A2 Realitat i mite d'una veu no humana\nBoletín CF+S > 32/33: IAU+S: la Sostenibilidad en el Proyecto Arquitectónico y Urbanístico > http://habitat.aq.upm.es/boletin/n32/apjau.ct.html\nBarcelona (Espanya), març de 2005.\nEl paisatge és pell: una certa transformació del món en pell. Aquesta percepció de la natura sentida com a pell --de vegades com la pell d'un mateix, d'altres vegades com una pell enyorada o desitjada-- va arribar al paroxisme a final del segle XIX.\nCertament tot el paisatgisme, però en especial el d'aquell moment, explora una zona erògena entre la humanitat i el món, una ufana cromàtica amb què el món, en agafar-lo amb els ulls, se'ns dóna o fa que se'ns dóna. L'aproximació és tal que, molt sovint, el paisatge és l'ésser humà dels elements: el ser-nos humans, o gairebé, els elements.\nEn un manuscrit del segle XVII, Miquel Pallarès i Sala, pagès de Viladrau, descriu un cas real de topofília. Ens explica la visita del seu cosí germà --en Joan de Serrallonga-- que el ve a veure desesperat i engelosit perquè el Montseny, concretament el paratge del santuari de Sant Segimon, li ha captivat la companya: «la Joana --li confessa el bandoler-- està enamorada del Montseny!». «No, Miquel, --li diu-- no ho està dels ermitans, d'açò n'estic ben segur, sinó del cim. Estic gelós, molt gelós i no sé què fer...»\nSom als darrers dies de Joan de Serrallonga, la Joana Massissa, la seva amistançada, n'espera un fill i es retira a Sant Segimon. Tot això és històricament cert. Cas que la data del manuscrit sigui realment l'any 1633, aquest sentiment paisatgístic que du la Joana a tenir, només, «ulls pel bosc» i a estar-se «llargues estones mirant cap al vessant que dóna a Vic» és tan exacerbat com insòlitament pioner. De fet costa de creure que no es tracti d'una recreació força més tardana. Ni que fos així, però, el de la Joana Massissa té un lloc assegurat entre els més preclars sentiments paisatgístics. Llegendari o no, el seu amor pel cim expressa obertament i en origen aquesta terra que, amb tanta armada sensualitat, s'ofereix a l'esguard, aquesta exhalació del món profund cap a les seves superfícies de relleu, aquesta exhalació epidèrmica del món a l'aire, a l'aigua i a la llum, la ufana d'aquesta exhalació, camí de ser, camí fer-se'ns, pintura de paisatge.\nEl paisatgisme pictòric pertany a la maduració més extrema de l'agrarietat. Celebra i ornamenta i expia segles i segles de conreu de la terra, formes i més formes de verdura, anònimes, allocades... És, doncs, una mena d'agricultura sumptuària: una forma final, decandida, artificiosa i molt mistificada, d'agricultura.\nArriba que aquests conreus de la llum, que aquestes pertorbacions de la vista, pugen als cims, roturen les terres més ermes i agrestes i es fiquen per tot arreu, sota els arbres, a l'interior de les grutes, a les ciutats, on sigui de la capa de la terra, a manera d'una crosta gruixuda i vaporosa. Jo he pogut viure, encara, aquest món de pintura, molt especialment entre els pintors del meu poble -en Benet Martorell, en Pin, l'Avi Vila- per als qui la pintura era una substància mig agrària mig atmosfèrica: una gruixuda escorça de llum tendra, suberosa i transitable.\nTot allò ha passat. De vegades ens preguntem què se n'ha fet de tanta atenció posada en els matisos, de tanta febrosa sensibilitat per les veladures, per les textures, per les pàtines que un tan gran nombre de pintors han semblat descobrir al viu de l'aire? On para aquell voluble i irisat sentiment de plasticitat? On és, hores d'ara, entre nosaltres, tanta de vida posada i trobada en els tons, en els fumarells, en les boirelles? Què en queda?\nCertament mirant el cabal de pintura de paisatge que han emès, en època moderna, les terres europees i americanes, ens ve al cap la idea d'una muda: una colossal renovació epidèrmica de planes i cims, com la que es produeix en alguns rèptils o en les banyes dels mamífers. A fi de comptes, la pintura ha afavorit, com cap altra cosa, el fet de concebre el paisatge com a pell. Primer, perquè en el mateix paisatge hi ha, implícita, la idea de despreniment, la idea de distància respecte al medi natural, d'inèrcia separativa, d'especificitat transportable, de panoràmica exempta, d'ús exclusivament ocular i no agrari de la terra. Segon, perquè ha estat la pintura que, de retop, ha generat en el paisatge real la qualitat de pintoresc, com un qualificatiu de cosa curiosa i epidèrmica alhora, de cosa peculiar, superficial i poc fonda. Tan emotiva, fet i fet, com poc fonda. En aquest sentit, el pintor que va al lloc hi actua com una mena de secant capaç d'endur-se'l. El paisatgista ha de saber arrencar la imatge del terreny on es troba tot preservant-ne tant la integritat com la ufana. Així doncs, la capa de lloc ha de ser el més llevadissa possible, prou superficial perquè es pugui desprendre i es pugui transportar. No cal pas dir com, demanant als llocs aquesta qualitat epidèrmica, cultivant en els llocs aquesta qualitat epidèrmica i mudadissa, la pintura de paisatge ha contribuït a conformar el món portàtil que vivim: un món portàtil per una humanitat també despresa, mòbil.\nAquest efecte de superfície és possible mesurar-lo en qualsevol paratge. Ni que sigui un lloc decantadíssim i apregonat, de seguida s'hi deixa sentir, avui en dia, una certa pèrdua de gravetat, una cessió del propi pes, d'allò que pesa cada lloc concret al món, per allò altre que el tensa, que el lliga i el subjecta en superfície.\nAvui, doncs, el paisatge també és pell, però ens és pell d'una altra manera. Posades a fer, de tant moure-les i fer-les nostres, les formes de la terra sembla que adoptin la nostra mateixa fragilitat, la nostra incertesa, el nostre neguit. Com si, en parasitar aquelles formes, haguéssim estès la nostra inseguretat arreu, i ara, de retop, percebéssim l'entorn que ens rodeja tant o més fràgil que no nosaltres mateixos. Resulta curiós d'observar en aquest sentit com, a dia d'avui, fins i tot les grans formacions territorials --els glaços de l'Antàrtida, els boscos de l'Equador, els salts d'aigua d'Islàndia...-- ens desperten un sentiment candorós d'emparança, a vegades de solidària i mútua protecció.\nNo tindria pas, un poeta d'ara, prou confiança territorial per escriure «Lo que un segle bastí, l'altre ho aterra, / més resta sempre el monument de Déu / ; i la tempesta, el torb, l'odi i la guerra / al Canigó no el tiraran a terra, / no esbrancaran l'altívol Pirineu». A diferència dels romàntics observem, cada vegada amb més escepticisme, l'eternitat de la naturalesa. ¿Estem ara prou segurs que les obres humanes no poden esborrar les muntanyes? Tant els avenços en els coneixements científics, com les nostres actuacions i actituds semblen tocar, percudir, directament sobre totes les formes d'eternitat, sobre totes les formes de permanència. No hi ha dubte que, per a les generacions anteriors a la nostra, el medi els era un referent sòlid, segur i durador. Això, en bona mesura ja no és així: vivim més anys que el paisatge concret que ens rodeja, i, doncs, mantenim, amb el territori, una relació tràgica. Fins a un cert punt, la terra ha avançat l'home en el canvi. Només fa unes dècades no es podia ni preveure, però el caràcter hieràtic dels llocs, ferms i afermats com una divinitat antiga, en tota una gran part de món, s'ha perdut, s'ha exhaurit.\nHi ha indrets que travessem amb peus més ferms que no pas és ferma la rel dels arbres i la posició de les roques. Es tracta d'indrets on la terra adopta una qualitat marina. Aglomerada d'obra natural i d'obra humana, es plega i es mou com una estranya pell que no para de refondre's, que no para de refer-se, com si mai no s'agradés prou. Això que el relleu oscil·la és un fet constatable, provat. Al Maresme mateix, ara ja fa deu anys, es va moure una part considerable de terreny per encabir-hi, mig ensolcada, mig suspesa, la vall llargaruda i estreta del tram d'autopista que va de Mataró a Palafolls. Doncs bé, mesos enrere, d'un dia per l'altre, el poble de Sant Vicenç de Montalt que fins aleshores quedava amagat als automobilistes, va aparèixer, visible de l'autopista estant, rere una regirada de valls i turons. Però és que dies més tard un nou decantament de terres va ocultar-ne novament una gran part. I, ara, unes cases carenejants sobre tots aquells rebaixos i talussos tornen a ocultar el tros de poble que es veia.\nÉs ben cert que el paisatge que vivim no para d'oscil·lar, de refer-se, de moure's i remoure's. L'obra humana, en l'obra natural, sembla que s'hi rabegi, plena de desferres, de materials que hi són aliens, de vegades de molt llunyanes procedències. A través de la ruïna, l'obra dels homes ha quedat de sempre reabsorbida en el paisatge, però aquest procés d'absorció resulta ja, en algunes zones del planeta, infinitament més lent que la quantitat i l'heterogeneïtat de ruïna generada. Com si la terra ja no pogués engolir tot el que d'ella en fem, i ho escup i ho vomita. Tal és el cas de certs indrets violentament urbanitzats que, vistos des de l'aire, tenen l'aspecte d'una cosa a mig rosegar, agrumollada, devastada però indigerible.\nA través del cinema podem representar-nos processos accelerats d'imatges en què els elements territorials actuen, no ja amb una lentitud geològica sinó amb una velocitat humana que hi atrafega les roques, els boscos i l'horitzó. Aquestes seqüències expressen meravellosament, el territori com una pintura en curs: una pintura autònoma, autogenerada, que es mou enterbolida, sense assecar-se mai del tot, tal com ho fa l'entorn present.\nCertament les formes actuals de paisatgisme semblen haver incorporat el temps com un element territorial més. Comencen d'aparèixer terres situades directament en el temps, veritables zones passatgeres. D'aquí ve que els humans, en termes panoràmics, només ens sentim representats per un paisatge narratiu. Com si, més que no pas el paisatge, fos el mateix paisatgisme que ja ens envolta, i ens posa i treu les coses, i les és, i les desfà, i s'hi regira. Perquè, en tot això, no és sempre que la terra es mogui. Sovint, el moviment és un corrent de pas, un trànsit de freqüències, de transmissions, de vehicles, de cablejats aeris i conduccions subterrànies. I, doncs, un flux, unes substàncies resseguidores. Fins i tot les topografies mediàtiques poden ser vistes com un procés de formalització de relleus muntanyencs fets de sons i d'imatges: uns relleus emesos i acimats, de terra estant, i modelats, a continuació, tot al vol del planeta.\nUna realitat pictòricament oscil·lant genera formes de representació cada cop més infixables, els horitzons i les serralades de les quals són veritables espectrogrames que modulen gràficament una ona sonora: una forma de veu.\nCom la pell, la veu també és una atribució humana que fem al món. El geòleg Jaume Almera, en un llibre titulat Història geològica de la Vall de Núria, publicat l'any 1896, escriu que el viatger, camí del santuari, en «l'esboranch obert en el cor de la mateixa montanya [...], sent la veu muda, però eloquent de la naturalesa que cridantli ¡alto¡ lo fa parar á contemplar atónit la seva colosal y gegantesca obra, ab l'espay de molts milers de sigles produida». Més endavant, l'autor encara torna a increpar-nos amb «aquesta expressió muda, pero eloquent de les granítiques pirámides treballades per los poderosos é incansables agents erósius».\nDes de l'oracle de Delfos a la pedra del Catroc --una pedra oscil·lant que hi havia en terme d'Alcover-- la terra tenia, pels antics, una veu sagrada. Des de les bretxes xiulants a les pedres que catroquen, a la literatura arbòria bressolada pel vent, als mateixos vents portaparaules, l'expressió oral del món era humanament percebuda.\nEntre els romàntics, l'eclosió del paisatge natural es correspon amb l'eclosió de la veu dels elements. Verdaguer és un cas ben palès d'obsessió per la veu de l'aire, per La parla del cel --l'arpa eòlia, en diu-- o per la veu de les muntanyes --La veu del Montseny, La veu del Puigmal, el diàleg de Los dos campanars...--. Com el rei Salomó, com Orfeu, com Sant Francesc, el poeta es deleix per desxifrar d'altres parles que no exclusivament la humana. Des de la interpretació i recull de mimologia popular que fa a Què diuen els ocells fins al crit d'infantament que endevina enregistrat, encara, en l'abruptesa del relleu pirinenc: «Quins crits més horrorosos degué llançar la terra / infantant en ses joves anyades eixa serra».\nNaturalment, comprendre la veu dels éssers, de les coses i dels elements comporta poder-hi dialogar en viu i, doncs, tenir-hi una ascendència sonora, una prodigiosa intimitat idiomàtica. Com la que tenia Amfíon, fundador de Tebes, de qui es diu que amb el so de la lira movia les roques i amb el seu cant suau les duia on volia. En el període modern sembla com si aquesta veu tan present en els antics mites, en les faules i en els contes,aquesta veu de les coses i amb les coses, només hagués restat preservada en determinats poetes. Aquest és el cas de Carles Riba a Salvatge cor --«l'arbre ha dit: Aurores, creixeu, / amb fulgors de dolça mà oberta! »--. Un mateix arbre ensinistrat a parlar, trenta anys enrere, per Rainer Maria Rilke en el primer d'Els Sonets a Orfeu, just en obrir-se el llibre: «Llavors s'aixecà un arbre. Veu divina / d'Orfeu! Oh cant! Pura elevació!». I de la mà d'Orfeu i de Rilke, cap conversa tan extraordinària com la que manté Joan Vinyoli amb la constel·lació d'Orió. Perquè és així que arrenquen els Cants d'Abelone, a través dels quals --amb la veu que el poeta presta a aquesta figura de Rilke, Abelone-- Vinyoli no només s'adreça, sinó que increpa la constel·lació, s'hi dirigeix de tu a tu, amb precs i ordres: «Atura el vol, eixampla't, Orió, / crea més nit; que pugui perdre's / en ella aquesta vida que s'ha fet / tot d'una en mi».\nQui no reconeix en aquest lligam de tres poetes i un déu, entre ells, l'esforç per un lligam verbal possible entre la natura física i la natura humana? Tanmateix, entre nosaltres, fora d'aquests paràmetres literaris, la veu de les coses i amb les coses ha quedat absolutament relegada, proscrita. Com si haguéssim decidit per majoria, gairebé unànimament, no només que els arbres, la terra o els rius no parlen, sinó que no tenen res a dir.\nTornant a la increpació que fa Abelone a les estrelles d'Oriò, percebem, en les paraules que enceten el cant de Vinyoli una ressonància bíblica amb les paraules que enceten el Càntic de Moisès: «Calleu, oh cels, que parlaré; / escolta, terra, el meu vaticini! / La meva doctrina caurà com la pluja / seran com rosada les meves paraules, / com el ploviscó que rega l'herba, / com un ruixat damunt els prats». Ara bé, els dos cants van en sentit contrari: Moisès es dirigeix a la terra perquè encarna el descendiment del so de Déu, la fonda, l'ensolcada, inscripció dels Manaments. Vinyoli-Abelone, en canvi, es dirigeix a Orió, de la terra estant, per expandir-se, per perdre's en la nit que ell mateix ha manat a Orió de crear. Res de déu, doncs. La veu que s'adreça tant i tan lluny, és una veu humana: una emanació absoluta, però humana, de cant, capaç tanmateix de fer vibrar allò més remot i inert.\nCertament, en aquesta veu que abasta l'oceà celeste, tot i que parli a la natura física, tot i que la natura física sembli tenir-hi una veu expectant, encara és la natura humana que parla. En aquest sentit, potser hauríem de sospesar l'atorgament que ens hem fet els humans de l'ús exclusiu de la veu i pensar fins a quin punt, amb la veu nostra, participem d'una veu més àmplia i indiscriminada, tant és, al capdavall, si és de cosa o si és d'algú.\nMassa que hem fet del món instrument de la paraula nostra i no pas emissor de la seva. És hora de dir-nos tots plegats que, si la terra ha engolit el silenci de déu, si la terra no té o no ens sembla avui que tingui una veu divina, bo serà que tingui, almenys, una veu democràtica. Que, en definitiva, només soni el món, si és que els deus ja no hi sonen! Perquè la terra té drets. I el dret a veu, a alguna mena de veu, és fonamental, en la mesura que, més enllà de qualsevol convenció social, poètica o religiosa, l'ús i l'abús dels elements naturals prové, en gran manera, de no donar-los una veu, d'emmordassar-los i ni tan sols considerar els senyals de parla que ens puguin fer, sinó, més aviat desatendre la seva, d'altra banda, tan rotunda expressivitat. En tot això, la idea tradicional de paisatge que obliga la terra, que la condemna, a la visualitat pura, no ha fet més que contribuir-hi. Podríem fins i tot considerar que la forma pintoresca d'endur-nos-els, ha silenciat els motius definitivament. Perquè l'extracció de veu i el buidament per sota a què és sotmès el motiu en la pintura de paisatge difereix poc de l'extracció contínua de fonts d'energia i matèries primeres a què és sotmès el territori real. No debades, i a partir d'un llibre de Teresa Brennan (2000), Exhausting Modernity, Carles Guerra conclou que «no hauríem d'ignorar que els recursos naturals són explotats avui en dia de la mateixa manera que el proletariat ho era al segle XIX, sense ni tan sols tenir dret a prendre la paraula».\nAquesta extracció territorial de la veu com un senyal de sotmetiment i, alhora, aquesta estampa enganyosa d'un paisatge condemnat a la visualitat queden plantejades ja en el cèlebre llibre La primavera silenciosa que Raquel Carson va publicar l'any 1962. L'esplèndid paisatge agrari, ufanós i ubèrrim que l'autora descriu sense, però, cap brogit de vida animal per l'efecte dels pesticides, fóra, en aquest sentit, una imatge ben inquietant, estesa i enorme de pintura de paisatge.\nLa tirania de les formes de silenci sobre la vida no humana resulta un fet ben remarcable. Davant d'aquest sentiment d'injustícia mineral, d'injustícia forestal, d'injustícia hidràulica..., és urgent que ens plantegem com podem fer que la terra i l'espai i els altres éssers vius es puguin autorepresentar públicament. Com, tant la seva veu real com la veu divina o la veu poètica que en algun moment els hem concedit, pot traduir-se, avui dia, en una veu política. Com podem destriar, en aquesta veu de tots els elements que sempre hem fet portadora de missatges morals nostres, una altra de més imparcial. Qui o què, en el nostre present mundial, pot parlar en nom seu. Com es podria fer parlar per ells mateixos aquells en nom dels quals parlem? Sempre amb el benentès que són ells, els elements, que tenen dret a parlar, no pas que els el donem.\nFins i tot, al marge d' aquesta veu pròpia de les coses i els llocs, bo és d'adonar-se que, damunt de totes les coses i els llocs, siguin quins siguin, hi ha un pòsit mil·lenari de veu humana, i doncs un cert deute que tenim amb la gentada que ens hi ha precedit. De vegades, davant de determinades intervencions urbanístiques, ens diem: d'una terra amb tanta experiència literària, de literatura nostra i seva, com podem fer-ne això? Com en som capaços?\nAmb tot, quan observem, de l'aire estant, les extenses i grafiades xarxes viàries o, si és de nit, el dibuix de llums de les poblacions, com una escriptura monumental reblerta de signes, de caràcters, d'expressions, aleshores, com Verdaguer amb els ocells, també podem preguntar-nos: què diuen els humans?\n: Aquesta és la paraula que fa servir Martí Boada per presentar-nos el fets en el seu llibre Llegendes del Montseny. Un cas de seducció muntanyenca, tot i que tradicionalment, molt més que no pas la muntanya, és el mar l'element que suscita més sentiments, fins al punt que moltes dones de mariners i pescadors se n'hagin sentit sovint geloses.\n: Dodora i Delfos són els dos grans centres religiosos de Grècia, amb sengles oracles de Zeus i d'Apol.lo respectivament. L'oracle de Dodora l'emetia el so d'una alzina, el de Delfos les revelacions vaporoses i sonores d'una bretxa. Un altre nom per indicar l'oracle d'Apol.lo a Delfos és el de Lòxias que etimològicament significa «el qui parla oblic», fent referència, així, a les seves expressions ambigües i poc entenedores.\n: La riquesa del subsòl, agrària, mineral, aqüífera, petrolera..., sembla certament lligada a una riquesa verbal originària que els humans podien extreure per mitjà de sortilegis diversos. Ara bé, no és només que els humans percebessin les veus no humanes sinó que, entre aquelles veus i les seves s'entaulaven zones senceres de contactes, de lligams, d'interferències. De fet, els oracles antics parlen en un estadi porós, en un estadi consubstancial de veu humana i veu no humana, gairebé indiferenciables. Més tard, aquest mateix empelt antropomòrfic és el que pretén d'assolir el cant romàntic: el cant concebut com una alenada que surt d'algú, per meravella. Com si fos amb el cant que aconseguíssim de merèixer una part de veu no humana. D'aquí ve que, en el cant, sovint sembli que és l'objecte cantat el que pren la iniciativa, com si aquest hagués demanat de ser cantat, per participar en la veu del que canta, per obrir la veu del que canta i expandir-la cantant-hi també ell. Aquesta forma de lligam que el cant romàntic pretén d'assolir, és molt més regalada en certes concepcions primitives, en les quals, a través del cant, els humans vinculen la natura física i la natura humana, com si participessin amb la seva veu d'una altra de molt més basta en el temps i en l'espai. Podem parlar dels estudis de Bruce Chatwin (1987) sobre els cants aborígens australians com a confegidors de camí en un context on els aires, el relleu, els encestres: tot són formes de cant. Però també podem parlar d'experiències molt més properes com les que descriu Baltasar Samper (1936 y 1948) entorn dels cants de treball mallorquins. En aquests estudis Samper analitza el fet que cant i treball són inseparables. Primer perquè el cant no existeix sense les particularitats i la tècnica de la feina i, de retop, perquè aquestes particularitats i aquesta tècnica, la tonada del cant les influeix, les modifica. Tant això és així que quan Samper demanava de cantar aquestes tonades davant del fonògraf, els treballadors/cantaires no les recordaven i responien que no era pas possible de cantar aquelles tonades dins una cambra i sense executar el treball corresponent. Fins al punt que, per poder-les enregistrar senceres, els treballadors/cantaires havien de simular, mentre cantaven, els gestos de la feina servint-se d'eines, pals i tiges. A continuació, el músic i folklorista mallorquí conta com, oïdes a ple camp, el cant d'aquestes tonades serveix per regular el ritme i la intensitat dels gestos de la feina concreta --segons siguin les cançons de llaurar, segar, batre, o exsecallar-- així com el pas de les bèsties que hi participen:\n«Referint-se al llaurar, afirmen els camperols --i ho demostren-- que la tonada regula el pas dels animals que arrosseguen l'arada, el tempo del treball, en altres termes. En general, totes les tonades de treball es canten en tessitura molt aguda i a plena veu, i hem vist sempre que els cantaires que tenien fama de fer arribar molt lluny la veu se sentien afalagats d'aquest privilegi. En determinades ocasions, però, certes conveniències obliguen a cantar menys fort: quan el llaurador es troba en un terreny on hi ha rels o puntes de rocs a poca profunditat, baixa el diapasó de la seva veu, sovint també canta més pausadament, i això basta perquè els animals alenteixin el pas.\nA les eres, durant la batuda, es produeix un fet semblant: en començar una tanda, el blat que hom acaba d'estendre damunt l'era assoleix un nivell determinat, bastant alt; a fi de trencar bé i de pressa les tiges seques i fer sortir els grans de les espigues, convé una certa violència en el trepig dels animals que arrosseguen el "carretó" i en l'acció d'aquest. El treballador que guia els animals, dret al centre de l'era, les regnes a la mà esquerra i una tralla a la dreta, canta aleshores a tota veu i en la més alta tessitura que pot assolir. Els animals troten. A mesura que el blat és trossejat, el nivell va baixant i no essent ja necessària l'embranzida del començament, i també per tal d'evitar que el gra sigui projectat fora de l'era, convé un "tempo" més lent i el cantaire baixa gradualment el to inicial i els animals prenen un pas per moments més pausat, d'acord amb la davallada de veu que senten. Cal esmentar un detall molt particular: el batedor se serveix, generalment, molt poc o gens de la tralla per castigar els animals; els estimula amb exclamacions i interjeccions que intercala pròdigament en el seu cant, com si en formessin part. La mà dreta, amb el puny clos que sosté la tralla horitzontalment, la té posada sobre la seva orella dreta mentre canta. Ningú no ens ha sabut explicar la significació d'aquest gest».\n: Sigfrid, un cop és banyat per la sang del drac, comprèn el cant de l'ocell que li diu qui és, l'aconsella i el guia, a diferència d'Ulisses, que té per tan mal conseller, per tan estrictament encisador i malèfic, el cant de les sirenes, que se'n protegeix. D'altra banda, provablement allà on els autors romàntics posen més voluntat sigui en assolir una forma el més alta i complexa d'unió entre el so i el sentit. D'aquí ve l'esforç per a assolir el cant, la modulació, la literatura orquestrada, El cant de la terra, tot això... Passo d'esquitllada com, en una concepció no estrictament científista de l'univers, la força i immensitat dels elements o bé espaordeix o bé engendra el cant.\n: L'arbre ja és dret però l'aigua ha de dreçar-se. Anem lluny, a la tradició vèdica, fins al Brhadâranyaka Upanisád 6.2.2 «Saps tu després de vertir-hi quantes libacions arriben les aigües a posseir una veu humana, s'aixequen i parlen?» On, en quin lloc, en quina època, hem de situar la partició entre allò que parla i allò que no ens diu res?\n: Quin retrò del pàlpit de Rilke: «No ho saps encara? Llança el buit enfora dels teus braços/ cap els espais que respirem; potser els ocells/ sentiran l'aire eixamplar-se amb vol més íntim» (Primera elegia de Duino). Això que un poeta tutegi una constel·lació és un hiperbolisme de la pregunta que es planteja Novalis: «I la roca, en el moment que li adreço la paraula, no esdevé un tu a tots els efectes?» (Els deixebles a Sais). Sinó que Vinyoli du aquest tracte tan franc i proper, més enllà de les roques, més enllà dels cops de vent, i els salts d'aigua, fins la mateixa constel·lació d'Oriò.\n: Aquest so de Déu té, aquí, un sentit literal en la mesura que, en les Il·luminacions de Moisès, la llum i la tenebra reverberen sonorosament. Gregori de Nissa remarca especialment aquestes qualitats sonores de la llum, ho fa primer de tot en l'episodi de la bardissa encesa, quan Moisès «ja no sols veia amb els ulls aquella meravella de la llum, sinó que, cosa molt més estranya, els raigs de llum reverberaven en les seves orelles. La gràcia de la llum es repartia en un i altre dels sentits, il·luminant la vista amb les resplendors dels seus raigs i aclarint l'oïda amb ensenyaments incorruptibles». Més endavant, en l'ascensió al Sinaí, la llum i la tenebra i la veu embolcallen novament Moisès «Es tractava d'una veu --remarca Gregori de Nissa-- articulada pel poder de Déu que feia que l'aire, sense òrgans de locució, pronunciés paraules. I aquestes paraules no eren articulades de qualsevol manera, sinó que promulgaven manaments divins. La veu creixia així que avançava i la trompeta es feia eco a si mateixa, de manera que els sons anaven depassant cada vegada més els precedents». El so de Déu és indestriable de la mateixa escriptura dels pares de l'església. Sant Agustí mateix, en el sentit que tradueix el Salm 148, fa evidents les més variades formes còsmiques de veu «des de la terra, els dracs i tots els abismes, el foc, el calabruix, la neu, el gel, els bufs de la tempesta, que executen la vostra paraula». «La paraula forta» en diu Hermas, parafrasejant el Salm 13,: «Ell que, amb la seva paraula forta, fixà el cel o assentà la terra sobre l'aigua». «La Paraula eterna i substancial» en diu Gregori de Nissa «Així com la vostra natura essent efímera té una paraula efímera, així també la natura incorruptible i eterna té una Paraula eterna i substancial».\n: I encara aquells d'entre els humans que solen prendre públicament la paraula no són pas els més propers al territori sinó, generalment, els més distants, els més mediàtics.\n: En certa manera, en les formes d'explotació natural els artistes no hi som del tot aliens. També nosaltres ens hem acostat a la naturalesa per explotar els seus recursos. Que també els artistes mirem els rius i els boscos i pensem en què o per a què ens en podem servir.\n: Aquesta és la qüestió: en la conversió del soroll en veu, on s'escau l'agent de conversió? ¿Qui o què pot ser aparell de fonació d'allò no humà per als altres humans? ¿Pot alguna forma d'atribució de veu ser-nos reveladora i útil? I, encara, ¿quina conducció política ha de trobar, aquesta suposada veu, per ser, al capdavall, més justos amb la nostra? De fet, tot això se sobreposa a una pregunta històrica: què és allò que el món, en els diversos períodes històrics, ens diu amb tan dissimulades paraules? Què és? Potser, més que no pas dir-nos grans coses, les formes mundanes de veu, ens mostren més aviat com hem de captenir-nos, en la mesura que la seva veu és de mena acalladora, especialment adreçada contra la petulància del llenguatge humà i dotada d'una presència que ens guareix, més encara en un món que és aparentment més nostre cada dia, més humanat. Tornant a la conducció política d'aquestes veus excloses, acabem de conèixer un camí de pensament que arrenca ja els anys vuitanta, amb propostes com la que fa Christopher Stone, cara a cercar la participació democràtica i parlamentària dels no-humans, propostes del tot concordants amb l'eslògan dels verds alemanys que vam llegir a Munic l'any 1985: «cada arbre, un vot». En el llibre de Michel Serres (1990) Le Contrat naturel la reflexió sobre la declaració dels drets humans que estableix que només els humans són subjectes de dret, el du a reclamar una veu més general i participada a fi que el coneixement no suposi la propietat sobre el món i que l'acció no suposi el domini. En un sentit semblant però encara més desenvolupat, el llibre de Bruno Latour (1999), Politiques de la nature, planteja la manera com primer convocar i després reunir en un mateix espai públic, en un «parlament, el que l'autor anomena el col·lectiu format per científics i polítics, per humans i no-humans a fi de fer possible la comunicació entre els éssers de tots els regnes». Al punt on som, per parlar històricament de la realitat i el mite d'una veu no humana -però d'una veu no humana més mundial que no pas divina- hauríem d'abordar tres tradicions: l'antropològica, la literària i la democràtica. En certes obres literàries, en els antics mites, en les fàbules... la natura parla. En els estudis recents de Serres, de Latour que hem citat més amunt la natura adquireix un dret a veu. Però entre la ficció de veu literària i antropològica i el dret a veu científic i polític hi ha, ara per ara, un tall insalvable. Han estat fins a tal punt derrotades les forces màgiques de la terra pel despòtic positivisme de la modernitat que aquest reconeixement mutu no sé ni tan sols si és plantejable. No sé pas com, des dels plantejaments de dret actuals i des dels actuals coneixements, mantenint aquests drets i aquests coneixements, podem salvar i corregir la gradual emancipació de l'home respecte a la natura i el mite. Sabem que aquest desajust és transitable només amb una gran flexió literària. Com és ara aquella que va pretendre Ramon Llull quan dóna la paraula, en la seva obra, a tots els interlocutors: els humans, la natura, els elements, les abstraccions..., tot personificat, perquè pugui dialogar: «En Leo, En Sol i En Diumenge"». Quin text de bon múscul i afinat enginy és capaç d'alçar les lletres per fer això avui? Quina veu? Això a part, tanmateix, sia per atribució de veu nostra, sia per resistència de veu seva, la realitat i el mite d'una veu no humana es manté tothora irreductible, central i eloqüent. Del moment que, entre allò que volem els humans que siguin/diguin les coses i allò que són/diuen realment, la boca que s'obre també és expressiva, sempre ho ha estat i sempre ho serà.


Per què a Catalunya en diem «bikini» del sandvitx mixt?\nLa Sala Bikini de Barcelona oferia aquests entrepans calents de formatge i pernil dolç\nSandvitx mixt, amb pernil dolç i formatge | CatalunyaDiari\nAvui, 12 d'abril, és el Dia Mundial del Sandvitx Mixt, un entrepà calent de formatge i pernil dolç que es fa amb pa de motlle. A Catalunya, però, no s'anomena així, sinó que es coneix com a 'bikini'. És estrany que el nom que se li adjudica a Catalunya sigui tan diferent de l'original, però hi ha un motiu al darrere. I és que la coneguda Sala Bikini de Barcelona, que va obrir l'any 1953 a l'avinguda de la Diagonal, en servia molts, segons explica 'Nació Digital'.\nEl bar musical va portar altres novetats a la ciutat però aquesta va ser especial. L'entrepà es coneix a França com un 'croque monsieur', i la Sala Bikini el va anomenar 'l'Entrepà de la Casa' perquè en l'època franquista no estava ben vist utilitzar anglicismes ni gal·licismes. Més endavant, la gent que l'havia provat, l'anomenava 'l'Entrepà que fan al Bikini' i, finalment, l'expressió va evolucionar fins al punt de reconèixer l'entrepà com un 'bikini'.


Segons l'últim informe, hi ha hagut 122 defuncions en els últims set dies.\nSanitat xifra en 28.813 el total de morts per coronavirus, 16 més que aquest dimecres\nActualitzada 20/08/2020 a les 20:24\nEls diagnòstics el dia previ són superiors als 3.000 per segon dia consecutiu i repeteix Madrid com l'autonomia que més en notifica, de nou, amb més de 1.000 casos en un dia. Madrid supera Catalunya en el nombre total de casos diagnosticats.\nEl director del Centre de Coordinació d'Alertes i Emergències Sanitàries (CCAES), Fernando Simón, ha explicat que Madrid és la CCAA «que està tenint un augment més gran de casos» i en concentra un terç del total també en els diagnòstics dels últims set dies i dels últims 14. Simón ha dit que, tal com Sanitat havia estat preocupada per Catalunya o l'Aragó, ara Madrid «és el centre de la diana».\nA Madrid són 99.529 positius des de l'inici de la pandèmia i a Catalunya, en segon lloc, són 97.234. En els últims 14 dies Madrid ha diagnosticat 19.207 positius i Catalunya 11.105. En els últims set, Madrid dobla els diagnòstics de Catalunya: En registren 10.943 i 5.199, respectivament.\nAl conjunt de l'Estat, hi ha hagut 66.905 casos diagnosticats en els últims 14 dies i 35.582 en els darrers set. Per inici de símptomes, s'han diagnosticat 20.979 casos en els últims 14 dies i 5.511 en la darrera setmana.\nDes que va començar la pandèmia, hi ha hagut 130.836 hospitalitzacions, 1.407 en els últims set dies. D'aquestes, 364 s'han produït a Madrid, 212 a l'Aragó i 179 a Andalusia. A Catalunya, 72. En relació a les UCI, des que va començar l'epidèmia hi ha hagut 12.045 entrades, 90 en els últims set dies. D'aquestes, 12 a l'Aragó, Madrid i Canàries, respectivament. A Catalunya n'han estat quatre.\nComenta el contingut : L'Estat registra 3.349 casos de coronavirus en les darreres 24 hores


El Govern del PP fa el que hauria d'haver fet el PSOE - Notícies Economia - Notícies Economia - e-notícies\nEconomia · 3 de Febrer de 2012. 15:20h.\nEl Govern del PP fa el que hauria d'haver fet el PSOE\nEls directius bancaris guanyaran més de 300.000 euros\nAdolf Todó, en una foto d'arxiu\nEl ministre d'Economia, Luis de Guindos, ha anunciat que el govern espanyol ha limitat a 600.000 euros el sou de la cúpula en les entitats que han rebut ajuts públics i a 300.000 euros en les que han estat intervingudes per l'Estat.\nL'executiu de Mariano Rajoy ha establert un límit als sous de les entitats financeres que han rebut ajuts públics a través del Fons de Reestructuració Ordenada Bancària (FROB), organisme dependent del Banc d'Espanya.\nLes entitats que han estat intervingudes són Unnim, la CAM, NovaCaixa Galícia i Catalunya Caixa i les incloses en el Frob1-han rebut ajudes públiques-són: Banki, Banca Cívica, Caixa Espanya i BMN. Amb aquesta reforma, Rodrigo Rato, president de Banki, passarà de cobrar 2,3 milions d'euros a l'any a 600.000 euros com a màxim directiu d'una entitat que ha rebut ajuda pública.\nAixí ho ha anunciat el ministre d'Economia i Competitivitat, Luis de Guindos, en la roda de premsa posterior al Consell de Ministres que ha donat 'llum verda' a la reforma del sector financer que, entre altres mesures, exigeix una provisió addicional a la banca per import de 50.000 milions d'euros.\nAquestes limitacions són aplicables tant a les entitats beneficiàries de crèdits del FROB a un tipus d'interès del 7,75%, el que inclou a les caixes que es van integrar en grups més grans, i les injeccions de capital que han derivat en la intervenció de les entitats.\nSegons ha explicat la vicepresidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, es fixen aquestes limitacions de sou a les entitats que han rebut aportacions de diners públics "de la mateixa manera que es fixen límits a les remuenraciones per a casos on el sector públic té activitat" .\nLa victòria de Madrid\nBankia necessita 4.700 milions\n#4 Daserrout, BCN, 03/02/2012 - 20:05\nEl curiós és que aquesta mesura l'ha hagut de prendre un govern de dretes. El Zp y la seva colla d'esquerranosos xupi-guais en 8 anys no van tenir collons de retallar el sou als poca-vergonyes dels banquers. Sociates 30 anys a l'oposició.\n#3 Manolo, Barcelona, 03/02/2012 - 18:04\nTendríamos que saber si en estos importes, van imcluidas las dietas, los fondos de pensiones, las bonificaciones por objetivos, asistencias a juntas o consejos, etc etc...de la propia Entidad o de sus Participadas\nVaya que se tendría que afinar muy mucho para comprobar que no tienen otros ingresos\n#2 joan, manresa, 03/02/2012 - 17:37\nEl Casal,17,25 h.--300.000 Euros...?Salari minim ,com a cástig per la sevas funestas gestions,i apropiar-se de un pla de pensions de borrachería....Varen ensorrar la Caixa Manresa,i la seva gran obra social es Mon San Benet,un forat negre per gaudir-lo tota la colla de sibarites i privilegiats...\n#1 Poble de Catalunya, Barna, 03/02/2012 - 15:51\nTodó, xori...ço, torna la pasta que ja t'has emboixacat.


L'ALUMINOSI - Portal de Xàtiva\nXÃ tiva, 14/01/2011 – Salva Calvo, arquitecte tÃ¨cnic\nParaula molt comÃº, de la que tot el mÃ³n parla i ningÃº sap explicar que significat tÃ©. Anem a donar els coneixements suficients, per a que no ens torne a sonar a xines.\nQue Ã©s l’aluminosi? Doncs, Ã©s una alteraciÃ³ progressiva que Ã©s produeix al formigÃ³ quan s’utilitza a la seva fabricaciÃ³ Ciment AluminÃ³s, provocant una pÃ¨rdua de la fermesa i durabilitat a les estructures. Aquest tipus de formigÃ³ Ã©s senzill de reconÃ©ixer sent aquest d’un color gris ocre o marrÃ³. Aquesta patologia apareix amb l’ajuda de diferents ambients i factors com:\nAmbients quÃmics(PolÂ·luciÃ³, zones industrials,…)\nPer la qual cosa, es produeix un canvi quÃmic al formigÃ³, provocant-li major porositat, i per tant, perdua de resistÃ¨ncia mecÃ nica. Aquesta porositat facilita, que les partÃcules d’aigua entren en contacte amb les armadures de ferro interiors del formigÃ³. Provocant que l’armadura de ferro interior s’oxide, i a mÃ©s a mÃ©s, s’unfle trencant el formigÃ³ que l’envolta i protegeix.\nEns trobem amb una patologia molt greu, que provoca el colÂ·lapse de l’estructura fent que aquesta s’afone sense previ avÃs.\nM’he imagine que es preguntareu perquÃ¨ s’utilitzÃ aquest formigÃ³, si tenia aquestos problemes tan greus.\nDesprÃ¨s d’aquesta puntualitzaciÃ³ comentem el perquÃ¨ de la utilitzaciÃ³ d’aquest material amb patologies greus.\nEl Ciment AluminÃ³s es feu comÃº a Europa i Espanya entre els anys 50 i 80, aquest tipus de formigÃ³ fou utilitzat sobretot a les biguetes que suporten els sostres. Tenint aquest una gran propietat, el seu rÃ pid secat en comparaciÃ³ amb altre tipus de formigÃ³, cosa que feia que es pugueren fabricar mÃ©s biguetes en menys temps. A Espanya, acompanyat pel â€œboomâ€ constructiu que va haver-hi desprÃ¨s de la post-guerra. Es generalitza el seu Ãºs, al ser temps amb necessitat de materials rÃ pids de realitzaciÃ³ i execuciÃ³, cosa que Ã©s feu fonamental en la seua difusiÃ³.\nDe segur, es preguntareu quins casos coneguts hi han d’aluminosis. La veritat Ã©s que molts, sobretot a les zones de costa. Per exemple, a Espanya el mÃ©s conegut Ã©s el cas de l’estadi de futbol del â€œVicente CalderÃ³nâ€, construcciÃ³ molt vulnerable per la seua proximitat al riu â€œManzanaresâ€ (molta humitat) i a la M30 (danys quÃmics per polÂ·luciÃ³), en aquest cas no es decidÃ per afonar, sinÃ³ per reforÃ§ar la seva estructura.\nI a XÃ tiva? El cas mÃ©s conegut, Ã©s el del barri del Carme, on estÃ realitzant-se una actuaciÃ³ sobre 7 blocs. L’execuciÃ³ estÃ paralitzada per falta de subvencions. AcÃ el problema venia per l’accÃ©s de l’aigua per les reds de sanejament(canonades pluvials i fecals) i les terrasses superiors als edificis deteriorant les biguetes i provocant l’acceleraciÃ³ dels efectes de l’aluminosi. AÃ§Ã² haguera pogut evitar-se amb un manteniment dels edificis per part dels propietaris. Puntualitzar, que Ã©s una obligaciÃ³ dels propietaris d’un habitatge realitzar les millores suficients en l’edifici per allargar al mÃ xim la vida Ãºtil dels mateixos.\nEn definitiva, l’Aluminosi Ã©s una patologia amb solucions. PerÃ², aquestes solucions constructives deuen ser estudiades i supervisades per tÃ¨cnics qualificats, utilitzant de segur la soluciÃ³ mÃ©s correcta i mÃ©s econÃ²mica per al propietari de l’habitatge.\nPublicado el enero 11, 2011 enero 15, 2011 Autor Portal de XàtivaCategorías Opinión, XàtivaEtiquetas aluminosis, L'aliminosis, Opinión, salva\nAnterior Entrada anterior: El ciclo de charlas ofrecidas por el Departamento de Salud XÃ tiva-Ontinyent se centra en el cÃ¡ncer de colÃ³n\nSiguiente Entrada siguiente: PSOE: «Ontinyent amplÃa a 3,8 millones una pÃ³liza de crÃ©dito para pagar las butacas del Echegaray»


_04 DEUTES ODIOSOS\nQuè passa quan els països pobres que demanen préstecs tenen un govern dictatorial? Durant la Guerra Freda, l’Etiòpia de Mengistu, el Congo de Mobutu o el Níger dels militars corruptes -per posar només tres exemples- van rebre crèdits milionaris dels bancs o dels governs dels països rics i els van utilitzar per finançar les seves polítiques repressives, plenes d’atrocitats contra els drets humans, o per acumular immenses fortunes personals.\nQuan han caigut aquestes dictadures, els nous governs democràtics han heretat els crèdits que havien contret aquells dictadors. En principi, els haurien de tornar amb els impostos que paguen els seus ciutadans. Tanmateix, és immoral exigir-li a algú que pagui el deute que va servir per reprimir-lo a ell o als seus familiars. Per això, és conegut amb el nom de “deute odiós”. Avui, els xilens estan tornant els deutes contrets per Pinochet i els sudafricans els deutes dels governs de l’apartheid.\nEls “deutes odiosos”, quan els països passen de la dictadura a la democràcia, s’haurien de condonar automàticament i sense cap condició. Així ho haurien d’establir les Nacions Unides formalment. D’aquesta manera, a més d’acabar amb els “deutes odiosos” del present, s’evitarien nous “deutes odiosos” de cara al futur. Perquè els creditors no s’arriscaran a concedir un préstec a un dictador, si saben que ja no el podran cobrar en cas que caigui la seva dictadura.\nINDEX BLOC 6: DEUTE EXTERN


La Generalitat es queda amb Fira València i amb els mil milions de deute\nLa manca d'activitats firals i el deute que arrosega han posat en perill de fallida la institució\nVicent Soler, Joan Ribó i Rafael Climent\nLa Generalitat i l’Ajuntament de València han arribat a un acord per a salvar Fira València de la fallida. La institució, els terrenys i els edificis, passaran de mans municipals a mans de la Generalitat, que n’assumeix el deute i la titularitat i es farà càrrec de l’ús i del manteniment.\nEl batlle de València, Joan Ribó, s’ha reunit avui amb els consellers d’Hisenda, Vicent Soler, i d’Economia, Rafael Climent, per tancar l’acord. Fa setmanes que els tècnics de totes dues administracions treballaven en els esborranys del conveni que ha de servir per a salvar la fira i que signaran l’ajuntament i el Consell.\nEn el document s’establirà que la principal activitat de Fira València serà la d’allotjar fires, però també s’hi podran fer altres actuacions vinculades i que en siguen complementàries. Si això no es complís, l’ajuntament es reserva el dret de reversió tant dels edificis com dels terrenys.\nLa Generalitat reestructurarà la composició actual de Fira València per a adaptar-la a la situació actual de falta d’activitat deguda a la pandèmia.\nMil milions de deute\nDe fa mesos, i arran de la suspensió de tots els esdeveniments programats, la institució firal feia un crit d’auxili. Ja deu més de tres milions d’euros als proveïdors. A més, arrossega un deute de mil milionsd’ençà que es va fer la darrera ampliació, que va coincidir amb l’inici de la crisi econòmica del 2008. El director general de Fira València, Enrique Soto, va signar un informe on deia que es necessitava una injecció imminent d’un mínim de sis milions d’euros per a evitar de caure en concurs de creditors.


«Nosaltres no ens hi afegim», afirma Rocío Monasterio, portaveu de Vox\n26 de de gener del 2021. 21:49\nLa presidenta de la Comunitat, Isabel Díaz Ayuso, i el vicepresident, Ignacio Aguado, van anunciar dilluns un acord de Pressupostos per al 2021 dins del si del Govern regional amb el qual buscaran «reactivar» Madrid, amb l’economia «com a objectiu prioritari». «Amb aquest acord, centrats en el més important, volem donar estabilitat jurídica però sobretot econòmica a tots els ciutadans de la Comunitat de Madrid. Aquest Govern està centrat a recuperar-se de la pandèmia i d’una catàstrofe natural», recalca Ayuso.\nD’aquesta manera, la Comunitat reforçarà Sanitat, Educació i Serveis Socials, però «molt especialment l’economia». «La política econòmica de Madrid seguirà sent seriosa, rigorosa i confiable», ha recalcat. La cap de l’Executiu madrilenya ha remarcat que l’economia ha de ser un «objectiu prioritari» a causa de la «forta» caiguda del PIB (entre el 10 i 11%), la caiguda d’un 70% de l’arribada de turistes, la caiguda d’un 19% dels serveis i les 93.000 persones més que hi ha a l’atur en l’autonomia.\nVox no s’hi suma\nLa portaveu de Vox a l’Assemblea de Madrid, Rocío Monasterio, ha assenyalat aquest dimarts que encara no ha tingut accés a la totalitat de l’esborrany dels Pressupostos regionals per al 2021 i ha apuntat que no s’hi sumen, sinó que s’asseuran i estudiaran «partida per partida i programa per programa». En una entrevista amb ‘TVE’ recollida per Europa Press, Monasterio ha celebrat que la presidenta regional, Isabel Díaz Ayuso, i el vicepresident, Ignacio Aguado, s’hagin posat «d’acord» després de «dos anys» per presentar-los un esborrany dels comptes autonòmics.\n«Encara no hem tingut accés a la totalitat de l’esborrany i esperem que ens el presentin en els pròxims dies. Nosaltres no ens afegim als Pressupostos; ens asseurem i estudiarem partida per partida i programa per programa i opinarem el que ens sembla bé i malament», ha apuntat.\nAixí mateix, Monasterio ha indicat que els agradaria que la pròxima reunió que mantinguin per negociar els Pressupostos «sigui en un local d’hostaleria de Madrid que estigui obert a les 9 de la nit».


L'Ajuntament de Palamós tanca els comptes municipals del 2019 amb un resultat positiu • Ràdio Capital de l'Empordà\nL’Ajuntament de Palamós tanca els comptes municipals del 2019 amb un resultat positiu\nAquesta dada segueix la tendència positiva que s'ha fet habitual en les liquidacions pressupostàries dels darrers anys\nL’Ajuntament de Palamós ha tancat l’exercici econòmic del 2019 amb el resultat positiu de més de 3,4 milions d’euros. Aquesta xifra segueix la tendència positiva que s’ha fet habitual en les liquidacions pressupostàries dels darrers anys.\nAquesta bona dinàmica econòmica permet que l’endeutament del municipi se segueixi reduint, passant del 26% d’ara fa aproximadament un any, al 21% en el qual es troba ara, a situar-se per sota del 20% durant el 2020. Cal destacar doncs aquesta progressiva tendència a la baixa que s’ha obtingut en els darrers anys, i que situaven el deute del municipal en un 58% l’any 2014, un 52% el 2015, un 46% el 2016, i un 33,34% l’any 2017.\nA més, el romanent positiu de tresoreria acumulat en els darrers anys a l’Ajuntament de Palamós se situa en un total de més de 4 milions d’euros.\nEl superàvit global aconseguit és fruit d’un treball de gestió que s’ha realitzat des de l’Àrea de Serveis Econòmics, potenciant l’estalvi i amb una implicació directa de les àrees municipals.\nA més la dinàmica constant realitzada ha aconseguit incrementar el nivell d’ingressos en els pressupostos municipals. Aquesta tasca referma l’estabilitat pressupostària de l’economia municipal que situa ara la seva capacitat de finançament en més d’1 milió.\nArticle anteriorL’Ajuntament de Begur trasllada al Departament d’Educació el seu malestar per no habilitar-los un institut escola\nArticle següentDetenen dos homes per un robatori amb força en un establiment de la Bisbal\nBàsquetSergi Villena - 27 de gener de 2022\nFutbol Sergi Villena - 27 de gener de 2022\nCultura Redacció - 27 de gener de 2022


Els fruits del ginjoler (Itziar González Virós)\n5 min. 25/02/2017 17:42\n651x366 Els fruits del ginjoler / GETTY Els fruits del ginjoler / GETTY\nEl 4 de febrer, al carrer Arimon, davant el Centre de Serveis Socials de Sant Gervasi, hi va tenir lloc una cerimònia singular al voltant d’un arbre. No sé si els barcelonins som del tot conscients de l’abast i importància d’aquell senzill gest de memòria local. En una part de la parcel·la alliberada de la pressió immobiliària, al peu d’una mitgera rehabilitada per l’Institut del Paisatge Urbà i l’Escola de Disseny i Art Llotja, Guillermo Aguirre Núñez i les autoritats municipals descobrien una placa on es llegeix “Isabel Núñez (Figueres, 1957 - Barcelona, 2012). Escriptora i activista social, va lluitar per la salvació d’aquest ginjoler bicentenari”.\nAquell matí d’un dissabte qualsevol d’hivern érem un munt de persones les que ens arrapinyàvem sota les branques nues del ginjoler victoriós. No era la primera vegada que hi anàvem buscant reconnectar-nos amb l’esperit vital i ample de la Isabel Núñez. Però aquest cop la dimensió del reconeixement institucional, per qui el feia, ens va recordar que a Barcelona, a més de persones, s’hi desnonaven també arbres.\nCinc anys després de la mort de la Isabel, la seva lluita és encara invisible als ulls de molts. La reivindicació de l’arrelament de la natura en la ciutat, de la seva aliança necessària amb els nostres carrers i edificis per configurar el paisatge urbà, és encara imperceptible per a la majoria. La crisi d’una contaminació ambiental creixent potser ajuda a tenir-ho més present, però la lluita de què parlem va més enllà de la capçada d’un arbre, de la seva ombra benèfica o dels ocells que pugui acollir. Va de justícia poètica. De donar a qui dona vida l’espai perquè creixi. Més enllà de preveure la mida dels escocells al voltant dels troncs dels arbres, de protegir el buc de les seves arrels quan es fan els moviments de terra per a la fonamentació de les construccions, va del fet que ha estat la voluntat d’una sola dona la que ha salvat el destí d’un ginjoler bicentenari.\nVaig conèixer la lluita de la Isabel per salvar aquest ginjoler sent regidora de l’Ajuntament de Barcelona. Era des de dins, durant les trobades mensuals de l’equip de govern. La responsable de l’àrea de Medi Ambient ens anava informant de les negociacions i els seus moviments davant la pressió ciutadana. De sobte, enmig de reunions monòtones, aprovant extenuants expedients de projectes d’edificació, la màquina greixada de l’urbanisme quedava aturada pel bri d’aire fresc d’una reivindicació genuïna: clemència davant l’assassinat d’un arbre i l’esfondrament del paisatge urbà d’un carrer de la ciutat. Allò, per inesperat i poc freqüent, em resultava increïble. Obria els ulls i somreia per dins. Vaig prendre’n bona nota: algú iniciava allà fora la reVolta.\nVa arribar el dia de la meva dimissió i el final de la meva feina com a regidora de Ciutat Vella. Incapaç d’influir en la resta de membres del govern per aturar el planejament d’un hotel al costat del Palau de la Música, vaig acceptar que calia posar fi a l’intent de treballar des de dins. Des d’allà era molt difícil fer micropolítica. Política concreta de les petites coses. Així ho anomenava la Isabel Núñez en el seu llibre La plaza del azufaifo (Melusina, 2008). Per a ella la micropolítica era l’única manera de salvar la ciutat de Barcelona dels analfabets de la democràcia.\nPoc després, l’editorial Comanegra i la família Cirici em van donar l’oportunitat de restaurar i actualitzar la guia d’Alexandre Cirici i Pellicer, Barcelona pam a pam (Comanegra, 2012). En el moment de dissenyar la portada del meu annex “Per no perdre peu”, vaig comptar amb la col·laboració fotogràfica del seu net, l’Hug Cirici, que em va demanar que fes arribar personalment el llibre a la seva tieta, Isabel Núñez. Vaig tenir, de la mà de l’Hug, la sort de poder visitar-la a casa seva, on s’estava a causa d’una malaltia que l’havia de portar a quiròfan el mes següent. Li vaig regalar el llibre mentre buscava l’aprovació silenciosa de la resta de llibres de la seva biblioteca, veritable pell de la casa. Al llarg de tres hores vàrem parlar de l’amor per Barcelona que Cirici, ella i jo compartíem. També vaig poder donar-li notícies de com la seva lluita havia aconseguit sacsejar d’arrel el funcionament ordinari de les reunions de govern de la ciutat. Rèiem. Li vaig agrair la seva victòria. L’hi vaig agrair perquè em feia més dolça la meva derrota. Li vaig dir que el ginjoler era per a mi el símbol de la reVolta i que era impossible que ella morís ara que el dins i el fora de l’Ajuntament s’havien trobat per continuar-la.\nDesprés d’aquell dia vaig seguir el meu diàleg amb ella a través de les fotografies que compartia del retall de cel que veia des de casa seva. ¿Ella moria i l’arbre sobrevivia? El dia 4 de febrer d’enguany, enmig del gest micropolític col·lectiu de llegir el seu nom en una placa, vaig poder resoldre l’enigma. Érem davant la metamorfosi d’una escriptora en arbre. Vaig entendre que les fotografies dels cels que ens regalava eren la seva darrera escriptura. El seu darrer missatge per tal que la reconeguéssim feta arbre en veure de nou el cel emmarcat per aquells edificis del seu voltant. Érem davant la darrera traducció que ella ens feia de la saba que puja i pren forma dels fruits vermells a les branques. Transmutats en arrels aèries del ginjoler-dona, autoritats, amics i familiars vàrem anar abandonant l’ hortus conclusus del carrer Arimon. A les butxaques hi vaig guardar un grapat de gínjols amb el compromís ferm de plantar-los en testos i a tot arreu com a símbol de totes les lluites que ens caldrà seguir fent des del carrer.


Educació o aprenentatge, quién da mas? – Francesca Alminyana\nuneix tots els punts amb 4 línies sense alçar el llapis\n(Pulsar aquí para leer en castellano)\nL’any 2004 va nàixer la meua primera filla (tranquils que açò no va a ser una dissertació sobre la maternitat). Com tota bona mare vaig assistir, i continuo assistint, al seu creixement i aprenentatge amb devoció i una curiositat infinita. Tenia davant meu el secret de la naturalesa humana.\nEl ritme d’aprenentatge durant els primers anys en la vida d’un xiquet és tan brutal que et porta a pensar que si aqueix ritme es manté, l’home arribarà a descobrir la cura per al càncer en un tres i no res.\nI de sobte arriba l’escolarització i en lloc de desenganxar i créixer a un ritme desenfrenat, el desenvolupament es ralenteix, es frena. Els xiquets s’igualen, es llimen les diferències. I ací és on falla el sistema.\nQue l’educació està fallant és alguna cosa que tots sabem, es palpa en l’ambient (llegir a Ken Robinson o veure les seues xarrades TED sempre és inspirador i també aquest llistat de lectures recomanades ). I en contra de moltes teories, jo crec fermament que si una mica de qualitat es manté, és gràcies a mestres i professors que posen tot la seua obstinació perquè així siga a pesar de tenir a gran part de la població i a tot l’aparell administratiu en contra (meravellosa la iniciativa d’O’ Pelouro)\nImmersa en aquest panorama, vaig decidir fer tallers d’arquitectura per a xiquets/es en l’escola de la meua filla en el seu 3er any d’escolarització que coincidia amb el 1er de la seua germana, la meua segona filla. Corria l’any 2009.\nLa meua intenció no era ensenyar la disciplina als xiquets, sinó usar l’arquitectura per a promoure el pensament crític i divergent. El meu interès no era construir objectes plàstics que els xiquets pogueren portar-se contents a casa, sinó investigar els processos. Poques vegades vaig acabar fent el pretès perquè la dinàmica de la classe ens portava per altres rumbs. No volia fer les coses bé. Volia que els xiquets s’equivocaren i li perderen la por a equivocar-se, pas primer per a un correcte aprenentatge. Ja sabeu, Edison va inventar 999 maneres de com no fer una bombeta, o el que és el mateix, “la innovació és un joc de probabilitats”, és a dir, la quantitat importa.\nPot ser que no servira per canviar el món però aquests tallers sí em van servir per a corroborar intuïcions, generar noves actituds i sobretot, comprovar l’efecte d’aquests treballs en les meues pròpies filles (i encara arribaria una tercera).\nHa passat el temps i les meues filles ja s’organitzen els seus propis tallers però la meua inquietud pel que fa a la seua educació no ha fet més que començar. Fins i tot puc dir que la meua inquietud s’ha estès no solament a la seua pròpia educació sinó també a la meua i per extensió a la de la resta de la humanitat. Si, ja es que és una mica absurd, però compartisc amb Woody Allen la propensió a l’alarmisme (l’univers s’expandeix!)\nEn la xarxa podeu trobar moltes referències a nous sistemes educatius engegats en petites comunitats, el unschooling, el homeshooling … en l’article jaque al sistema, hackea tu educación podreu trobar moltes referències de l’educació al marge. Però com bé diu @rahego, a qui he d’agrair haver llegit l’article anterior, en Hackea la educación de tus hijos…si hay huevos, cal tenir-los i molt bé posats\nPerquè intuïm que un títol no valdrà per res en el futur, però i no tenir-lo? La realitat està mutant a un ritme que no podem predir. És molt difícil prendre decisions dràstiques.\nI què els passarà a aquells els pares dels quals ni tan sols es plantegen que l’educació dels seus fills no és la que hauria de ser? què passarà amb aquells pares que invertiran tot el que tenen en donar una educació als seus fills pensant que és una garantia de futur?\nTrist el panorama retratat en l’article “How Europe is betraying its children” . És en realitat una veritat molt incòmoda que, com a poc, farà molt més gran la desigualtat social i a la qual hem de trobar solució …sí o sí.\nI és per açò que ens resulta tan difícil hackejar l’educació dels nostres fills.\nPerò estem de sort, hi ha alguna cosa que SI podem fer: ajudar-los a trobar la resposta a la gran pregunta. Craig Formen, escriptor del llibre “Be Luckier in Life” (ací un xicotet avanç) diu que hi ha dos moments importants en la vida d’una persona, la primera el moment del seu naixement, la segona, el dia que esbrina el per què.\nI finalment he arribat on volia estar: el nostre futur com a espècie depèn del que els nostres fills siguen capaços de fer. És molta responsabilitat però hem d’ajudar-los a trobar aqueix perquè. I si, sembla fàcil, però en realitat a mi em sembla complex de collons.\n(I ho deu ser per la quantitat de gent que hi ha coleccionat títols en lloc d’intentar alinear talents i passions)\nPublicado en aprenentatge, arquitectura per a nens i nenes, educació, Ken RobinsonEtiquetado como pedagogia informal\nIDEES XICOTETES 0.10: espais de co-enjoyingIDEES XICOTETES 0.11: cal crear (tot el temps)


Dubtes més freqüents sobre els nostres pisos per a estudiants a Barcelona\nIntrodueix les dates que vols reservar a la nostra web i obtindràs informació real de les habitacions disponibles. Tria la que més t'agrada i dóna-li al botó "reservar".\nUn cop validem la teva sol·licitud de reserva, rebràs la informació dels pagaments a realitzar i tindràs 48 hores per a fer-los, temps en el que l'habitació escollida estarà bloquejada per a tu. També rebràs l'accés a l'area interna on podràs emplenar totes les dades que necessitem per tramitar la teva reserva.\nSi ho prefereixes, també pots contactar amb el nostre departament de reserves a través del correu electrònic info@barcelonadesignflats.com.\nQuè pagaments he de realitzar per reservar?\nPer fer la reserva hauràs de pagar l'import de la fiança (650 euros per habitació doble i 900 euros per habitació individual) i de les despeses de contracte (250 euros). L'import de la fiança es retornarà al final de l'estada si no hi ha desperfectes ocasionats per un mal ús de les instal·lacions del teu pis universitari.\nUn cop rebem aquest pagament, la reserva de plaça al pis d'estudiants escollit queda confirmada.\nPuc cancel•lar la reserva després de realitzar el pagament?\nPots cancel·lar la teva reserva fins a dos mesos abans de la data d'arribada de la reserva. Això sí, perdràs l'import abonat en concepte de despeses de contracte. Et retornarem l'import de la fiança per transferència bancària al compte que ens indiquis. Recorda que hauràs d'assumir les possibles comissions bancàries de la transferència.\nLes cancel·lacions amb menys de dos mesos d'antelació impliquen la pèrdua del 100% de l'import pagat.\nPreparació del viatge i arribada a Barcelona\nQuin equipament trobaré al pis i què he de portar a la maleta?\nEls nostres pisos per a estudiants estan totalment equipats perquè et sentis com a casa.\nLes habitacions disposen de tota la roba de llit (llençols, edredó nòrdic) i de coixí. A més, et proporcionem un joc de llençols addicional perquè utilitzis durant la teva estada.\nTambé et lliurarem dos jocs de tovalloles (de dutxa i de mans).\nLes cuines també estan equipades al detall.\nEn resum, només has de portar la teva roba i estris personals. No oblidis algunes fotos per personalitzar el teu habitació (disposes d'un suro on podràs penjar) i llest! 'Com a casa!!\nOn hauré de recollir les claus a la meva arribada a Barcelona?\nT'oferim diverses alternatives: podem recollir-te a l'aeroport, portar-te al teu apartamentd'estudiants i lliurar-te les claus. També pots contractar que algú t'esperi a la porta de l'apartament, t'acompanyi fins al pis i t'expliqui on està tot ubicat i el seu funcionament.Si prefereixes anar per lliure, podràs recollir les claus a l'adreça i horari que etfacilitarem uns dies abans de la teva arribada.\nIndican's la teva opció preferida a través d'aquest formulari\nQuan signo el contracte de lloguer?\nRebràs el teu contracte mitjançant una plataforma de signatura sigital (Signaturit) que et permetrà signar on-line.\nSi necessites el contracte original per a realitzar alguna gestió, com l'empadronament a l'Ajuntament de Barcelona, podràs recollir-lo a les nostres oficines:\nHorari: De dillunes a dijous de 09:00 a 14:00 i de 15:00 a 18:00 hores.\nCap estudiant pot estar allotjat sense el contracte signat, per motius legals.\nQuan he de pagar el primer mes de la meva estada?\nEl mateix dia que firmes el contracte de lloguer, hauràs de pagar el mes en curs. Si arribes entre el dia 1 i 15, pagaràs el mes complet. Si arribes després del dia 15 hauràs de pagar només mig mes. Els mesos de gener i setembre es paguen sempre complets, independentment del dia d'arribada.\nHe de realitzar algun altre pagament a la meva arribada?\nHauràs de pagar les despeses de contractació, que són 250 euros. Si la teva escola o universitat té acord de col•laboració amb Barcelona design Flats tindràs descomptes sobre aquest import. Consulta el nostre apartat de partners i si la teva escola no té acord, no dubtis a sol•licitar-ho.\nQuè passa si no puc arribar a la data prevista?\nA vegades pot succeir que no puguis viatjar en la data prevista, ja sigui per motius personals o per retards en els visats. En aquest cas, si vols mantenir la teva plaça, has de realitzar el pagament del lloguer. Altrament, l'empresa es reserva el dret de cancel•lar la reserva.\nJa estic en el meu pis universitari\nCom pago els meus rendes mensuals?\nPer pagar la renda mensual del teu pis universitari entre els dies 1 i 5 de cada mes rebràs un link per email per tal que puguis fer el pagament amb la teva targeta de crèdit mitjançant Paygold. En el cas d'estudiants nacionals mitjançant domiciliació bancaria.\nQuines són les normes de convivència del meu pis compartit?\nPer promoure una bona convivència, hem dissenyat unes normes internes d'obligat compliment. Pots consultar-les aquí\nQui seran els meus companys de pis?\nTotes les persones que conviuen en els nostres pisos són sempre estudiants, majoritàriament internacionals. Pots consultar al nostre departament de reserves i et direm el nom (no cognoms), edat, nacionalitat i estudis a realitzar de cada un d'ells.\nQuè passa si vull canviar de pis?\nSi un cop a Barcelona decideixes canviar a un altre dels nostres pisos hauràs de tornar a abonar les despeses de contracte. Això no serà així si és Barcelona design Flats qui proposa el canvi per circumstàncies excepcionals.\nSí, però no podran quedar-se a dormir. Per evitar molèstia a la resta dels estudiants no han de quedar-se més enllà de les 22 hores. En qualsevol cas, consulta sempre als teus companys abans de convidar a amics o familiars al teu pis compartit.\nQuè passa si hi ha una incidència al meu apartament?\nEl nostre departament de manteniment s'encarregarà de solucionar les incidències en un termini raonable de temps. Si l'avaria és per un mal ús de les instal•lacions, l'estudiant responsable haurà d'assumir el cost de la reparació.\nQui s'encarrega de la neteja?\nUna empresa externa contractada per Barcelona design Flats s'encarregarà de gestionar la neteja del teu pis universitari un o dos cops per setmana, en funció de la mida del pis. També ens encarreguem de la neteja de la teva habitació un cop per setmana.\nRecorda que els estudiants sou els responsables de mantenir l'ordre al pis universitari i tenir la cuina i estris nets. També us encarregareu de la bugada i rentat de llençols i tovalloles, per al que disposeu de rentadora i assecadora sense cap cost addicional a la vostra disposició.\nQuè he de fer el dia de sortida?\nEncara no t'has anat i segur que ja comences a trobar a faltar la teva vida d'estudiant a Barcelona. Toca acomiadar-se de tots els companys que t'han acompanyat en les teves aventures en aquest temps ... Potser us podeu tornar a trobar als vostres països d'origen algun dia :)\nPer la nostra part només has de deixar les claus sobre la taula de l'habitació.\nQuè passa si em vaig abans del previst?\nSi per algun motiu has de deixar el teu allotjament d'estudiants abans de la finalització del teu contracte de lloguer, perds l'import de la fiança.\nExcepcionalment, si hi ha un preavís d'almenys dos mesos, només tindràs una penalització de 200 euros (i la diferència de tarifa d'una renda més llarga a una més curta si procedís). Descomptarem aquest import de la teva fiança i et farem una transferència amb la diferència.\nQuan i com es retornarà la meva fiança?\nLa teva fiança es tornarà en un termini màxim de 21 dies a partir de la teva data de sortida després de comprovar que no hi ha desperfectes. Es retornarà per transferència bancària.


Xarxa - Un estudi sobre etnologia a Santa Coloma de Queralt guanya el 7è Premi Rafael Patxot i Jubert - L'informatiu\nJa es coneix l'estudi guanyador de la 7a edició del Premi Rafael Patxot i Jubert (edició 2021), convocat per l'Institut d'Estudis Catalans (IEC). En aquesta ocasió, el treball guardonat ha estat Colominament: Recull històric de pràctiques etnològiques a Santa Coloma de Queralt, elaborat per Guillem Carreras, Júlia Mullerat i Pol Pastor, de l’Associació La Minerva de Santa Coloma de Queralt.\nEl veredicte del 7è Premi es va donar a conèixer en el lliurament dels Premis Sant Jordi 2022, XCI Cartell de premis i de borses d’estudi. Durant l’acte, que va tenir lloc el 22 d’abril a la sala Prat de la Riba de l'IEC, a Barcelona, també es va fer pública la convocatòria de la propera edició dels guardons corresponent a la XCI Cartell de premis i borses d’estudi - Convocatòria dels Premis Sant Jordi 2023.\n8a edició del Premi\nLa 8a convocatòria del Premi Rafael Patxot i Jubert s’atorgarà a un treball de recerca, bibliogràfic o d'assaig sobre qualsevol de les temàtiques següents: cultura popular catalana, particularment la conservació del patrimoni en tots els seus aspectes (etnografia, el rol de la dona, música, arquitectura); l’excursionisme en la descoberta del territori i la llengua catalana (estudis filològics, didàctica de la llengua catalana, sociolingüística); història medieval catalana; història de les ciències a Catalunya; història local de Sant Feliu de Guíxols; dret internacional en la defensa dels drets i valors humans; i, finalment, també astronomia i meteorologia.\nEls treballs han de ser originals i redactats en català i s'han de tramitar telemàticament per mitjà d'un formulari disponible a la web de l’Institut d'Estudis Catalans, en el qual cal adjuntar el PDF del treball (el fitxer no pot superar els 100 MB). També s'haurà de presentar un exemplar imprès en paper (acompanyat del comprovant de la tramitació telemàtica) a la seu de l’IEC (c. del Carme, 47, de Barcelona). El treball ha de tenir entre cent cinquanta i tres-centes pàgines de format ISO A4 a un espai i mig d’interlineat, ha d’estar avalat per dues persones d’una institució acadèmica i l’autor s’ha de comprometre a cedir-ne gratuïtament els drets d’edició, en cas de guanyar el premi. Els treballs ja premiats per l’IEC o per una altra institució o entitat en concursos anteriors a la data d’adjudicació del premi, així com els subvencionats per l’IEC, no es poden considerar.\nLa dotació del premi, que aporta la Diputació de Barcelona, és de 5.000 euros i les persones premiada rebrà un diploma acreditatiu. A més, el treball guanyador serà editat per la Diputació de Barcelona en col·laboració amb les altres institucions representades al Consell Assessor de la Masia Mariona.\nEl termini d'admissió de candidatures per al 8è Premi Rafael Patxot finalitza el 2 de desembre del 2022 a les 13 h.\nA la Llibreria de la Diputació estan disponibles els cinc volums apareguts fins al moment en el marc de la col·lecció "Premi Rafael Patxot i Jubert". Són els següents: Santuaris, ermites i capelles de l'època del Barroc. Geografia sagrada de la muntanya catalana (Garganté, M., Solà, X.); La marina catalana a la Baixa Edat Mitjana. Sant Feliu de Guíxols, un port excepcional en la construcció i carenat de coques, naus i naus grosses (Pujol, M.); L'univers vivent d'Hildegarda von Bingen: Perspectives filosòfiques (Rabassó, G.); La Patum de Berga: festa, guerra i política (Rumbo Soler, A), i Del silenci a la represa. La censura en la traducció catalana durant el franquisme (Estany i Freire, L).\nActe de presentació del 6è Premi Rafael Patxot\nProperament, estarà també disponible a la Llibreria La cacera de bruixes a Catalunya. Estudis i documents (1830-2020), de Pau Castell Granados, volum guanyador del 6è Premi Rafael Patxot i Jubert (edició 2020). L’acte de presentació es farà el dijous 26 de maig a les 18 h a la sala Pi i Sunyer de l'IEC. Cal confirmar assistència al correu electrònic protocol@iec.cat.\nMecenes de la cultura catalana\nPer conèixer més profundament la figura de Patxot, a més de visitar la pàgina web Univers Patxot, es pot visitar Masia Mariona, seu actual del Parc Natural i Reserva de la Biosfera del Montseny. El mas, edificat entre 1926 i 1931 per iniciativa de Rafael Patxot i sota la direcció de l'arquitecte Josep Danés i Torras, acull un exposició que ofereix una visió general de la seva obra científica i de mecenatge amb l'estudi de la masia catalana, la relació amb l'excursionisme, la meteorologia, l'astronomia i el cançoner popular. A la planta segona hi ha una sala polivalent i biblioteca, on també hi ha un equipament audiovisual, connectat amb la sala d'actes.\nCategoria: Diputació de Barcelona, Montseny, Xarxa de Parcs Naturals, Diputació de Barcelona, Llibres, revistes i CD,\nPresentació del 6è Premi Rafael Patxot (IEC, 26 de maig) [PDF]


Inici > Receptes > Ensalada Caprese\nIngredients per a 1 o 2 persones:\n125 g de boletes de mozzarella\nPer al guacamole casolà:\nAquesta lleugera proposta gastronòmica està en la carta de la cafeteria Xaloc, situada a Manresa (Barcelona). El bar, que celebra ara el seu 40è aniversari, ofereix entrepans, tapes, amanides, pizzes i una àmplia varietat de cuina mediterrània a preus assequibles. Una de les seves últimes incorporacions ha estat l'amanida caprese, una proposta refrescant i saludable per a combatre les altes temperatures i mantenir la silueta.\nNota nutricional: A més de ser un dels formatges italians més populars del món, la mozzarella és una font de proteïnes, vitamina A, calci i magnesi. Aquest formatge fresc conté antioxidants que combaten l'envelliment i aporta pocs greixos. Els tomàquets xerri són antioxidants naturals, rics en vitamines i minerals, i grans aliats per a la vista i la pell. L'alvocat, per part seva, és un superaliment, molt beneficiós contra el colesterol. Aquesta fruita untuosa i nutritiva també és molt recomanable per a esportistes i embarassades, per nutrients com l'àcid fòlic, i està especialment indicada en situacions d'estrès, gràcies al seu alt contingut en magnesi i vitamines del grup B.\n- Comencem pel guacamole, que podem comprar o preparar a casa. Si és casolà, traiem bé la carn dels dos alvocats i els xafem amb una forquilla.\n- Tallem en glaçons molt petits mitja ceba tendra i un tomàquet i els col·loquem en un bol, juntament amb els alvocats i una mica de coriandre picat. Afegim els cítrics, la sal i l'oli d'oliva i barregem bé tots els ingredients. Reservem a la nevera uns 20-30 minuts.\n- A continuació, en una safata rectangular, posem les boletes de mozzarella. Tallem en 4 rodanxes cadascun dels tomàquets xerri i els posem al voltant de la mozzarella.\n- Traiem el guacamole de la nevera, agafem una ració i, amb dues culleres grans, li donem una forma ovalada. Formem 4 porcions, que col·locarem al voltant de la mozzarella i els tomàquets xerri.\n- Per a acabar, amanim amb un rajolí d'oli d'oliva verge extra, sal Maldon i vinagre de Mòdena. Com a toc final, col·loquem al centre dues fulles d'alfàbrega fresca.


Instal·lacions i reserves — Facultat d'Òptica i Optometria de Terrassa. FOOT — UPC. Universitat Politècnica de Catalunya\n≡ Instal·lacions i reserves\nSou a: Inici / La Facultat / Edifici / Instal·lacions i Reserves\nLes instal·lacions docents de la Facultat destaquen per la seva gran adequació als requeriments disciplinars i pedagògics de les titulacions que imparteix.\nAules i laboratoris es troben ubicats a l'edifici TR8, seu de la Facultat, mentre que els consultoris d'atenció visual (Gabinets) es troben a l'edifici colindant, el TR30, seu de la Clínica Optomètrica de la Facultat el Centre Universitari de la Visió.\nLa Facultat disposa de 4 aules de teoria (2.1, 2.2, 2.3 i 2.4), situades a la planta 2, amb una capacitat per a 84 persones cada una. (aforament 52 persones - mesures COVID)\nOrdinador pel professor amb connexió a la xarxa, canó, cobertura WIFI, retroprojector, pantalla i altaveus.\nConsultar tarifes i enviar un correu de sol·licitud a recursos.serveis.utgaoo@upc.edu\nSala d'Audicions (Aula híbrida)\nUbicada a la planta 2 i amb una capacitat per a 60 persones, aquesta Sala és ideal per realitzar reunions, presentacions, seminaris, lectures de tesis, etcètera. L'aula permet la docència presencial (aforament 33 persones - mesures COVID) i, al mateix temps, la retransmissió de la sessió en streaming.\nOrdinador pel professor amb connexió a la xarxa, canó, cobertura WIFI, retroprojector, pantalla, altaveus, pissarra Veleda i aire condicionat.\nConsultar el funcionament de l'equip de videoconferència aquí.\nL'aula de Dibuix, ubicada també a la segona planta, compta amb una superfície de 60m2 i una capacitat per a 30 persones aproximadament. Aquest és un espai polivalent que permet crear un lloc de treball a mida. (aforament 12 persones - mesures COVID)\nOrdinador pel professor amb connexió a la xarxa, canó, cobertura WIFI, retroprojector, pantalla i aire condicionat.\nLa Facultat compta amb dues aules informàtiques ubicades a la planta 1, amb una capacitat per a 20 persones (aula informàtica 1) i 15 persones (aula informàtica 2). Els ordinadors de les dues aules estan connectats a la xarxa interna i a Internet. (aforament 14 i 10 persones, respectivament - mesures COVID)\nOrdinador pel professor amb connexió a la xarxa, canó, cobertura WIFI, pantalla, altaveus, pissarra Veleda i aire condicionat.\nUbicades a la planta 1 i a la planta 3, aquestes aules (1.2 i 3.1) tenen una superfície d'uns 50m2 i una capacitat per a 30 persones. Ideals per a presentacions o cursos per a grups petits.\nL'aula 1.2, està destinada com una aula per enregistrar classes i sessions en vídeo (aforament 12 persones - mesures COVID).\nL'aula 3.1 permet la docència presencial (aforament 12 persones - mesures COVID) i, al mateix temps, la retransmissió de la sessió en streaming.\nOrdinador pel professor amb connexió a la xarxa, canó, cobertura WIFI, retroprojector, pantalla i altaveus. L'aula 3.1 no té retroprojector però si que compta amb aire condicionat.\nConsultar el funcionament de l'equip de videoconferència aula 3.1 aquí.\nConsultar el funcionament del servei d'enrigestrament aula 1.2 aquí.\nSala molt lluminosa que compte amb una superfície de 35m2 i una capacitat per a unes 16 persones. Ideal per a reunions de grups petits (aforament 10 persones - mesures COVID).\nUbicats al Centre Universitari de la Visió, la facultat disposa de 8 gabinets equipats per a la realització de les revision optomètriques.\nUnitat de refracció (biomicroscopi, foròpter, projector, keratòmetre...) i un ordinador.\nLa Facultat disposa d'un laboratori de contactologia i dos laboratoris d'optometria.\nBiomomiscopis, keratòmetre, caixes de prova, equipament per a exàmens refractius, material de teràpia visual, material de baixa visió.\nAforament màxim 14 persones a cada laboratori - mesures COVID\nUbicat al Centre Universitària de la Visió, i amb una capacitat per a 95 persones, és el lloc ideal per a la celebració d'actes acadèmics (sessions de formació, retransmissions a través d'Internet...) o culturals. Aquest espai té l'opció de dividir-se en dues parts, amb una capacitat de 57 i 38 persones respectivament. aforament 73 persones totals (39 persones part A i 28 persones part B - mesures COVID)\nL'auditori permet la docència presencial i, al mateix temps, la retransmissió de la sessió en streaming.\nOrdinador pel professor amb connexió a la xarxa, canó, WIFI, retroprojector, pantalla, altaveus, pissarra Veleda i aire condicionat. Dotat amb l’equipament audiovisual i amb les eines de comunicació multimèdia d’última generació.\nVeure el funcionament de l'equip de videoconferència aquí.\nVeure com dividir l'auditori en dues sales aquí.\nMés informació sobre l'auditori aquí.\nSales per a la docència on-line\nUbicades a la planta 3, la Facultat disposa de 2 espais (3.02 i 3.3) per a la realització de classes on-line. Capacitat per a 1 persona.\nOrdinador amb connexió a la xarxa i webcam.


Quina marxa enrere ha fet la cadena Bonpreu? - El triangle\nLa cadena de supermercats Bonpreu-Esclat ha hagut de modificar el seu horari comercial després de la denúncia feta pel sindicat Comissions Obreres i ara ja tanca els seus 216 establiments a les 21 hores, tal com marca la llei catalana de Comerç. El president d’aquesta empresa, Joan Font, es creia el més llest de Catalunya i havia decidit perllongar unilateralment l’obertura dels seus supermercats fins més tard d’aquesta hora límit, per tal de prendre clients a la competència (Caprabo, Carrefour, Mercadona, Lidl…) que sí que compleixen la llei al peu de la lletra. Ara, després de la queixa del sindicat, que va denunciar que això era un atemptat contra el dret a la vida personal i a la conciliació familiar dels seus treballadors, Bonpreu ha hagut de fer marxa enrere.\nNo acaben aquí les singularitats de Joan Font, que és un destacat empresari independentista d’Osona. El passat dia 8, amb motiu de la vaga general convocada per la minoritària Intersindical-CSC, va decidir tancar la seva cadena d’establiments a tot Catalunya. Es tracta d’un cas insòlit, ja que la pràctica totalitat del comerç va obrir aquell dia i, a més, les patronals partidàries del moviment sobiranista, la Cecot i Pimec, no van sumar-se a l’anomenada “aturada de país”. Això sí, aquest “lock-out patriòtic” decretat per Joan Font no repercutirà en la nòmina dels seus 6.100 treballadors.\nCoincidint amb la fugida masiva d’empreses a causa de la gran incertesa provocada per la proclamació de l’efímera república catalana independent, Joan Font ha volgut donar un cop de mà als atribolats Carles Puigdemont i a Oriol Junqueras i ha anunciat públicament que invertirà 200 milions en els pròxims dos anys i obrirà 27 nous establiments comercials, amb la creació de 1.300 llocs de feina. Però no tot són èxits en la seva trajectòria empresarial. Joan Font veu com la companyia telefònica “patriòtica” que promou amb la marca Parlem no acaba d’arrencar i necessita noves injeccions de capital per poder sobreviure.


L’Escola Internacional del Camp ha consolidat els models pedagògics presencial i virtual i està a punt per posar en marxa un d’híbrid, en cas que sigui necessari el proper curs\nJaume Vilella, director de la Fundació Escola Internacional del Camp EIC\nDivendres, 29 Mai 2020 08:25\nL’Escola Internacional del Camp (EIC) està en boca de tothom per haver aconseguit el petit miracle de no aturar les classes i haver passat d’un dia per l’altre a un model virtual que s’ha convertit en una referència al nostre país. Des de Salou, l'EIC ha posat en marxa un model del propi, per als alumnes de tots els cicles educatius, que està permetent acabar aquest curs amb els deures fets i ja estar preparats per al curs vinent. En parlem amb Jaume Vilella, director de la Fundació Escola Internacional del Camp.\nAmb determinació, molt de compromís per part de l’equip i actuant amb molta celeritat per posar tot a punt davant d’un repte tan inesperat. Conscients que, per damunt de tot, calia donar continuïtat a l’activitat docent. Des del primer moment hem fet nostra una màxima que guanya força especialment aquest dies: si mai hem sentit la vocació de ser mestres i de fer escola (amb lletra majúscula), ara és el temps de demostrar-ho. Perquè l’alumnat ens necessita més que mai, més que quan ve a l’escola presencial i tot, i les famílies també.\nPer sort a l’EIC hi havia alguns elements propis del nostre model educatiu que per a la majoria d’alumnat i professorat ja estaven assumits i ara han estat claus: l’ús avançat de noves tecnologies i l’autonomia personal.\nSí. De fet, tot va començar 15 dies abans de l’estat d’alarma quan, veient el que estava passant a Àsia i a Itàlia, vam elaborar un pla d’acció per si finalment l’escola s’havia de tancar. Per uns dies... o per unes setmanes. Per això, el darrer dia de classes, vam poder explicar al nostre alumnat com seria l’escola a partir de l’endemà mateix! I, efectivament, d’un dia per l’altre, tot va començar a rodar. Primer vam garantir que l’alumnat no “desconnectés” de les rutines ni de l’escola. Així que les primeres setmanes van ser més de repàs i rutina, també per fer funcionar l’engranatge: alumnat – professorat – famílies. Vam tancar el segon trimestre i vam començar el 3r trimestre amb un nou salt qualitatiu: rutines ja establertes, nous horaris més similars al dia a dia de l’escola i més sessions intercalades de classes presencials/virtuals. També la resta de vida escolar: tutories, sessions de debat, art, música i esport!\nAcabarem el tercer trimestre i farem un tancament del curs que, malgrat les circumstàncies, ha avançat i donarà els seus fruits a totes les edats. Per bé que, certament, teníem un pla diferent del que hauríem pogut fer per al tram final de curs, ens hem d’adaptar al que el Departament ha presentat i mirar de maximitzar-ho a favor de l’alumnat i les seves famílies, per donar la millor solució possible per al final de curs i l’estiu. Per una banda, ens satisfà que el model escollit per acabar el curs sigui la versió online, ja que en aquest model ens hi sentim especialment còmodes , però per una altra banda haguéssim preferit més flexibilitat per poder donar a l’alumnat i les famílies més presencialitat per afavorir que l’alumnat passi per les aules, es retrobi amb els companys, els podem ajudar a socialitzar, ordenar el que puguem del final de curs i començar a preparar el vinent. I ajudar més també les famílies amb la conciliació laboral i familiar.\nAmb il·lusió i optimisme, malgrat que som plenament conscients de la duresa del moment. L’escola no n’és aliena, com tampoc ho són les famílies i de retruc, els estudiants. Per tant, cal dissenyar un nou curs tenint tots aquests elements en ment. I, naturalment, tenint presents les mesures de seguretat que hem d’adoptar per proveir un entorn lliure de COVID-19. Estem invertint molt en protocols, formació i recursos a tots nivells, conscients de la importància, especialment en el nostre sector i amb infants, que hem de donar unes garanties especials.


Nordest Lemonmint Beach Resort Goa Nord Índia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA AGODA\nE-1/237B, gaura vaddo, holiday street, Calangute, Goa Nord, Índia 403516 (Mostra el mapa)\nHo sentim, no hi ha habitacions disponibles al Nordest Lemonmint Beach Resort per les dates escollides.\nEquipaments àrea de fumadors ascensorbarbar de la piscinabotigues a l'hotelbugaderiacafeteriacaixa forta casino centre de negocis conserge discoteca/dj equipaments per a persones amb discapacitatshabitació familiar instal·lacions per a reunions i banquets lloguer de bicicletesrestaurant s'admeten animals de companyia saló servei d’habitació VIP servei de cangurservei de llançadoraservei d'habitacionsservei d'habitacions 24 htransport hotel/aeroportvisites turístiquesZones públiques amb Wi-Fi\nbany d'aigua termal calenta banyera d'hidromassatge camp de golf (a 3 km) camp de golf (en el mateix lloc)centre esportiu esplai esports d'aigua (motoritzats) esports d'aigua (no motoritzats)jardímassatgepiscina (infantil) piscina coberta piscina exterior pistes de tennis pistes d'esquaix platja privadasala de jocs sauna saunaspa Internet a les habitacions\nBen posicionat a Calangute, Nordest Lemonmint Beach Resort és un lloc ideal d'inici d'excursions a Goa Nord. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Per aquells de vosaltres que vulguin aventurar-se Platja Calangute, Platja Candolim, Platja Baga són només algunes de les atraccions disponibles per als visitants. El Nordest Lemonmint Beach Resort, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. Els clients poden triar d'entre 24 habitacions, i totes desprenen una atmòsfera de pau i harmonia total. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com piscina (infantil), centre esportiu, jardí, sala de jocs, massatge. Nordest Lemonmint Beach Resort és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Goa Nord.


Retalls de Diaris | Beseit i una mica de xirigol\nArxiu de la categoria: Retalls de Diaris\nEl Consell per la República constitueix l’Assemblea de Representants\nEl Consell per la República constitueix avui l’Assemblea de Representants, amb una sessió presencial a Canet de Rosselló, a Catalunya Nord. A partir de les 11.00 es crearà la mesa d’edat, es confeccionaran les comissions i s’escollirà el president de l’Assemblea de Representants. La legislatura és previst que duri dos anys.\nEl nou parlament tindrà competències per a triar el govern de l’entitat i s’encarregarà de representar els 101.500 ciutadans que formen part del Consell i d’impulsar-ne l’acció política. A més, intervindrà en qüestions de funcionament i de reglamentació interna. [….]\nAquesta ha estat el resultat:\nPublicat dins de Retalls de Diaris\t| Deixa un comentari\nPublicat el 25 setembre 2021 per admin\nAl llarg de la segona meitat del segle XX, l’italià, llengua de la república, ha anat guanyant presència a l’illa de Sardenya gràcies a la posició de privilegi institucional que ostenta. Malgrat això el sard i les altres llengües de l’illa, entre les quals el català, mantenen una presència important i van recuperant terreny a les institucions. La setmana passada, el Consell de Sardenya, l’organisme d’autogovern, va aprovar una llei de regulació integral de la llengua sarda i de les altres que li són pròpies, com el català de l’Alguer, amb vint-i-cinc vots a favor i vint en contra.\nEl sard, la llengua que defineix l’illa\nDe les quatre llengües que s’hi han parlat tradicionalment, el sard, evidentment, és la més important. No solament perquè és la més parlada i més estesa sinó també perquè és la que defineix la identitat pròpia de l’illa. Les altres tres llengües, el català, el cors i el lígur són testimonis del paper de Sardenya com a cruïlla de camins, un paper que n’ha marcat la història a través dels segles. Així hi van arribar el català i el lígur i així es va expandir el cors al sud de l’estret de Bonifacio.\nMalgrat això, la seva presència està molt lluny de ser normal a l’escola o als mitjans de comunicació, tendència que la llei votada la setmana passada intenta revertir, proposant-ne la introducció curricular a l’escola, juntament amb les tres altres llengües de l’illa. Recentment el govern insular també ha fet un conveni per tal que sigui present en diversos informatius radiofònics de les emissores públiques i ha finançat programes en aquesta llengua a les emissores locals i privades. S’ha projectat la creació d’una televisió en llengua sarda en línia però amb voluntat de passar a les ones.\nEl català de l’Alguer, símbol d’una identitat ferotge\nEl Palau Serra, seu de les institucions culturals catalanes a l’Alguer.\nEl català de l’Alguer, o alguerès, és la llengua parlada en aquesta ciutat de la costa, repoblada per gent del Penedès i del Tarragonès el 1354, en foragitar els genovesos que l’ocupaven. Els algueresos són coneguts arreu de l’illa com ‘els catalans’, fet que remarca la importància de la llengua com a símbol d’una identitat particular que ha resistit tota mena d’embats als llarg dels segles. Tot i amb això, la majoria dels algueresos es consideren sards de parla catalana, part d’una minoritat cultural dins la nació sarda.\nAmb tot, el reconeixement en les darreres dècades entre l’Alguer i els Països Catalans ha donat impuls a la llengua i a la consciència de ser part d’un mateix àmbit cultural. Així, les institucions alguereses i, de fet, les sardes han estat molt solidàries amb el procés d’independència de Catalunya i han denunciat molt activament la repressió i la implantació del 155 a Catalunya.\nLa llengua catalana a l’Alguer ha estat reconeguda per unes quantes normatives tant sardes com municipals i ha rebut molt suport i ajut de la resta dels Països Catalans. Recentment la ciutat ha engegat la Consulta Cívica per les Polítiques Lingüístiques del Català de l’Alguer, que agrupa onze associacions que la setmana passada van començar a treballar juntes al Palau Serra, agrupades amb l’Ofici Lingüístic comunal i una nova delegació de l’Institut d’Estudis Catalans.\nEl cors a Sardenya, un debat ple de matisos\nEl tabarquí, l’illa lingüística lígur\nPublicat el 21 setembre 2021 per admin\nNúria Feliu fa avui vuitanta anys. Nascuda el 1941, va debutar com a cantant el 1965 i ha destacat pels seus discs de cançons populars catalanes, boleros i cuplets. Però també per haver popularitzat al nostre país estàndards nord-americans, del country i del jazz. De totes les seves peces, se’n destaca la col·laboració amb Tete Montoliu. Núria Feliu té quaranta-dos discs publicats i ha actuat arreu dels Països Catalans.\nPublicat el 19 setembre 2021 per admin\nDesprés de dos canvis de data, finalment, les eleccions a l’Assemblea de Representants del Consell per la República seran els dies 29, 30 i 31 d’octubre. Avui comença el procés electoral que s’allargarà durant dos mesos. Us expliquem tot allò que cal saber sobre les eleccions.\nQuè és l’Assemblea de Representants?\nL’òrgan que es votarà és l’Assemblea de Representants que esdevindrà el Parlament del Consell per la República. Estarà format per 121 escons, dels quals vuitanta-un seran per a candidatures de la ciutadania i els quaranta restants, per a càrrecs electes com ara regidors, diputats, eurodiputats i senadors. Després d’aquesta reformulació institucional, la legislatura durarà dos anys.\nL’Assemblea de Representants, un instrument per a la revolució democràtica\nLa palinòdia republicana per Ramón Cotarelo\nPublicat el 10 juliol 2021 per admin\n“Avui és ja palès que el gobierno espanyol “d’esquerres” no ofereix cap taula, sinó un taüt del diàleg amb el gori-gori a càrrec dels penedits d’ERC”\nLa discussió sobre si els indults han estat una prova de la feblesa de l’Estat, un avanç del seu proper fracàs o, ans al contrari, una prova de la seva fortalesa i magnanimitat és una pèrdua de temps. Siguin un fracàs o una victòria, els indults han enfortit la posició de l’Estat perquè els indultats republicans reconeixen llur desfeta i la fan extensiva al conjunt del moviment independentista.\nEl gobierno ha escenificat l’alliberament dels presos amb pompa i circumstància bíbliques: d’una banda, ecos de l’Eclesiastès, a l’Antic Testament, dient que hi ha un temps per al càstig i un temps per al perdó; i de l’altra, com al Nou Testament, enviant els presos/es polítiques al món a predicar la mala nova que la unilateralitat és un error, és a dir, a cantar la palinòdia amb sons que agradin les piloses orelles del llop amagat al Tribunal Suprem. Continua llegint →\nPublicat dins de Retalls de Diaris\t| 1 resposta\nPuigdemont deixa en evidència Sánchez per negar el dret d’autodeterminació\nPublicat el 4 juliol 2021 per admin\nLes declaracions del president espanyol Pedro Sánchez negant l’existència del dret a l’autodeterminació encara porten cua. El dirigent socialista va deixar anar aquest dijous en una entrevista a La Sexta l’afirmació que aquest dret “no existeix” en les constitucions d’altres països europeus que Espanya té com a referència. Des d’aleshores, no han parat d’arribar evidències que qüestionen les seves declaracions.\nAquest diumenge, el president a l’exili, Carles Puigdemont, ha criticat la ignorància de l’espanyolisme. “Quan es posa militant, l’espanyocentrisme ignora fins i tot l’evidència. Dir que el dret a l’autodeterminació no existeix és dir que la terra és plana“, ha escrit Puigdemont en una piulada.\nEl Consell per la República farà les eleccions de la primera Assemblea de Representants a la tardor\nPublicat el 29 juny 2021 per admin\nEra previst que les eleccions fossin a final de juny, però fonts del Consell asseguren que el calendari s’ha hagut de reformular per l’enrenou de l’actualitat política\nCanvi de calendari. Les eleccions a la primera Assemblea de Representants del Consell per la República, que han de servir per a culminar el procés amb què l’entitat assolirà la funcionalitat prevista de bon començament, es faran a la tardor, segons que ha pogut saber VilaWeb. Era previst que les eleccions fossin a final de juny, però segons fonts del Consell el calendari s’ha hagut de reformular per l’enrenou de l’actualitat –marcada per la formació de govern, la concessió dels indults i afectada per qüestions logístiques internes del Consell, com ara la campanya per a la identitat digital republicana. Abans de les eleccions caldrà que el consell de govern validi tot el procés. [….]\nPublicat el 28 juny 2021 per admin\nPer a entendre els mecanismes en què es basa el bitcoin hem de comprendre primer com han funcionat els diners al llarg de la història. El naixement de la primera moneda tal com les coneixem avui dia se situa fa uns cinc mil anys a Mesopotàmia. Tanmateix, s’estima que els humans feien servir objectes amb aquesta funció des de fa quaranta mil anys. La necessitat de diners sorgeix quan l’intercanvi directe d’objectes no resulta pràctic, sigui perquè algú no estigui interessat en allò que oferim, sigui perquè oferim un producte fresc que tan sols podem intercanviar durant un temps limitat. Les monedes ens permeten de conservar el valor d’intercanvi i fan d’intermediari entre dos objectes. Continua llegint →\nDesfeta estrepitosa d’Espanya: el Consell d’Europa exigeix la llibertat dels presos, el retorn dels exiliats i la fi de la repressió\nPublicat el 22 juny 2021 per admin\nL’Assemblea Parlamentària ha aprovat l’informe amb 70 vots a favor i 28 en contra, i ha tombat una a una i per àmplia majoria les esmenes del PSOE i del PP que volien rebaixar-ne el contingut crític [….]\nD+1 per Gonzalo Boye\nPublicat el 18 juny 2021 per admin\nSobre els indults sembla que ja està tot dit i que ara, aparentment, només falta saber quin serà el moment en què Pedro Sánchez faci el pas polític per materialitzar-los. Tanmateix, el que no s’està fent esperar és la reacció a l’esmentada mesura per part dels sectors més radicals de l’espanyolisme i, si no estem atents, veurem com el preu que es pagarà individualment i col·lectivament serà molt més elevat que el previst. [….]