només no l’han tingut, sinó que com bé deia una bona amiga que està patint, com a mestra i mare tot aquest procés, els han tirat als lleons. Algú creu que alguna escola pot organitzar un debat seré amb les famílies en tant sols un mes i mig? L’escenari que es dóna a les reunions és el d’equips de mestres sense arguments educatius per defensar la jornada intensiva i pares i mares desinformats i a la defensiva. Entre les famílies triomfa el pensament individual de “si jo estic fotut, tu també” per sobre del pensament col·lectiu. En el meu cas concret, m’ha dolgut veure com l’equip educatiu del centre no ha tingut recursos per poder defensar, educativament, la jornada intensiva. Aquí, la Conselleria, estic convençut, que hagués pogut fer molt més. Més recursos i més temps per debatre un tema cabdal no només per als nostres fills, sinó per al progrés de la societat. Aquest any, serà una oportunitat perduda.\nPublicat per XescoArechavala a 11:34 a. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Altres, Economia, Política - Societat civil\nI un dia em moriré. Pau Riba (1948-2022)\nPau Riba. Foto: J.M. Morales\nCrec que la primera vegada que vaig veure en directe al Pau Riba va ser a la casa de cultura de Sant Cugat, amb els meus pares. Anava ell sol, guitarra en mà i devien ser els inicis dels 90. Recordo veure’l també a l’homenatge a l’Ovidi Montllor que es va fer a l’Auditori de Sant Cugat. Aquell dia va sortir a cantar un munt de gent (a l’Ovidi se l’estimava i se l’estima encara), però jo tant sols recordo clarament al Pau Riba, que va contar descalç i ens va enlluernar a tots.\nA finals dels 90, crec que l’any 98, el vaig veure de nou al Festival de Teatre de Tàrrega. Presentava Cosmossona, junt als Pastora (els seus fills Caïm i Pauet). El que va passar dins d’aquella carpa és de les coses més surrealistes que he vist mai. La gran majoria d’espectadors es pensava que anaven a veure el Pau Riba del Diòptria i després de 30 minuts d’experimentació musical, dins de la carpa vam quedar quatre gats, que flipàvem amb el que estava passant: La gent enfadada marxant del recinte i en Pau, Caïm i Pauet, a la seva. Pura psicodèlia.\nLa darrera vegada que el vaig veure va ser al Siglo, al Mercantic de Sant Cugat, el dia de Sant Esteve del 2019 junt als De Mortimers (són religió a Sant Cugat), interpretant Jisàs de Netzerit, un espectacle delirant, divertit, a mig camí entre el teatre i la música. Un clàssic dels nadals que trobarem a faltar.\nNo serè jo qui expliqui el que ha aportat en Pau Riba a la cultura catalana (diuen que el Diòptria és el millor disc en català del S.XX). Això ho deixo per als estudiosos que segur publicaran, ara, desenes d’articles lloant un personatge cabdal però, alhora, poc reivindicat en vida més enllà del Diòptria. Se’n va un transgressor, una persona que sempre ha anat a contracorrent, un il·luminat com en neixen ben pocs i tant necessaris són per a sacsar, de tant en tant, la cultura d’un país.\nRecordo un estiu a Cap de Creus. Vam entrar a dinar al restaurant que hi havia a la base del Far i feia una calor de mil dimonis. Crec recordar que estava tot obert, portes i finestres, per tal de que l’aire que corria refresqués mínimament l’ambient. Tot i que tothom venia de remullar-se a la mar, dins del restaurant tots anàvem vestits, amb pantalons curts i samarretes de cotó. Enmig d’aquell paisatge estiuenc, van entrar al restaurant en Ventura Pons i en Pau Riba i es van asseure en una taula a dinar. En Pau Riba anava sense samarreta i tot i que va cridar l’atenció per aquest fet, no sé si molts dels presents (molts turistes) sabien qui era aquest home gran i hippie amb el que compartien menjador. Vaig pensar en anar a saludar-lo, però finalment em vaig dir a mi mateix: què collons, deixa’l dinar en pau.\nNota que ha publicat avui la revista Enderrock: Ha mort Pau Riba.\n"I un dia em moriré" és com acaba el Manifest que va publicar amb el single de Taxista, l'any 1967.\nPublicat per XescoArechavala a 1:38 p. m. Cap comentari:


Poesia – Pàgina 10 – Altacapa\nPublicat\tel\t 25 novembre 2008 per\tAltacapa / 2 Comentaris\nNo sé si això és un anacronisme o una bestiesa. Què hi farem? Allà va: m’encanta Gloria Fuertes. Aquesta tarda el BB ha trobat casualment un llibre de Fue...\nPedro Alba: “Mis cuadernos”\nPublicat\tel\t 16 setembre 2008 per\tAltacapa / 0 Comentaris\nFa poc una amiga em comentava que havia començat un curs d’informàtica, el professor els hi havia explicat el primer dia les funcions específiques d’...\nPobles i ciutats/Poesia\nEl poeta noucentista simbolista Josep Estadella (1880-1951) no va néixer –ni va viure– a Londres, ni a Nova York ni a Viena. Ho va fer a Lleida. Ara és un poet...\nEls paradisos imperfectes de Biel Ferré\nPublicat\tel\t 25 gener 2008 per\tAltacapa / 0 Comentaris\nJa m’ha arribat l’esperat poemari de l’amic Biel Ferré (Reus, 1962). És un llibre que mereix més d’una lectura, i el títol ja és tota una declaració de principi...\nPublicat\tel\t 20 gener 2008 per\tAltacapa / 2 Comentaris\nEl Poeta veneçolà Miguel Ángel de Lima (Caracas, 1963), amb qui vaig passar ahir la tarda, em passa aquest petit compte escrit a cops de destral. The American ...\nBarack Obama, Joseph Brodsky i Mario Vargas Llosa\nPublicat\tel\t 15 gener 2008 per\tAltacapa / 3 Comentaris\nAvui volia fer un post sobre el discurs que Barack Obama (official site)va pronunciar fa uns dies, just després de les primàries de New Hampshire, on va obtenir...\nPublicat\tel\t 13 gener 2008 per\tAltacapa / 0 Comentaris\nFeia uns dos anys que no llegia res d’Ángel González, uns dels poetes més coherents que conec, que ens va deixar ahir. Aquest matí he rescatat del prestatge Oto...\nJuan Carlos Elijas: talking heads\nPublicat\tel\t 14 novembre 2007 per\tAltacapa / 0 Comentaris\nM’arriba finalment a les mans el darrer recull de poemes de Juan Carlos Elijas, que es va presentar fa unes setmanes a La Vaqueria, presentació que em vaig perd...\nPublicat\tel\t 20 octubre 2007 per\tAltacapa / 0 Comentaris\nTalking Heads és el darrer llibre de poemes de Juan Carlos Elijas. Encara no l’he pogut llegir perquè es presenta el proper divendres dia 26 d’octubre, a les ...\nPublicat\tel\t 2 setembre 2007 per\tAltacapa / 0 Comentaris\nWoody Allen va titular una pel·lícula així: Setembre. El mes nostàlgic per excel·lència, metàfora de metàfores. Allen va situar a Elaine Stritch i Mia Farrow ...\n« Anterior 1 … 9 10 11 Següent »


Iuris Grup advocats, Advocat Dret internacional, Advocat mercantil\nTracte personalitzat i compromís\ndes del cor de Barcelona\nEl “leitmotiv” de Iuris Grup: els nostres clients. Tenim l'experiència i els coneixements necessaris per a defensar el seus interessos; treballem amb vosaltres i per a vosaltres.\nLes operacions mercantils són probablement les de major importància en l’economia de les empreses. És per això que és imprescindible comptar amb un assessorament integral que li aporti solucions eficaces i definitives per a la seva empresa en totes les fases de la seva vida social: des de la constitució de l’empresa fins a l’ordenació jurídica de la seva activitat empresarial i passant per totes aquelles especifiques que ho precisin.\nLa qualitat dels nostres serveis i la nostra capacitat de resposta en aquest àmbit ens atorguen la confiança i fidelitat dels nostres clients, tant nacionals com estrangers.\nIuris Grup l’aconsellarà en matèria societària, contractual i de reestructuració d’empreses, responsabilitat de socis i administradors i planificació concursal.\nAl nostre despatx d’advocats oferim assessorament legal i econòmic als nostres clients en tot allò referent al Comerç Internacional, que inclou des de l’establiment i la creació d’empreses a Espanya fins a temes d’expansió internacional.\nBenvinguts a la nova pàgina web de Iuris Grup!\nPublicat el nou criteri tècnic 101/2019


El dret de reunió pacífica, és un dret de tota persona sense discriminació de cap classe. Font: Unsplash.\nAquest dret pot ser exercit per participants individuals i per les persones que organitzen la reunió o assemblea. Font: Unsplash.\nEls drets de reunió i associació permeten la congregació amb altres persones transitòriament, fora del domicili habitual, per una finalitat comuna i de caràcter públic.\nEls drets de reunió i associació no estan gaire desenvolupats legislativament dins de la jurisprudència internacional i habitualment sorgeixen dubtes sobre què engloben aquests drets humans.\nPel que fa a les entitats, representen uns drets a tenir en compte, ja que són el fonament per esdevenir una associació, tant per la seva constitució com pel seu funcionament. A continuació, s’abordaran les característiques generals del sistema de drets humans a escala internacional.\nEl dret de reunió pacífica\nEl dret d'associació\nEl dret de reunió pacífica, és un dret de tota persona sense discriminació de cap classe, i es tracta d’un dret que ha de ser exercit de manera pacífica, essent la intenció l’element determinant per a la seva protecció i no l’ocurrència accidental de violència o desordre. Aquest dret pot ser exercit per participants individuals i per les persones que organitzen la reunió o assemblea, com és en el cas de les associacions. Comprèn tant les reunions privades com les reunions en llocs públics, ja siguin estàtiques com en formes de marxes o manifestacions.\nL’exercici d’aquest dret només podrà ser objecte de les restriccions previstes per llei, les quals han de ser interpretades d’una forma no restrictiva. Com a exemple, no és adient utilitzar procediments com l’autorització de reunions o assemblees com a mecanismes per a negar aquest dret fonamental.\nD’altra banda, les reunions no poden tenir intencions violentes ni incitar a comportaments similars, ja que es considerarien reunions il·lícites.\nAquest dret no deixa d’estar relacionat amb el dret de llibertat d’expressió, ja que la protecció de les opinions personals i el debat públic es troba dins dels seus objectius.\nEl dret de reunió pacífica, és un dret de tota persona sense discriminació de cap classe, i es tracta d’un dret que ha de ser exercit de manera pacífica, essent la intenció, l’element determinant per la seva protecció i no l’ocurrència accidental de violència o desordre. Aquest dret pot ser exercit per participants individuals i per les persones que organitzen la reunió o assemblea, com és en el cas de les associacions. Comprèn tant les reunions privades com les reunions en llocs públics, ja siguin estàtiques com en formes de marxes o manifestacions.\nL’exercici d’aquest dret només podrà ser objecte de les restriccions previstes per llei, les quals han de ser interpretades d’una forma no restrictiva. Com a mode d’exemple, no és adient utilitzar procediments com l’autorització de reunions o assemblees com a mecanismes per a negar aquest dret fonamental.\nAquest dret no deixa d’estar relacionat amb la llibertat d’expressió, ja que la protecció de les opinions personals i el debat públic es troba dins dels seus objectius.\nFinalment, es fa referència al marc del sistema europeu de drets humans, ja que és l’únic sistema internacional que genera obligacions vinculants per als estats i contempla un ampli ventall de drets protegits, entre els quals estan recollits el dret de llibertat de reunió pacifica i d’associació.\nAquests drets es troben reconeguts en diferents normatives, com el que preveu l’Article 11 del Conveni Europeu per la protecció dels Drets Humans i de les Llibertats Fonamentals. Fa referència al dret que tenen totes les persones a la llibertat de reunió pacífica i a la llibertat d'associació, inclòs el dret de fundar amb unes altres persones una altra entitat i d'afiliar-se a les mateixes per a la defensa dels seus interessos.\nL'exercici d'aquests drets no podrà ser objecte d'altres restriccions que aquelles que, previstes per la llei, constitueixin mesures necessàries, en una societat democràtica. Aquestes mesures són per garantir la seguretat nacional, la seguretat pública, la defensa de l'ordre i la prevenció del delicte, la protecció de la salut o de la moral i la protecció dels drets i llibertats aliens.\nD’altra banda, l’Article 20 de la Declaració Universal dels Drets Humans disposa que tota persona física té dret a la llibertat de reunió i d'associació pacífiques. Això comporta que ningú podrà ser obligat a pertànyer a una associació determinada.\nTambé cal destacar com a darrer punt, el que recull l’Article 12 de la Carta de Drets Fonamentals de la Unió Europea. Aquest preveu que tota persona té dret a la llibertat de reunió pacífica i a la llibertat d’associació en tots els àmbits, especialment en el polític, sindical i cívic, la qual cosa implica el dret de tota persona a fundar, amb d’altres, associacions i a formar-hi part per a la defensa dels seus interessos.\nTots aquests aspectes es troben recollits i, per tant, és indispensable donar una ullada a la ‘Guia de Mecanismos y estándares internacional: libertad de reunión pacífica y de asociación’, un document elaborat per l’Institut de Drets Humans de Catalunya (IDHC).\nassociacions, Llibertat d'expressió, Normativa entitat, drets humans, Carta de Drets Fonamentals de la UE


Club Atletisme Gavà: Preparació de l'escola al control intern de promoció\nPreparació de l'escola al control intern de promoció\nEl passat dimecres, en horari d’entrenament, la escola del CAG va tenir una cita a la Bòbila tot just al sortir del col·legi o de l’institut. Amb la bossa carregada de llibres i deures, hi havia lloc també per la roba, les bambes i els claus de competició per afrontar un Control Intern que va resultar més que exitós.\nEls 60mll del control de promoció\nEls Sub-10 van fer una bona exhibició en les curses de velocitat i fons. Els Sub-12 van registrar un nou rècord del club en els 600m.ll. masculí i un munt de mínimes per participar als Campionats de Catalunya d’Aire Lliure del juny. Els Sub-14 traurien profit de les proves de salt, a més de posar-se a prova amb una carrera final de 1.000m.obstacles. Finalment, els Sub-16, que van destacar en proves de velocitat i salts.\nEn els 60m.ll. el més ràpid de la única sèrie que es va disputar va ser en Mateo Costan, seguit de l’Albert Marcos. Les noies van mostrar molt bona aptitud en aquesta prova, destacant els 9”7 de la Micaela Gelabert.\n60m.ll. – Sub10 F\n60m.ll. – Sub10 M\nA l’alçada van ser tres les noies que van posar-se a prova sobre el llistó. En aquest cas, l’Arianna Giacardi o la Micaela Gelabert aconseguirien arribar fins al metre. Els nois, tot i només participar 2 atletes van aconseguir bons salts, com el del 1,10 d’en Mateo Costan.\nAlçada – Sub10 M\nAlçada – Sub10 F\nParticipació al concurs d'alçada\nEn la llargada novament gran resultat d’en Mateo Costan, superant els 3m. Ben a prop es va quedar l’Albert Marcos, amb 2,68m. Les noies també van deixar veure bones marques com la de l’Arianna Giacardi; més enllà dels 3m, o la Gisela Collado quedar-se a fregar d’aquesta barrera, amb 2,96.\nLlargada – Sub10 M\nLlargada – Sub10 F\nPotser una de les proves més interesants de la categoria van ser els 1.000m.ll., que van fer cridar l’atenció del públic. En nois, menció especial per l’Albert Marcos, que es va fer l’estrena en la modalitat aturant el crono en 3:43.9, seguit d’en Baruc Sánchez amb 4:12.7. Les tres noies que van participar es quedarien a res de rebaixar la barrera dels 4 minuts. La que més a prop va estar-hi va ser la Micaela Gelabert, seguida de la Noelia Palazón i la Inés Castillejo, que entrarien amb certa distància una de l’altra.\n1.00m.ll. – Sub10 M\n1.000m.ll. – Sub10 F\nL'Albert Marcos a la prova dels 1000mll\nLes curses de velocitat (60m.ll.) van ser molt ràpides, amb molts registres per sota dels 10 segons.\n60m.ll. – Sub12 F\nErika Llamasares Morell\n60m.ll. – Sub12 M\nAlan Markovich Peris\nEn els 600m.ll. hi va a ver una gran cursa de l’Adrià Anento, aconseguint trencar el rècord del club que tenia l’Omar Boury del 2016. Molt a prop es van quedar en Rayan Maaroufi i els germans Laurens i Julian Díez, que es van superar la marca mínima per participar als Campionats de Catalunya del juny. Les noies també van tenir una cursa ràpida, amb la Mila Kesteloot i l’Aina Jofre al capdavant, aconseguint baixar dels 2 minuts.\nLes proves de velocitat durant el control\nEl disc va estar carregat de bons resultats. En noies, l’Agnès Benítez, l’Aina Jofre, la Lidia Mora i la Carla Pérez van aconseguir superar els 13,20 m exigits per als Campionats de Catalunya, aconseguint llençar més enllà dels 14 m. Els nois per altra banda, molts van batre les seves anteriors marques, fregant molts d’ells aquesta marca de 15,60 m tan desitjada, només superada per en Rayan Maaroufi, amb un llançament de 16,91.\nBones curses dels sub-12\nDisc (600gr.) – Sub12 F\nDisc (600gr.) – Sub12 M\nLa llargada va deixar moltes marques personals. Molts van superar per primer cop els 3 m, com el Mario Pérez, el Sandro Gallego, en Martí Marcos, la Carmen Arias i l’Alba Grilo.\nA l’alçada, en Mario Martín va arribar fins 1,34 m, per davant del seu company Martí Brullas amb 1,30. En noies, l’Anna Domènech passaria l’última alçada del llistó a 1,30 m. També hi van participar la Iciar Tomeo i la Maria Esteve empatades amb 1,10.\nLes atletes escoltant el jutge\nAlçada – Sub14 F\nAlçada – Sub14 M\nLa llargada va deixar bones marques en el grup. En Martí Brullas aconseguiria arribar fins els 4,46 m, seguit d’en Mario Martín amb 4,14 i el Guillem Caro amb 3,74. En noies, l’Anna Domènech arribava als 4,31, seguida de la Lucia Cerdeira i la Julieta Geraud amb 3,57 i 3,53 respectivament.\nLlargada – Sub14 F\nLlargada – Sub14 M\nLes proves de velocitat van estar marcades per els 80 i els 150 m.ll. En la curta, l’Anna Domènech i en Martí Brullas van ser els més ràpids. En la prova llarga es repetia la història amb l’Anna Domènech i en Mario Martín.\nLa llargada va deixar bones marques a partir dels 3 metres\n150m.ll. – Sub14 F\nEn els 600m.ll. l’Ismael Boury i l’Adrián López van estar a punt de baixar dels 2 minuts. Les noies en canvi, sí ho aconseguirien de la mà de la Julieta Geraud, que tot i no estar en el seu estat de forma més òptim va deixar una bona marca de 1:56.\n600m.ll. – Sub14 F\n600m.ll. – Sub14 M\nUna de les proves que tancarien el control van ser els obstacles, en una sèrie única amb una baixa participació en Mario Martín faria un bon registre de 3’49 just per davant de la Julieta Geraud.\n1.000m.obs. – Sub14 F\n1.000m.obs. – Sub14 M\nEn la prova clàssica dels 100m.ll. cal destacar la actuació d’en Daniel Martínez i d’en Pol Abaladejo com els més ràpids de les dues sèries dels nois, i la Inés Aguilera i la Laia Hernández de les noies.\nL'Icíar Tomeo arribant fins al 1.10 d'alçada\nLaia Campmany Gómez\nJúlia Blanca Gutiérrez\n100m.ll. – Sub16 M\nEn la prova del disc, l’únic participant va ser l’Andrei Onofrei, que va aconseguir arribar fins els 26,57 m en una prova que va disputar amb un atleta del CA Sant Boi.\nEn Martí Brullas en una de les seves millors proves\nDisc (1kg) – Sub16 M\nEn la llargada l’Omar Boury va aconseguir superar la marca dels 5 m. Un punt més enrere quedava en Miquel Bresco, amb 4,73. Les noies també van aconseguir molt bons resultats en aquesta prova, destacant els resultats de la Inès Aguilera, la Laia Hernández i la Emma Miguel, mostrant a més, bona polivalència en totes les proves que van disputar.\nLa prova dels 600m.ll. va portar bones notícies. En nois, en Daniel Martínez aconseguia una molt bona marca de 1:30.7, just unes dècimes per sobre de la seva millor marca de la temporada en aquesta prova. En David Rubio i en Guillem Garcia arribaven molt igualats 10 segons després. Les noies, malgrat el gran esforç per aguantar el fort ritme imposat per les atletes del CA Viladecans, no van aconseguir baixar dels 2 minuts. Tot i així es van deixar veure marques per sota dels 2’10 de la Lucia Amador, o 2:10.5 de l’Aina Couto.\nMés proves de velocitat durant el control\n600m.ll. – Sub16 F\nAina Couto Cabre\n600m.ll. – Sub16 M\nFinalment la sessió la tancaria en Josep Cubedo, amb una gran actuació als 3.000m.ll., prova que va disputar en solitari juntament amb un equip del Gavà Triatló. En Josep va rebaixar la seva millor marca 25 segons, que ja és prou dir.\nEl Josep Cubedo amb els companys del Gavà Triatló\n3.000m.ll. – Sub16 M\nCom a conclusió, la jornada va esdevenir una oportunitat més per els nostres joves atletes d’aconseguir millorar els registres i d’aconseguir marques que els permetés poder disputar les finals de juny. Vist els resultats cal dir que la escola té assolit un bon estat de forma que caldrà mantenir. També cal fer menció especial als voluntaris, pares i mares dels nens de la escola, que es van prestar d’auxiliar en moltes de les proves, i que sense ells no haguessin pogut portar-se a terme. A tots ells, gràcies de nou.\nEls velocistes sub-16 entrant amb molta força\nMULTIMÈDIA DEL CONTROL INTERN SUB10, SUB12, SUB14 i SUB16\nÀlbum 1 (Emiliano Moro), aquí.\nRESULTATS DEL CONTROL INTERN SUB10, SUB12, SUB14 i SUB16


Registrar dominis .or.at - Àustria Dominis - Entorno Digital\nRegistre de dominis .or.at\nDominis | Dominis | Extensions de dominis | .or.at\nOR.AT és el domini territorial geogràfic de Àustria. De forma senzilla un domini OR.AT serveix per identificar-te con un nom, producte, marca, etc a Internet mitjançant una pàgina web o d'altres serveis com el correu electrònic. Per exemple si algú vol veure la teva pàgina web que está sota el teu domini OR.AT escriurà en un navegador www.elteunomdemarca.or.at\nRequeriments de dominis .or.at\n- El registre del domini és lliure per a qualsevol persona, organització o empresa que desitgi registrar un domini .or.at d'Àustria.\nSi no disposa de servidors de DNS amb les característiques que es necessiten per registrar un domini .or.at pot utilitzar els servidors de DNS d’Entorno Digital.\n- Amb la compra del teu domini .or.at pots seleccionar els nostres serveis de DNS per l'activació del teu domini ".or.at".\n- Entorno posa a la teva disposició amb el registre del domini .or.at una àmplia gamma de serveis de hosting, servidors virtuals i certificats SSL.\n- Si estàs interessat en la recuperació o vigilància d'un domini .or.at pots veure la nostra secció de serveis corporatius.\n- Al comprar el domini web amb l'extensió .or.at podem ajudar-te en el teu projecte de presència a internet amb aplicacions opensource tipus Wordpress, Drupal, etc. o projectes a mida allotjats en el teu domini web .or.at\nPer registrar dominis territorials (ccTLD) .or.at d'Àustria és necessari que el domini es configuri prèviament els servidors de DNS. També haurà de completar el formulari de registre on-line.\nPer renovar dominis territorials .or.at d'Àustria el domini ha d’estar en període de renovació i només es poden renovar per un any.\nPer a transferir un domini territorial .or.at és necessari:\n- Que el contacte titular accepti la transferència, a través d'un link que li arribarà al seu compte de correu electrònic.\n- Incloure els camps “nom i cognoms” en tots els contactes al realitzar la sol•licitud de transferència per Entorno.\nLa transferència dels dominis .or.at no té cost i es manté la data d'expiració actual. El procés sol trigar entre 5 i 10 dies.\nPosi's en contacte amb Entorno Digital per fer un canvi de titular d'un domini .or.at\nPot modificar els contactes i servidors de DNS dels seus dominis .or.at a través del seu panell de control, al que pot accedir des de l‘apartat “USUARI REGISTRAT del nostre web.\nTarifa de dominis .or.at\nSi gestiones varis dominis .or.at o altres dominis territorials posa't en contacte amb nosaltres per conèixer els nostres descomptes per volum.\nSi necessites qualsevol aclariment per registrar dominis .or.at o contractar un servei de hosting posa't en contacte amb nosaltres.


Tarragona, comtat de | Dades de Catalunya\nTarragona, comtat de\n(Catalunya, segle X – segle XII)\nNom donat esporàdicament al territori i ciutat de Tarragona, però que no perdurà.\nLa ciutat de Tarragona havia estat cobejada i amb intents d’ésser restaurada pel comte Borrell II de Barcelona, que vers el 960 és anomenat per un historiador àrab (Ibn Haldūn) príncep de Tarragona, per Ramon Borrell I, segons consta en el seu poema necrològic (1018), i per Berenguer Ramon I, que vers el 1050 infeudà al vescomte Berenguer I de Narbona el comtat de Tarragona en cas que fos conquerit.\nTot i que el repoblament cristià el 1049 ja havia arribat a Tamarit, el primer intent seriós de repoblament de la ciutat, bé que sense èxit, es féu el 1090. L’intent dels comtes era de reorganitzar el territori tarragoní en forma de comtat, com ho prova el nomenament fet el 1055 de Bernat Amat de Claramunt com a vescomte de Tarragona.\nQuan el bisbe de Barcelona Oleguer, que havia rebut la ciutat de Tarragona del comte Ramon Berenguer III, el 1118, féu els pactes per a la restauració definitiva de Tarragona amb el normand Robert Bordet (o d’Aguiló) (1129), la hi cedí amb el títol de príncep de Tarragona.\nAquest títol i prerrogatives foren causa de llargs litigis entre el príncep de Tarragona, els arquebisbes i el comte de Barcelona (1151-71) i feren que Agnès, la vídua de Robert Bordet, i el seu hereu Guillem de Tarragona renunciessin al títol de príncep (vers 1157) i romangués Agnès amb el de comtessa de Tarragona.\nMorta aquesta vers el 1170, es perdé definitivament aquest títol, que només restà en el nom d’una partida de la ciutat dita la Vilavella de la Comtessa.\nAquesta entrada va ser publicada a Història i etiquetada jurisdiccions, Tarragonès el 11 Juny, 2021 per DadesCat.\n← Tarragona, Club Gimnàstic de Tarragona, corregiment de →


La cuina de l’Empordanet presenta “De la llotja a la cuina” - Canal 10 Empordà\nLa cuina de l’Empordanet presenta “De la llotja a la cuina”. Entre els restaurants participants hi ha el Roser 2 de l'Escala. La iniciativa compta amb la col·laboració del Grup d’Acció Local Pesquer Costa Brava per tirar endavant diverses accions de valorització del peix local que ja estan realitzades o es troben en marxa.\nEl col·lectiu gastronòmic 'La Cuina de l’Empordanet' ha presentat a l’Espai del Peix de Palamós el projecte de valorització del peix de les llotges de la Costa Brava ‘De la Llotja a la Cuina’, una iniciativa que compta amb la col·laboració del GALP Costa Brava i és una operació cofinançada pel Fons Europeu Marítim i de la Pesca.\nPer tal de fer-ho possible s’han promogut diverses accions. En concret s’han editat 1.000 llibrets amb 17 receptes, cada una d’elles amb una espècie pesquera local com a protagonista i amb la signatura d’un dels cuiners del col·lectiu. Es podran trobar a diverses llotges i peixateries de la Costa Brava. A més, els assistents a la presentació van poder degustar tastets de tres dels plats del receptari.\nUna altre de les accions, són tres exposicions del fotògraf Lluís Català. Dues d'elles es poden visitar a l'Escala, al Restaurant el Roser 2 i al MARAM. Mentre que l'altre es pot visitar a l'exterior del Port de Palamós. Són mostres que recullen el que han donat de si les trobades entre pescadors de la Costa Brava i xefs de la Cuina de l'Empordanet amb motiu del projecte.\nAl mateix temps, s'ha produït 17 vídeos que enregistren les converses entre pescador i cuiner mantingudes en aquestes trobades. Tots ells es poden trobar a la plataforma Youtube.\nFinalment, s’està presentant el projecte, tant pel que fa als vídeos com a les receptes a través de demostracions en directe, a diferents escoles d’hostaleria de la demarcació de Girona. En concret, aquesta setmana s’ha començat amb una sessió per als alumnes del Grau Mig de Cuina i Gastronomia i el Grau Superior de Direcció en Cuina l’Escola d’Hostaleria de l’Alt Empordà de Figueres.\nResum FC Sant Pere Pescador 0 - 2 CF Viladamat


Deconstrucció social: Diners enverinats de la grip espanyola – Vinaròs News\nDeconstrucció social: Diners enverinats de la grip espanyola\nCATÍCATÍDECONSTRUCCIÓ SOCIALPENSAMENTSVINARÒSVINARÒS MAIL 23 agost, 2020 Vinaròs News\nCatí86 Deconstrucció social98 pensaments397 Ramon Puig98 Tortosa282 VINARÒS5308\nRAMON PUIG El 1918, mon iaio, el ramader Ramon Puig Villarroya, tenia 32 anys, havia nascut en un mas del Baix Aragó però residia...\nEl 1918, mon iaio, el ramader Ramon Puig Villarroya, tenia 32 anys, havia nascut en un mas del Baix Aragó però residia a Catí, on la meua iaia, Dolors Eixarch, regentava una carnisseria. Els metges de l’època receptaven carn per combatre l’epidèmia, que no era cap antivirus però els cossos afeblits l’agraïen. Aquella recepta mèdica no omplia la caixa dels apotecaris però deu n’hi do la de carnissers i ramaders. Mon iaio baixava sovint ramat a Vinaròs però en aquella època no donava abast i acceptà de grat l’oferta del carnisser Josep Julbe d’utilitzar els corrals que tenia a la finca dels Boverals i dedicar-se exclusivament a omplir-los d’ovelles i cabres.\nEl model especulador capitalista dominava les transaccions mercantils i també les mentalitats urbanes, però a les zones de l’interior romania el solatge de l’ancestral cultura comunitària del món rural. Alguns oficis mantenien els valors de l’honestedat i el respecte per la paraula donada en les relacions mercantils d’àmbit rural i pastorívol. Va ser aleshores quan mon iaio va fer el primer viatge a Sòria, des de Catí per l’assegador de Salvassòria, i li costà entendre per què els pastors no es refiaven dels compradors que duien prou diners per pagar-los els corders. “¿Como quiere pagar las ovejas si todavía no las ha vendido?”. Únicament havia de deixar paga i senyal i abonar la resta a la tornada o bé enviar els diners.\nApresa la lliçó humanista, mon iaio deixava el ramat als Boverals i tornava a les muntanyes a buscar-ne més. Mentre era fora, els carnissers anaven als corrals, s’enduien els animals que necessitaven i quan tornava, li presentaven un tros de paper amb “tants corders, tants quilos, tants de diners”. Feien una encaixada i ell se’n tornava sense dubtar ni un segon de la bona fe dels carnissers.\nPerò els diners guanyats a causa de l’epidèmia devien estar maleïts perquè en un d’aquells viatges a Sòria, d’una ferida mal curada li sobrevingué gangrena i desprès d’un any d’hospitalització en quedà arruïnat. També el matrimoni de Josep Julbe i Teresa Forner, propietaris d’una carnisseria a la plaça de Sant Agustí, 24, van pagar car els grans beneficis que obtingueren de la grip.\nAmb tres anys de coronavirus van poder reformar la casa i comprar finques. Tenien tres fills menuts i quatre filles que només s’ocupaven de brodar i cosir, la qual cosa justificava les tres criades que atenien la casa, la carnisseria i les farcides de llonganisses, sobrassada i botifarres. Però els diners de poca cosa van servir per evitar que el virus s’apoderés de les dos filles grans.\nTeresa Julbe Forner tenia 25 anys quan la va contraure, però la família no acceptà que tingués la grip sinó “mal d’amor”. S’havia enamorat apassionadament d’un venedor ambulant de versos que recitava pel carrer i els pares s’hi van oposar fins al punt de tancar-la a casa amb pany i clau. Com era de preveure, com més s’engabia l’amor més s’intensifica i en veure-la marcir-se la ingressaren en un convent de Tortosa. Ara bé, els enamorats no tenen barreres i el rapsoda s’enfilava a la reixa de Teresa i concertava encontres furtius. Ofegada per la passió, perdé les ganes de menjar i, les monges mormolaven que es rentava durant la menstruació. I així assegurava la família que va emmalaltir.\nTot i no faltar-li la carn, va morir en acabar l’estiu de 1918 i al poc temps aparegueren els símptomes a la germana amb qui havia compartit llit. Manuela en tenia 24, fou ingressada en un sanatori de Barcelona on no es va poder fer res per salvar-la i morí a l’any següent. La mare no aixecava cap i afeblida pel sofriment va agafar unes febres que la prostraren al llit durant molts mesos amb la qual cosa el negoci deixà de funcionar i van haver de vendre algunes propietats. Els va quedar la casa i la finca als Boverals i sort van tenir de llogar-lo a mon iaio perquè, amb els corrals plens, la família podia atendre el negoci.\nLa pandèmia va causar cinc vegades més víctimes que les bales i les bombes en els quatre anys de guerra europea. Van passar de 200.000 les morts a la península i a Vinaròs, sense xifres concretes, n’hi hagué unes quantes. A més d’Albalat i les filles de Julbe, moriren els germanets Domingo i Marin Miralles Bordes, diagnosticats de xarampió, i Joan Chaler, germà del popular cotxer Agustí “Xato”, que va morir a l’hospital Alfons XII de Melilla, on feia de soldat.\nLes mesures recomanades per la delegació provincial de sanitat es limitaven a arruixar cada nit les voreres de carrers o places, tancar el cementeri els dies de Tots Sants i Ànimes per evitar aglomeracions i clausurar les escoles fins a l’acabament de l’epidèmia. En canvi, l’ajuntament es resistí a prohibir actes lúdics i hagué de ser el jutge d’Instrucció qui ordenà “con motivo de la epidemia de gripe han sido clausurados los teatros y cines”. També s’anul·là la celebració del dia de la Raça però, incomprensiblement, es va fer una manifestació per celebrar el canvi de nom del carrer costaner de la Platja pel d’Avinguda de Colom, i el mestre Josep Sánchiz va projectar a l’aire lliure una pel·lícula sobre Cristòfol Colom.\nSegons que pareix, les incongruències entre el poder polític i les propostes dels experts venen de molt lluny pel que fa a la sanitat, l’economia i el medi ambient.


Paeria de Balaguer - Urbanisme\nPlànols generals de la ciutat\nAltres documents tècnics\nLlicències de particulars\nLa informació continguda en aquesta pàgina és de caràcter informatiu. Per obtenir qualsevol informació vinculant cal adreçar-vos a l'Oficina Tècnica de Balaguer.\nEdicte daprovació inicial del desglossat del projecte constructiu d'urbanització del PMU-3, sector PRB i annex de Balaguer\nPer Decret d’Alcaldia núm. 608/2013, de data 8 de juliol de 2013, s’ha aprovat inicialment el DESGLOSSAT DEL PROJECTE CONSTRUCTIU D’URBANITZACIÓ DEL PMU-3, sector PRB i ANNEX de Balaguer, promogut i presentat pel Centre Sociosanitari Balaguer, SL, i redactat pels arquitectes Carlos Galiano Gràcia i Albert Vitaller Santiró.\nAtès que el present edicte ha estat publicat al DOGC número 6422 en data 22/07/2013, al BOP número 127 de data 17/07/2013 i al Diari Segre en data 16/07/2013 i al Tauler de l’Ajuntament en data 12/07/2013.\nDe conformitat amb allò que disposa l’article 8, punt 5, apartat c) del Decret Legislatiu 1/2010, de 3 d’agost, pel qual s’aprova la Llei d’urbanisme.\nL’expedient resta exposat al públic a la pàgina web pel termini de trenta dies hàbils, comptats a partir de l’última publicació, per tal que els interessats puguin interposar reclamacions i al·legacions. De no presentar-se’n cap, l’acord esdevindrà aprovat definitivament.\nBalaguer, 2 de setembre de 2013\nJosep Maria Roigé i Rafel\n- Memòria desglossat PMU3 sector PRB (.pdf 1,2MB)\n- Plànols desglossat PMU3 sector PRB (.rar 17,2MB)\n- Memòria modificat annex desglossat PMU3 sector PRB (.pdf 0,3MB)\n- Plànols modificat desglossat PMU3 sector PRB (.rar 2.3MB)\nData de publicació: 05-09-2013


Aretha Franklin i les 500 millors cançons de la història que has d'escoltar abans de morir\nBarcelona. Dimarts, 21 de setembre de 2021. 16:37\nActualitzat: Dimarts, 21 de setembre de 2021. 16:38\nPoques coses hi ha que agradin més els periodistes musicals que confeccionar llistes. Llistes dels millors discos de l'any, llistes de les millors cançons de la dècada, llistes de les millors cançons del nou mil·lenni, llistes de les millors del segle XX, llistes de les 500 millors cançons de la història, com la que acaben de confeccionar el consell de sàvies i savis de la revista Rolling Stone.\nEn realitat, no és aquesta una llista nova sinó una revisió de la que ja va confeccionar la icònica publicació nord-americana l'any 2004 de la qual s'han modificat algunes de les primeres posicions, sent ara el 'Respect' d'Aretha Franklin, primera cançó pop soul feminista de la història, la composició que corona la classificació.\nRevisem les 20 primeres cançons d'una llista que podem consultar íntegrament aquí.\nRobyn - 'Dancing on My Own' (2010)\nFilla putativa d'ABBA, germana petita d'Ace of Base, la cantant sueca Robyn va rebentar les llistes d'èxits el 2000 amb 'Dancing on My Own', cançó firmada per ella mateixa sota la influència d'Ultravox, Sylvester i Donna Summer.\nJohn Lennon - 'Imagine' (1971)\nIncunable del pop, 'Imagine' va ser una de les primeres composicions que Lennon va publicar després de la separació dels Beatles. Himne antibelicista intergeneracional, enguany se celebra el 50 aniversari de la seva aparició.\nPrince and the Revolution - 'Purple Rain' (1984)\nL'any 1984 Prince assolia un dels moments culminants de la seva trajectòria amb Purple Rain, obra conceptual conformada per una pel·lícula i la seva corresponent banda sonora, on el príncep de Minneapolis va exposar tota la seva genialitat.\nUna de les obres més ambicioses i complexes de la història del rock. Els britànics Queen, amb el seu icònic cantant Freddie Mercury al capdavant, revisionaven les formes del rock a través dels esquemes de la música clàssica. D'aquella conjunció sorgiria l'àlbum A Night at the Opera (1975), obra mestra sintetitzada en un tema plusquanperfect com l'òpera rock 'Bohemian Rhapsody'.\nBeyoncé feat. Jay-Z - 'Crazy in Love' (2003)\nLa cançó d'inicis del nou mil·lenni. Empoderada i ferestega, Benyoncé aparcava la seva etapa amb Destiny's Child per prendre el vol en solitari. Era l'any 2003 i la gran diva del neo soul i l'r&b eclosionava amb un primer àlbum sense companyia, Dangerously in Love, que amagava aquesta composició de seducció massiva.\nI el món ja no va tornar a ser el mateix. Era la primera meitat de la dècada dels seixanta i des de Liverpool un grup de quatre nois es disposaven a conquerir el món amb les seves melodies totals. Eren els Beatles i 'I Want to Hold Your Hand' el seu primer mísil pop. El que dèiem, des d'aleshores res va tornar a ser el mateix.\nPoques bandes han expressat tan bé l'essència britànica, aquell costumisme que fa olor de fish and chips i bosses de te, que els Kinks dels germans Davies. 'Waterloo Sunset' és l'Anglaterra dels seixanta feta cançó\nThe Rolling Stones - 'Gimme Shelter' (1969)\nUn top 20 de les millors cançons de la història no seria complert sense la inclusió d'un tema de sa majestats satàniques. 'Gimme Shelter' és la peça inaugural del seu magistral Let It Bleed (1968), tema de ressonàncies antibelicistes que els Rolling Stones van compondre com a protesta contra la Guerra del Vietnam.\nStevie Wonder - 'Superstition' (1972)\nImpossible cartografiar la història de la música negra del segle XX sense decodificar el llegat d'Stevie Wonder, músic total que l'any 1972 va publicar una de les seves obres més aclamades: Talking Book. Soul, funk, blues d'alta graduació com a base sonora d'una peça tan majúscula com aquest 'Superstition'.\nThe Beach Boys - 'God Only Knows' (1966)\nI el pop va arribar al seu zenit creatiu amb els Beach Boys. Després de cantar als surfistes i les noies californianes, Brian Wilson, motor compositiu de la banda, va començar a obsessionar-se amb modelar la cançó perfecta. D'aquella pulsió malaltissa que acabaria trastocant la seva salut mental, l'any 1966 sorgiria una obra capital com Pet Sounds, catàleg de joies com aquest 'God Only Knows'.\nOutkast - 'Hey Ya!' (2003)\nUna de les poques representants del nou mil·lenni en les 20 primeres places de la llista confeccionada per la taula d'experts de Rolling Stone. 'Hey Ya!' d'Outkast és una composició total. Rodona com un sol en una tarda clara de primavera, mescla insuperable de melodia radiant pop, essència soul i flow hip hop.\nFleetwood Mac - 'Dreams' (1977)\nL'any 1977 els britànics (des de feia anys establerts als Estats Units, fet que traspuava a les seves creacions) Fletwood Mac van publicar Rumors, el seu onzè àlbum d'estudi. Un treball que es convertiria en un dels discos més venuts de tots els temps. El motiu? Cançons tan genials com aquesta 'Dreams' firmada per la vocalista Stevie Nicks.\nMissy Elliott - 'Get Ur Freak On' (2001)\nMiss Eliott va revelar-se i rebelar-se com la gran diva del hip hop amb 'Get Ur Freak On', pedra angular del seu tercer treball d'estudi Miss E... So Addictive (2001). Un flow sobrat de carisma i unes bases que es distancien de la resta del grup flirtejant amb els sons tradicionals de l'Índia. Flipant.\nThe Beatles - 'Strawberry Fields Forever' (1967)\nDe les melodies ensucadres del 'I Want to Hold Your Hand' de 1963 a l'experimentació psicodèlica de 'Strawberry Fields Forever'. Mai, ningú, ha fet i ha recorregut tant en tan poc temps. Per això els Beatles son la banda més rellevant de tots els temps.\nMarvin Gaye - 'What’s Going On' (1971)\nUn gir de 180 graus en la història de la música soul. Si fins aleshores les obres sorgides de la factoria Tamla Motown celebraven la vida, a partir de l'aparició del 'What’s Going On', tema inclòs en l'excepcional àlbum homònim de Marvin Gaye, la música negra pren consciència i comença a cantar sobre els problemes que assolen els barris afroamericans.\nNirvana - 'Smells Like Teen Spirit' (1991)\nNirvana van ser els protagonistes de l'última gran revolució del rock: el grunge. Eren inicis dels noranta i el so d'una pua bregant contra sis cordes electrificades i distorsionades tornava a resultar desafiant i perillós. Ja no tornaria a passar. Ràbia sonora i lletres existencialistes, 'Smells Like Teen Spirit', single de presentació del segon disc dels de Seattle, Nevermind, es convertiria en el gran himne de la Generació X.\nBob Dylan - 'Like a Rolling Stone' (1965)\nEl 25 de juliol de 1965 Bob Dylan va actuar al Newport Folk Festival, va ser el seu primer concert electrificat. Bona part del públic va escridassar-lo quan va interpretar 'Like a Rolling Stone', la seva primera aproximació al rock. Els temps estaven canviant i ja res tornaria a ser el mateix... afortunadament.\nSam Cooke - 'A Change Is Gonna Come' (1964)\nL'any 1964 Sam Cooke va morir crivellat a trets per la propietària d'un motel. Ella va alegar que l'havia intentat atacar mentre es passeja nu pel seu establiment. La justícia va dictar que es tractava d'un homicidi justificat. La realitat, segurament, va ser molt diferent. Mesos abans, el gran cantant de soul havia publicat 'A Change Is Gonna Come', un himne per els drets civils de la població afroamericana. Quedava molt camí per recórrer.\nPublic Enemy - 'Fight the Power' (1989)\nNo et creguis el hype si no és que ve rimat per la banda de més essencial i fonamental de la història del hip hop: Public Enemy. L'any 1990 els de Long Island firmaven el llibre blanc del gènere amb Fear of a Black Planet: produccions tan imaginatives com contundents com a teló de fons sonor d'un torrent de rimes carregades de ràbia contra el sistema. Això és i així sona 'Fight the Power'.\nAretha Franklin - 'Respect' (1967)\nComposta i interpretada originalment per Otis Redding ha estat Aretha Franklin la que ha fet de 'Respect' la millor cançó de la història. Una carta d'amor desesperada en veu de Redding que en mans de Franklin es va convertir en una de les primeres reivindicacions feministes en clau soul i pop. Respecte!\nLlistes del Revers 1991, l'any que va canviar la història de la música, en 10 discos Oriol Rodríguez


Commoció amb l'estrella de la música Tom Parker: tumor cerebral inoperable\nCommoció amb estrella de la música internacional: tumor cerebral inoperable\nBarcelona. Dimarts, 13 de Octubre 2020. 12:21\nUna de les boy bands dels darrers anys que més notorietat va aconseguir és The Wanted. El grup anglès format per cinc joves que van agafar el relleu d'altres bandes de l'estil, amb èxits com Walks like Rihanna o Glad you came:\nUn dels seus ex integrants és Tom Parker. El jove de 32 anys acaba de deixar els seus fans commocionats per la revelació que ha fet a les xarxes socials: li han diagnosticat un tumor cerebral inoperable. El cantant té un gioblastoma en grau quatre, un tipus de càncer molt agressiu, i fa poc que ha començat la radioteràpia i les sessions de quimio. "Encara estic en estat de xoc. És massa per assimilar", reconeix un Parker que ha donat aquest pas endavant acompanyat de la seva dona, amb qui està esperant un segon fill.\nTom Parker i la seva parella (@tomparkerofficial)\n"Hem decidit, després de donar-hi moltes voltes, que en lloc d'amagar-nos i mantenir-ho en secret, informarem a tothom de la situació a la nostra manera. Estem tots absolutament devastats, però lluitarem contra això fins al final. Junts crearem consciència sobre aquesta terrible malaltia i buscarem totes les opcions de tractament disponibles". El vocalista diu que "lluitarem fins el final i guanyarem aquesta dura batalla. Només volem amor i positivisme" en un missatge que ha emocionat els seguidors. De moment, la primera fase del tractament durarà sis setmanes.


La Pulquería - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLa Pulquería és un grup de música en castellà format a València l'any 2000. Interpreta música que ells autodenominen Hard-Mariachi on fusionen hard rock amb música tradicional mexicana (corrido o mariachi) o l'ska.\nLa Pulquería a Valladolid el 2011\nmés de 10 (des de 2000 fins hui)\nGerard Sanz Huracán Romántica (veu)\nPancho Palomar Tekila (guitarra)\nMiguel Ángel Escrivá (baix)\nFede Martín (bateria)\nEloy Suárez (trombó)\nhard rock, mariachi, ska\nEn 2004 llancen al mercat el seu primer treball "Corridos de amor", amb el seu single "El dia de los muertos", que aviat es convertiria en la cançó més coneguda del grup. Amb aquest primer èxit La Pulquería guanyà una important popularitat entre el públic a nivell espanyol. Ha recorregut el territori en diverses gires participant a importants festivals com l'Extremusika (Extremadura), Derrame Rock (Astúries), Mediatic Festival (País Valencià), etc. També, a escala internacional ha participat en el festival Vive Latino (Ciutat de Mèxic).\nLa Pulquería ha presentat tres discos més, el 2007 "C'mon fandango" a la Sala Caracol de Madrid i el 2008 "Hey ho chingón", primer disc gravat en directe als concerts de Fuengirola (Andalusia) i a la Sala Greenspace de València.\nEl darrer treball, presentat el 2010, esdevé la independència respecte a la indústria discogràfica, oferint el seu treball a la xarxa, sense soport físic. Ha estat gravat a l'Argentina i es pot adquirir per entregues a la pàgina web del grup. A la primera entrega que s'anomena "Everybody Arrozarse" ofereixen als seus fans quatre cançons. El 18 de maig treuen la segona entrega "Para to take a güey" amb quatre cançons més. A inicis de juliol treuen al mercat la tercera i última entrega "Dulce de leches". Al setembre decideixen agrupar els tres cd's i treure el mercat, per petició dels fans, el disc "Fast Cuisine".\nEl bateria del grup és Marc Guardiola, antic membre del grup Obrint Pas.\nHey Ho Chingón (Directe) (2008)\nFast Cuisine (2010)\n↑ La Pulquería crema les seues naus, a El País del 29/04/2010.\nWeb oficial de La Pulquería\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=La_Pulquería&oldid=21453075»\nDarrera modificació: 8 jul 2019 a les 19:27


Dolçor, amb ce trencada.: d’agost 2013\nFa temps vaig parlar de la "situació emocional durant el canvi estacional" amb la psicóloga. Recorde que em va dir que les relacions que s'iniciaven a l'estiu, o al decembre, no acostumaven a tindre una llarga duració perqué són en eixos moments quan el nostre cos experimenta els canvis emocionals de l'estació.\nJo no vull qüestionar la psicologia -després de tot estic compartint vida amb un futur psicòleg- però jo diria que és més bé el temps. A l'estiu i al decembre (pel fet de les vacances de Nadal i l'esperit i blabla...) tenim més temps per compartir i per "no fer res". És eixe tipus de "no fer res" el que ens permet adonar-nos més detingudament del que tenim al voltant -i de QUI tenim al voltant-. És per això que moltes relacions s'inicien en aquestes dates. Imagine que després factors com el congeniar, compartir interessos... també tindrà molt de pes en el desenvolupament de la relació, però el temps és fundamental.\nClar, que a totes les relacions el temps és la clau (i el pany) per a que tot funcione però a aquestes se li ha de dedicar més temps si cap. Compartir moments, bons o dolents, conéixer eixa persona quan viu baix l'estrés de la monotonia quotidiana és important. I ho és per una raó ben simple: quan podem estimar una persona en la quotidinitat de la monotonia és quan ens asegurem que són l'element especial del nostre plat principal.\nAnàvem pels carrerons de la mà,\ncom dos adolescents engrescant,\ntu em miraves melindrós,\naquell instat quotidià.\nEra el nostre moment ideal,\njo un somriure mig negat.\nLa monotonia trencada a trocets,\ncomposant la melodia,\nels nostres secrets indrets,\ncomposant el dia a dia.\nRosa Cebolla Perpiña.\nPublicat per Rosa a 18:26 Cap comentari:\n“Dicen que el tiempo cura las heridas, no estoy de acuerdo, las heridas perduran. Con el tiempo la mente, para proteger su cordura, las cubre con cicatrices y el dolor se atenúa, pero nunca desaparecen”. (Rose Kennedy)\nAquesta frase l'he escoltat a un capítol de "Mentes Criminales" ja fa uns dies i no podria estar més d'acord. Tothom tenim alguna cosa que pensem que podriem haver portat millor, haver actuat d'una altra manera... La realitat -per trist que ens semble- és que no podem tornar enrrere en el temps, s'ha de viure amb les errades i amb les males decissions. Són estes les que ens ajuden a cambiar i continuar endavant, són les lliçons de la vida les que ens emboliquen i atenuen el nostre patiment.\nNo sóc una persona que s'arrepentisca molt assovint -i prendria el risc de dir que ho he fet unes 3 o 4 vegades en els meus vint anys- perqué pense que si en aquell moment vaig actuar així, no va ser amb fretat.\nAl capdavall la vida és un ball.\nPublicat per Rosa a 4:18 1 comentari:\nBuscant les angunies de la nit,\ndins un cel que comença a defallir,\nres és senzill quan s'ha de dir,\nsentiments que enfilen caminades al teu pit.\nHi havia dies on no sabies mirar,\npor arrelada a un racó mental.\nEls sorolls de la nit sempre són incerts. I moltes vegades aconsegueixen intimidar fins i tot el més valent. És cert que molta gent (bastant excèptics en ocassions) creuen que deixar-se asustar per una cosa tan simple com el cruixir d'una escala de madera o els sorolls "propis" d'una casa és bastant absurd. Ara bé, els sorolls de la nit no tenen perque ixir de la casa en sí mateixa, poden vindre també de la nostra propia ment. Amb el pas del temps he comprovat que una nit d'insomni pot esdevenir una gran inspiració, sí, però també el camí més obscur per a profunditzar en els nostres propis pensament. I com totes les ments humanes, en algún racó d'aquestes es troba la nostra por. És a les nits quan les pors prenen més forma, estem més relaxats i aquells recòrds dolents tornen per fer-se més presents que mai. De vegades resulta absurd com ens enganyem a nosaltres mateixa, quan ens aborda un recòrd dolent i pensem ràpidament en qualsevol altra cosa per defugir del patiment. És en aquestos moments on ens mostrem tal i com som, és en els moments en que estàs abraçant aquella persona que estimes, mentre plores desconsoladament per la marxa d'un ésser estimat, quan no vols creure que no el tornaràs a veure mai, ni a tocar, ni olorar...res, és en eixe moment quan aquella persona que comparteix amb tu un lligam d'estima intenta fer que veges la realitat, intenta fer-te entendre que tots marxem, i en aquell mateix instant en que tu, rotundament et negues a parlar o pensar en eixe mateix fet -perque no soportes pensar que un dia no estarà ahí per aguantar-te quan caus i això et flema el cor infinitament- quan mires eixa persona i enten que ara no vols dosis de realitat. Ara vols plorar, abocar l'ànima en un sospir al finalitzar i demà, ja seràs realista.\nPot ser molta gent pensa que sóc una ximpleta per -alguna que altra vegada- creure que hi ha alguna cosa màgica al món, que pot ser aquelles criatures fantàstiques sí que són reals. Ho sé, pareix que estiga desvariant molt però realment crec que és una forma positiva de vore el món. Pense que si en aquest món existeixen coses tan repugnants i horribles com masacres, assassinats, suicidis, corrupció, etc, també hi haurà coses meravelloses com nanets, fades, ninfes i el yeti.\nPublicat per Rosa a 2:50 Cap comentari:\nFa temps vaig parlar de la "situació emocional dur...\n“Dicen que el tiempo cura las heridas, no estoy de...\nBuscant les angunies de la nit,dins un cel que com...


SECCIÓ D'ARQUEOLOGIA DE VILASSAR: de setembre 2011\n08 09 2011 Cartell de la necròpolis de les Pistes d'Atletisme\nAquesta darrera setmana s'ha col·locat el text explicatiu de les tombes que formen la necròpolis de les Pistes d'Atletisme de Vilassar de Dalt.\nEn altres articles d'aquest blog ja hem parlat de la necròpolis apareguda durant els treballs de construcció del nou complex esportiu del poble.\nMarià Ribas i el Grup Arqueològic ja havien localitzat tombes en aquest sector del Sot d'en Pi. Amb la construcció de les pistes va aparèixer la totalitat (encara que no tot està excavat) d'un jaciment més gran i complex.\nEls treball d'excavació van fer aflorar una necròpolis just al damunt d'una zona que havia estat objecte d'una explotació agrària i un complex terrisser.\nEl suport del cartell ja feia dies que estava situat però mancava l'explicació.\nAra mateix ja està enllestit i permetrà que el visitant i/o l'usuari de l'equipament pugui acostar-se una mica més a un altre vestigi magnífic del nostre passat local.\n09 i 10 09 2011 El Tresoret d'Òrrius\nDivendres 9 i dissabte 10 de setembre de 2011, Òrrius va estar de festa.\nAmb la iniciativa dels Amics del Pessebre Vivent d'Òrrius i la col·laboració del Grup d'Història del Casal (Mataró) i de la Secció d'Arqueologia del Museu Arxiu Municipal (Vilassar de Dalt), es van celebrar un seguit d'actes per commemorar els 30 ANYS de la troballa del "Tresoret d'Òrrius", un conjunt de 216 monendes de billó datades entre el s X i XI.\nL'inici dels actes va ser la conferència inaugural del Sr Quim Graupera del Grup d'Història del Casal (Mataró), per situar el període històric de les monedes. Tenint en compte que estàvem a les portes de l'Onze de Setembre (Diada Nacional de Catalunya), és significatiu que les monedes daten del període de formació de Catalunya. La Marca Hispànica, zona de coixí entre els francs i els sarraïns, va donar lloc, paulatinament, a la creació dels comtats catalans formant la Catalunya Vella.\nEls comtes, juntament amb els bisbes, van adoptar les formes d'encunyació franques i morisques.\nEren monedes de poc valor ja que l'economia catalana encara no era prou sòlida.\nLes monedes com les d'Òrrius, són de petit tamany, amb poc contingut de plata (són monedes de billó, aleació de coure i plata).\nSeguidament, hi va haver una emotiva intervenció d'en Sr Pau Ubach, membre del Grup Arqueològic de Vilassar de Dalt recordant la figura de Mn Joan Capell i Gorina (rector de la parròquia de Sant Andreu d'Òrrius, promotor de les obres de millora del temple que van fer possible, durant el transcurs de les intervencions, de la troballa). Així mateix va voler transmetre una afectuosa salutació a en Joan Pujol Prim, també membre del Grup Arqueològic de Vilassar de Dalt, que fou qui féu la troballa de les monedes a l'angle Sud-Est de la capella de la Mare de Déu del Roser:"-Pau vine, mira què he trobat"- eren les paraules d'en Joan cridant a en Pau amb una moneda entre les mans.\nSeguidament es va fer la inauguració de l'exposició commemorativa de la troballa.\nEn Marc Pons, membre de la Secció d'Arqueologia del Museu Arxiu Municipal (Vilassar de Dalt) va fer una presentació del contingut de l'exposició, tant pel que està en els plafons com un conjunt de materials relacionats amb Òrrius i la troballa.\nSeguidament, el Sr Francesc Garrido, regidor de l'ajuntament d'Òrrius i membre dels Amics del Pessebre Vivent d'Òrrius va fer una presentació institucional del conjunt d'actes i es va procedir a la inauguració de l'exposició. El Sr Cèsar Díaz, alcalde d'Òrrius i el Sr Pau Ubach van fer l'acte simbòlic de tallar la cinta (una senyera catalana tancava el pas davant de la porta de l'ajuntament).\nL'exposició contempla diferents aspectes a considerar quan es parla de les monedes:\nHi ha una primera part que fa referència a la troballa. Mn Capell feia obres de restauració de l'edifici parroquial, havia començat per la teulada. Seguidament es va canviar el paviment de la capella de la Mare de Déu del Roser, a instàncies del Grup Arqueoplògic, es va voler col.locar un paviment de llosa de pedra. Al haver de col.locar un paviment de més gruix que l'original, es va rebaixar el terreny. En aquest moment apareixen les monedes.Tal i com ens hem referit en l'article precedent, hi va haver una segona intervenció dirigida des de la Universitat amb l'excavació de la totalitat de la parròquia amb un resultat molt interessant.\nUna segona part vol explicar el context històric i la realitat del municipi d'Òrrius fent un salt de 1000 anys. Òrrius com a tal era un territori fragmentat, sota diferents dominis polítics i religiosos.\nEn la darrera part, s'aborda de manera molt específica el detall de les monedes. És una troballa important per la singularitat i nombre de les peces aparegudes, omplint un buit en la numismàtica catalana.\nA la nit, un concert de música, amb melodies i instruments medievals va cloure la primera jornada que Òrrius va dedicar a les monedes.\nDissabte al matí, acompanyats per l'historiador local Sr Josep Maria Roqué, varem fer una descoberta dels tres edificis religiosos d'Òrrius: Sant Pere de Clarà (finca particular), Sant Bartomeu de Cabanyes i l'església parroquial de Sant Andreu amb la Capella de la Mare de Déu del Roser. Moltes dades i moltes curiositats d'edificis de la vila.\nDissabte a la tarda hi va haver la conferència del Sr Miquel Crusafont, destacat numismàtic, que ens explicà diferents detalls de les monedes. Va fer una relació de la moneda comtal i va exposar les singularitats de les monedes orrionenques. La seva intervenció va acabar amb una gran ovació al dir que seria molt interessant que un dia es poguèsin tenir una o dues o tres monedes a Òrrius com a testimoni de la troballa d'un dels tres tresors de monedes més importants de Catalunya (Vic, Òdena i Òrrius).\nSeguidament, els actes es van donar per acabats no sense abans fer un àpat medieval (començanta a menjar per la fruita i després la butifarra amb seques).\nHan estat dos dies plens d'activitat. Actes molt diversos que han servitit per acostar un element de patrimoni que reforça el coneixament de la història i dóna un element de singularitat única a aquest municipi.\nFelicitats pels 30 anys!\nEnviat per Coordinador a 9:58 Cap comentari:\n08 09 2011 Cartell de la necròpolis de les Pistes ...


Perdoneu però algú havia d'explicar aquest conte...\nTenim 245 visitants en línia\tVisites 12294750\tFoto notícia\t- Gent de Salt\tPerdoneu però algú havia d'explicar aquest conte...\t[24-05-11] Hi havia una vegada un ciutadà que no estava massa satisfet amb la gestió política que es feia al 'seu' municipi. Diguem-ne que tenia certa animadversió pel càrrecs públics que regentaven l'Ajuntament. Però no només això, també li agradava fer la gara-gara als que a ell li agradaria que ocupessin tals posicions.\nÉs per això que, aprofitant que tenia una caixa de llumins, va tenir la 'bona' pensada d'anar fent petits focs d'encenalls, per anar evidenciant el que no acabava de rutllar en el municipi (O era per anar desprestigiant als que no eren els seus amics? Ai, no ho sé!).\nEl cas és que, ostres!, un dia es va declarar un foc, en el qual no hi tenia res a veure, i va tenir la pensada que la millor manera d'apagar-lo era ruixant obertament el foc amb gasolina... I sembla que va gaudir-hi d'allò més!\nI és així com, sense adonar-se'n, el ciutadà descontent es va transformar en un piròman inconscient.\nCom que no sé imaginar-me com són les sensacions que sent un piròman quan atia el foc més del compte ni quan aquest se li escapa de les mans, vull fer-me la pregunta... Com se sent, al veure que ha cremat més del que s'imaginava? [Perquè clar, tampoc vull creure que en fos conscient, de la magnitud i de la voracitat que podien tenir les flametes dels seus llumins...].\nO, deixa’m que ho plantegi diferent, que potser serà de més bon respondre... Com se sent algú que volia que hi hagués un relleu en el consistori, aconseguint desbancar els ‘mals gestors’ i obrint les portes als ‘bons gestors’, s’adona que la xenofòbia, el feixisme i l’espanyolisme més intolerants esdevenen representants del municipi (espero que amb el mííííííínim - i una mica menys - poder de decisió)?!\nJordi Palomeras Pérez


El sènior cau a Tarragona | SEL VILANOVA\nEl sènior cau a Tarragona\nEl passat diumenge, el sènior masculí del SEL Vilanova es desplaçava a Tarragona per afrontar el tercer partit de la seva aventura a Segona Catalana. El rival, el CR Tarragona, compartia el liderat amb els de blau cel.\nEn una matinal ventosa i freda, els vilanovins van imbuir-se de l’ambient i després de dues actuacions més que notables en els primers partits de lliga, van encaixar la primera derrota enfront dels tarragonins. El CR Tarragona va imposar, especialment durant el primer temps, la seva lògica: amb una davantera pesada, i amb un joc que impedia als vilanovins desenvolupar les seves combinacions i mantenir un mínim de continuïtat, els tarragonins van avançar-se en el marcador gràcies a un assaig als tres minuts. Els vilanovins van igualar el marcador a 7 als cinc minuts gràcies a un assaig d’Adam Riyahi, però els de la capital del Garraf no van saber imposar la continuïtat demostrada en els compromisos anteriors. Als dotze minuts, els locals van aconseguir una nova marca i, a partir d’aquest moment van comandar el partit de manera eficient: dominant en els rucks i el mauls, i aprofitant els errors dels vilanovins, imprecisos en algunes fases del partit, van anar-se’n al vestidor amb un 17 a 7.\nA la represa, amb el vent en contra, els vilanovins van jugar amb més cor que cap, i només en determinats moments van aconseguir lligar jugades continuades, fruit d’una de les quals aconseguiren el seu segon assaig de la mà de Javi Muñoz. Al final, el CR Tarragona aconseguí la victòria per un 30 a 12 que li permet mantenir el liderat en solitari, mentre que els vilanovins passen a ocupar una segona plaça compartida amb quatre equips més.L’equip, a més, ha de lamentar la baixa per lesió d’Adam Riyahi, que va patir una torçada de genoll..\nDesprés del partit del sènior masculí, el sènior femení afrontà el seu tercer partit, enfront del RC Sitges. Tot i avançar-se en el marcador gràcies a un assaig d’Helena Ortiz, les sitgetanes aviat capgiraren el marcador i aconseguiren anar-se’n al vestidor amb un 10 a 15 favorable. Al segon temps, les jugadores de la capital del Garraf van pagar la superioritat física del seu rival, i acabaren el partit cedint un 10 a 50. Un esquema similar va viure’s dissabte al Camp de Rugbi de les pistes polisportives en el partit en categoria infantil entre el SEL Vilanova i els barcelonins del CEU. Els joves vilanovins, amb un inici de temporada limitat en les seves actuacions per les baixes per lesions, va plantar cara de manera efectiva durant el primer temps, en què aconseguiren un assaig i van saber frenar en moltes fases l’atac dels barcelonins; a la represa, però, una inoportuna lesió del primer centre i el desgast físic va fer que els de blau cel acabessin encaixant un gens merescut 7 a 60.\nEl proper cap de setmana seran els infantils els únics jugadors del Club a disputar partit. Serà enfront de l’ARPN, a la Mar Bella (Barcelona), en el darrer partit de la fase prèvia.


Encara avui podem observar nombrosos elements al nostre local que ens recorden el passat d’aquestes parets com a Escola de Ceràmica de Manises. Amb l’ajuda de Sara Blanes, conservadora del Museu de Ceràmica de Manises, hem recopilat algunes dades de la història de l’edifici que hui serveix com a seu de L’Artística Manisense. L’any 1914 naixia a Manises l’Escola Elemental d’Aprenentatge, amb l’objectiu d’oferir una formació professional adequada, tant artística com tècnica, en l’àmbit de la producció ceràmica. Una producció ceràmica que havia distingit a Manises històricament però que fins aleshores no comptava amb una\nL’escola en un principi estava subvencionada per l’Ajuntament de Manises i no comptava amb seu pròpia, utilitzant-se les dependències de l’ajuntament per a les classes. Un municipi aleshores que no comptava amb serveis de tramvies, per la qual cosa s’havia d’anar a recollir tots els dies als professors.\nA la esquerra foto dels alumnes i professors als anys seixanta i a la dreta façana de l'Escola en la mateixa època\nTots els veïns de Manises coneixen el títol que el rei Alfons XIII va atorgar a la nostra localitat com a Ciutat Històrica i Laboriosa. El que menys gent sap és que el motiu perquè el monarca va decidir donar aquest títol a Manises va ser amb motiu de la inauguració de l’Escola de Ceràmica de Manises. En 1916, l’Estat decideix fer-se càrrec de l’Escola d’Aprenentatge, a partir d’aquell moment Escola de Ceràmica, donant-li caràcter oficial i iniciant la construcció d’un edifici per a l’escola, que no és altre que el que coneiexem hui en dia com a local de la Societat Musical L’Artísitca Manisense.\nAquest edifici va ser inaugurat en 1925, en un acte amb assistència de multitud de figures de la política i la societat de l’època. Va ser en aquest acte en el qual el subsecretari d’Instrucció Pública va dur a Manises el Reial Decret segons el qual la localitat passava a tenir el títol de Ciutat Històrica i Laboriosa. La iniciativa per a sol·licitar aquest títol va sortir de l’escola, per mà del seu director González Martí.\nDes d’aleshores fins al 1986, any en què l’escola es traslladà definitivament als seus locals actuals i deixà lliure la seua seu històrica, aquest centre ha format gran part dels mestres ceramistes actuals i ha comptat amb figures entre els seus professors tals com Alfons Blat, qui va ser director de l’escola entre 1948 i 1970.\nMural ceràmic situat en la planta baixa de la societat, datat de 1966 i signat per diversos alumnes de l'Escola.\nEs tracta d'una reproducció de La coronació de la Verge de Fra Angelico (s.XV)\nLes parets de l’edifici que ocupa hui L’Artística Manisense són testimoni viu d’aquest passat ceràmic tan lligat a la història i tradició de Manises, des del rètol de la façana passant per tots els murals, escuts, medallons i escultures que encara hui resten a les nostres dependències. Aquests elements ceràmics amb van ser fruit del treball que durant anys els alumnes van anar realitzant en aquestes aules, ara reconvertides en aules de solfeig i sales d’assajos. Un patrimoni artístic que forma part del nostre edifici i que pretenem recuperar ací encara que siga d’una manera testimonial.\nQui era Guillermo de Osma?\nLa singular placa de ceràmica que està situada just al costat de la porta d’entrada de la societat i que dona nom al mateix carrer és un element que ja forma part del mateix edifici i que tots els músics i amics de la societat estan acostumats a veure en arribar als nostres locals. Però, qui era Guillermo de Osma i quin és el motiu de dedicar-li un carrer?\nAquesta placa va ser col·locada ací el mateix dia de la inauguració de l’edifici de l’Escola de Ceràmica, en 1925. Es pretenia retre homenatge així a Guillermo de Osma (1853-1922), arqueòleg, diplomàtic i polític espanyol que en 1916 va crear l’Instituto Valencia de Don Juan a Madrid. El museu d’aquest institut conté nombrosos documents i objectes d’art industrials, entre ells una important col·lecció de ceràmica de Manises.\nAquesta placa va ser confeccionada a l’Escola de Ceràmica de Manises pel professors Antonio Pérez i Constantino Gómez. El retrat va ser pintat a mà per Arturo Almar, de la fàbrica Valldecabres.\nPlaca de ceràmica dedicada a Guillermo de Osma a la façana de l'edifici\nAgraïm la col·laboració en aquesta informació a: Enrique Gómez, secretari de l’Escola Superior de Ceràmica de Manises (ESCM); Manuel Sebastián Nicolau, vicedirector de l’ESCM; Josep Pérez Camps, director del Museu de Ceràmica de Manises; Amparo Bolinches, professora de l’ESCM; l’Arxiu Municipal de l’Ajuntament de Manises; i en especial a Sara Blanes, conservadora Del Museu de Ceràmica de Manises, sense la qual no hauria estat possible recopilar tota aquesta informació.


La recepta dels Pastanaga: Crema de meló | CAP Sant Rafael\n← InfoCAP: el grup de lactància fa vacances!\nSetmana Mundial de la Lactància Materna 2016 →\nPosted on 22 Juliol 2016\tby CAP Sant Rafael ICS\nUfffffff!!!! Com apreta la calor i quines ganes de menjar coses fresquetes!!!!\nSegur que tots esteu igual que els Srs Pastanaga, amb molta calor i amb ganes de fer receptes que siguin saludables i que us refresquin.\nDoncs els Srs Pastanaga, no us decebran i us porten una recepta mega-súper-híper fàcil de fer: una crema de meló.\nTan sols necessitareu tres ingredients:\nIogurt normal o desnatat (pot ser natural o bé de coco).\nI sí! Encara que semblin uns ingredients per fer unes postres, aquesta recepta és un primer plat que podem menjar tant per dinar com per sopar.\nCom ja sabeu, és recomanable menjar 5 peces de fruita i hortalisses al dia, i a l’estiu encara més perquè ens refresquen i eviten que podem patir alguna de les conseqüències de les elevades temperatures.\nEl meló és una fruita amb moltes vitamines i que conté molta aigua, és saludable i apta per a totes les edats.\nDoncs bé no perdem més temps i anem cap a la cuina a preparar aquesta crema.\nAgafem mig meló que ens pot pesar aproximadament un quilo, traiem la pell i el tallem en quadrets petits.\nEn una batedora posem els quadrats de meló i aboquem dos iogurts, pot ser un natural o bé amb sabor de coco, les dues opcions queden molt bones.\nBatem tot bé fins que ens quedi una crema.\nEl deixem a la nevera un mínim de dues-tres hores perquè estigui ben fresquet.\nPer acompanyar la crema podem posar unes boletes de meló i fregir uns encenalls de pernil salat i posar-les per sobre de la crema. Els encenalls de pernil li donarà un toc cruixent molt agradable.\nI com veureu la Síndria Molly pot perfectament preparar aquesta recepta!!!\nGaudiu de l’estiu!!!!\nAquesta entrada s'ha publicat en Alimentació, Pediatria, Receptes infantils i etiquetada amb alimentació, infància, pediatria, recepta, sense gluten, Sr. i Sra. Pastanaga. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Pack productes Erre de Vic 1952 - Catalonia Gourmet Market\nInici > Pack productes Erre de Vic 1952\nCombinació de diferents productes carnis cuits de qualitat a punt per entaular-se:1 paquet de Llescat de pernil cuit amb Tòfona/ 1 paquet deLlescat de Pit de Gall Dindi cuit amb Tòfona/ 1 paquet de Llescat de Cuixa de Gall Dindi cuita i Brasejada/ 1 paquet de Llescat de Bacon cuit/ 1 paquet de frankfurts ecològics de 2u. Tots els paquets estan envasats al buit.\nCombinació de diferents productes carnis cuits de qualitat a punt per entaular-se:1 paquet de Llescat de pernil cuit amb Tòfona/ 1 paquet deLlescat de Pit de Gall Dindi cuit amb Tòfona/ 1 paquet de Llescat de Cuixa de Gall Dindi cuita i Brasejada/ 1 paquet de Llescat de Bacon cuit/ 1 paquet de frankfurts ecològics de 2u. Tots els paquets de llescats són de 100g excepte els de Frankfurt que són de 130g i estan envasats al buit. Caducitat entre 35 dies a 3 mesos segons producte.


La Cortsenca: una cervesa artesana inspirada en les Corts\nLes Corts estrena una cervesa artesana inspirada en una masia de falsificadors del s.XIX\nDues entitats culturals de les Corts impulsen un projecte que vincula les històries de les masies desaparegudes del barri amb la cervesa artesana\nLaura Siles | dimecres, 6 d'octubre del 2021, a les 09.01\nEl barri de les Corts estrena una cervesa artesana pròpia. Es diu Cortsenca i està inspirada en la història de la masia de Cal Noi Flores, una de les masies desaparegudes del barri. Segons la història popular, a finals del segle XIX aquesta casa pairal servia de punt d’operacions per a un grup de falsificadors de moneda.\nLa cervesa l’ha elaborada la cerveseria artesana R115 situada al barri veí de Sants-Badal i es començarà a vendre aquesta setmana, durant la Festa Major de les Corts.\nÉs la primera vegada que les dues entitats culturals del barri, la Vella Cortsenca i la Barriada Cortsenca, engeguen un projecte comú. La idea va sorgir aquest estiu quan el llibre ‘Masies de les Corts’ els va servir d’inspiració. “Som aficionats a la cervesa artesana i a la història del nostre barri i ens va semblar que vincular les dues coses era original”, explica Miquel Hernández, impulsor de la plataforma digital de memòria històrica La Vella Cortsenca.\nVolem preservar la memòria històrica i la cervesa artesana és un bon vehicle”\nAndreu Gisbert, Barriada Cortsenca\nUna cervesa artesana inspirada en una història de falsificadors\nEl punt de partida per elaborar aquesta cervesa ha estat la història policíaca que es va viure a la masia de Cal Noi Flores entre el 1885 i 1888. En aquesta casa de pedra i teula s’hi feia moneda falsa. Els delinqüents falsificaven les monedes en un amagatall situat a dins d’un pou tapat per un paller. Com a sistema de ventilació, feien servir un tub cobert per una olla, que alhora impedia que entrés aigua de pluja dins del pou. Fins que la policia va descobrir el que passava a la masia i va empresonar els masovers i també els falsificadors.\nAquesta història ha servit d’inspiració per definir l’estil i l’aroma de la Cortsenca. “És una excusa per donar-li un caràcter a aquell tipus de cervesa, lligant-la amb una masia concreta de les Corts”, ha explicat Miquel Hernández, de la Vella Cortsenca. Els impulsors tenen l’objectiu de crear més cerveses a partir de les històries populars de la resta de cases pairals del barri.\nUna cervesa de les Corts, però fabricada a Sants-Badal\nLa Cortsenca s’ha elaborat a la fàbrica de cervesa artesana R115 situada al barri de Sants-Badal. De moment se n’han produït 150 litres, que després de fermentar durant algunes setmanes, estan madurant a 18 graus en un dels tancs de la microcerveseria.\nÉs una ‘pale ale’, rossa, molt suau i poc amarga, molt adient per a la tardor”\nXavier Tortosa, cerveseria R115\nLa Cortsenca es vendrà sense filtrar ni pasteuritzar i està previst embotellar-ne unes 270 unitats aquesta mateixa setmana. Les ampolles duran unes etiquetes dissenyades per les entitats impulsores del projecte, que inclouran un codi QR que enllaçarà amb un web, en què les entitats impulsores han bolcat tota la informació del projecte.\nLa primera tirada de la Cortsenca es podrà trobar als comerços, bars i restaurants de les Corts a partir d’aquest divendres.\n— cervesa — masies — memòria històrica\nEnderrocada una part del mur romà del barri de la Satalia, antic camí antic de València al Poble-sec\nLa FAVB dona el seu fons a l’arxiu històric per preservar-lo i facilitar-ne la consulta


The Beatles visiten Roses - Vila de Roses\nL’artista uruguaià, natural de Montevideo, Pablopez, premiat per la seva obra al seu mateix país de naixement, Uruguai, com també a Cuba i fins i tot a Espanya, com a Lleida o a Alacant, ha portat la seva darrera obra a Roses, Painting Four. Un treball de 80 pintures dedicat a The Beatles realitzades amb la tècnica de l’oli, menys una, que està creada amb acrílic.\nLa inauguració d’aquesta mostra es va portar a terme el passat divendres a Ros’Art Galeria, situada al carrer Francesc Macía, nº 67 de Roses.\nEn aquesta sala només es poden cotemplar, per questió d’espai, 48 de les 80 pintures d’aquest treball de Pablopez. Un treball que l’ha portat també a la creació d’un llibre amb el mateix títol de l’obra i amb una tipografia generada pel propi artista. Un llibre que només es pot adquirir via internet.\nEs va decidir a pintar sobre The Beatles “com podia haver-ho fet amb els Rolling Stones. En definitiva el que volia era pintar personatges universales”, va afirmar Pablopez durant el transcurs de la inauguració. El primer quadre que va pintar d’aquest treball va ser el que aparèixen John Lennon i Yoko Ono nus, i ho va fer l’any 2008. i al maig d’aquest mateix any va acabar de pintar la vuitantena peça de tota l’obra obra.\nAdmirador dels moviments artístics del cubisme i el surrealisme desenvolupats al llarg de la seva vida artística per Picasso i Dalí, Pablopez ha decidit pinta els quadres amb aquestes dues tendències, “però sempre partint de la base de la caricatura”, va afirmar l’artista.\nDesprés de passar per Roses, Pablopez té previst a mostrar la seva obra a Barcelona.\nPainting Four romandrà a Roses fins al proper 13 de novembre i es pot visitar tots els dies de 11 a 14 hores i de 16 a les 20 hores.\nTags: Dalí, Pablopez, Painting Four, Picasso, Roses, The Beatles\nPrevious Forts vents i mala mar\nNext Punts de llibre de Roses, un certamen d’art gràfiques que s’està convertint en una tradició