Vilanova i la Geltrú, cap de la comarca, es va formar a partir de dos nuclis històrics: la Geltrú, vila mil·lenària que ja apareix documentada abans de l’any 1000, i la Vila Nova, nucli nascut davant la Geltrú en terrenys de la veïna Cubelles, que va obtenir la carta pobla del rei Jaume I l’any 1274. La ciutat d’avui és fruit d’un important dinamisme cultural i econòmic: primer fou l’agricultura, la pesca, després el comerç marítim del segle XVIII, la indústria tèxtil del segle XIX i començament del XX, quan s’instal·là la indústria Pirelli i va capitanejar i refermar l’esperit industrial de la vila. Això no treu, però, que al mateix temps la vila comencés a descobrir els seus atractius turístics.Un passeig al llarg de la façana marítima –des del turó de Sant Gervasi fins a Sant Cristòfol– mostra la relació de Vilanova amb el mar. Al final del passeig de Ribes Roges, a la banda de ponent, es troben els vestigis més remots de la vila: el poblat d’Adarró. Els arqueòlegs dedueixen que el poblat iber, habitat des del segle VI fins al segle I a.C., establí un port marítim des d’on s’exportaven ceràmiques cap a altres punts de la Mediterrània; i que en el segle II a.C. s’hi instalà població romana. Avui es poden observar alguns murs de pedra que fan imaginar l’antiga distribució dels habitatges.\nA continuació s’estenen el passeig i el barri residencial de Ribes Roges, on destaquen un seguit de cases modernistes d’estiueig de principis del segle XX. La torre de Ribes Roges, l’única que resta dempeus de les tres que tenia l’últim recinte fortificat de la marina vilanovina, data del 1850. Avui és un espai singular on l’artista contemporani Josep Guinovart ha recreat la seva interpretació del món mariner.\nEn aquest punt comença el passeig del Carme, un dels punts d’oci de la ciutat amb les terrasses, bars i restaurants, el parc de Ribes Roges i el port esportiu. Continuant pel passeig, a la cruïlla amb la Rambla, es distingeix el monument a Francesc Macià (president de la Generalitat de Catalunya i fill de la ciutat) obra de l’artista Josep Maria Subirachs. A partir d’aquí comença el sector més mariner de la vila, amb la Casa del Mar (amb grans finestrals en arc a la façana) o ca la Fassina (casa típica de pescadors, fàcil de reconèixer pel porxo sostingut per enormes bigues). Seguint el passeig Marítim es troba el port pesquer, un dels més importants de Catalunya en flota i captura. És interessant observar l’arribada de les barques a port, a les 8 del matí i a les 3 de la tarda.\nAl peu de la pujada de Sant Cristòfol es troba el far. Actualment, a més de la seva funció de guia, allotja el Museu del Mar. Si es puja el turó, es pot gaudir de l’encant de les cases senyorials i trobar l’ermita de Sant Cristòfol, del segle XIII, senzilla i austera, al costat de la qual visqué i morí l’escriptor i filòsof noucentista Eugeni d’Ors.\nEs pot retornar al monument a Macià i continuar Rambla amunt, l’artèria principal de la ciutat, amb més d’un quilòmetre de llargària i on destaquen cases senyorials d’estil modernista com can Pahissa (al costat de la via del tren). En l’encreuament amb l’avinguda de Jaume Balmes, la Rambla comença el tram vianalitzat on es pot copsar l’esplendor del segle XIX a les façanes de les cases senyorials, com la Casa Magriñà (també coneguda com Casa Renard). A l’altura de l’avinguda de Francesc Macià val la pena desviar-se un moment a l’esquerra de la Rambla i visitar el Mercat Central, amb més de 50 anys d’història.\nJust a l’altra banda de la Rambla es troba la plaça de la Vila, amb una escultura que recorda el passat indiano de la ciutat. És el monument a Josep Tomàs Ventosa i Soler (1797-1874), un vilanoví que va adquirir els terrenys i els edificis del convent dels caputxins, que estaven a la venda per l’aplicació de les lleis de desamortització del 1845, fet que va permetre la prolongació de la Rambla, dels carrers dels Caputxins i de Sant Sebastià i l’obertura del carrer de Francesc Macià i de la mateixa plaça de l’Ajuntament, on destaquen els edificis de la Casa de la Vila i la Casa Olivella, en una cantonada de la plaça.\nContinuant Rambla amunt s’arriba a la plaça de les Neus, amb l’església dedicada als patrons de Vilanova: Sant Antoni Abat i la Verge de les Neus. Destaca en la façana el rosetó de vitrall de l’artista Enric Cristòfol Ricart. Es voreja l’església i s’arriba a la façana de Sant Antoni, edifici del 1699. El campanar és una impressionant construcció de pedra de 52 metres d’alçada, bastit l’any 1736, amb la peculiaritat d’estar separat de l’església i de presentar una lleugera inclinació.\nCal tornar a la plaça de les Neus per enllaçar amb el carrer de Sant Gregori fins a la plaça de les Cols, on conflueix, entre d’altres, el carrer dels Caputxins, eix primordial del comerç del centre de la vila. En aquesta plaça destaquen la Casa Cabanyes i l’edifici seu del Foment Vilanoví. Pel carrer del Comerç s’arriba a la plaça de Pau Casals, on antigament es trobava l’ajuntament de la vila i des d’on ja s’albira, a la veïna plaça de la Diputació, el casalot de can Papiol, avui Museu Romàntic, que mereix una visita per entendre i reviure l’esperit romàntic de la Vilanova del segle XVIII.\nDes de la plaça de Pau Casals també s’avista, al final del carrer de l’Església, el portal del Nin, l’únic vestigi de la muralla medieval, datada l’any 1371. Des d’aquí, en dos minuts –pel carrer del Palmerar, plaça del Pou i carrer de la Unió, que cobreix el torrent de la Pastera, fita natural entre la Vila nova de Cubelles i la Geltrú–, s’arriba al cor de la vila medieval. Cal endinsar-se pels carrers i les placetes que ressegueixen el mil·lenari castell –avui seu de l’Arxiu Comarcal– i l’església de Santa Maria de la Geltrú, del segle XVII, per bé que ja és citada l’any 1260. Té un magnífic retaule barroc en l’altar principal. És recomanable passejar pels carrers estrets i suggerents de la Geltrú, seure a les placetes, d’entre les quals destaca la dels Lledoners, i gaudir de la calma.\nAra cal baixar la pujada del Cinto per retrobar el carrer de la Unió. Un centenar de metres avall per aquest carrer hi ha l’antiga fàbrica de paper, la Paperera, avui centre de formació ocupacional i mostra de l’important llegat industrial que té Vilanova. Es continua baixant pel carrer de la Unió i un cop es travessa la rambla de Josep Tomàs i Ventosa apareixen els jardins i l’edifici imponent de la Biblioteca-Museu Víctor Balaguer, que construí l’any 1884 aquest prohom, escriptor, diputat a Corts i ministre d’Ultramar, per allotjar les seves col·leccions d’art, i que avui serva, entre d’altres, un fons pictòric d’alta qualitat que fa imprescindible la visita.\nA poca distància, la plaça d’Eduard Maristany, davant l’estació del ferrocarril, construïda el mateix any que la Biblioteca-Museu. Vilanova té una història estretament lligada al tren: va ser a través d’aquest que la ciutat va experimentar un intens desenvolupament econòmic. Tant és així que en els antics tallers de l’estació es pot viatjar pel Museu del Ferrocarril, que conté una de les col·leccions de locomotores més importants del món.\nJa fora de l’itinerari urbà, mereix una visita la masia d’en Cabanyes, casa i paratge on encara es respira l’esperit romàntic que acompanyà la vida i la mort del poeta Manuel de Cabanyes i del pintor Alexandre de Cabanyes. Avui dia allotja, conseqüentment, el Centre d’Interpretació del Romanticisme. És un indret ideal per on passejar i gaudir de la vista sobre Vilanova i asseure’s a l’ombra del contigu i centenari Pi Gros, arbre monumental.


Convergents, la Lliga i Lliures pacten elaborar un programa conjunt per a les eleccions\nPublicat 23/07/2020 15:52CET\nConviden la resta de formacions del catalanisme moderat a sumar-se al projecte\nConvergents --partit que encapçala l'exconseller de Justícia Germà Gordó--, la Lliga Democràtica --formació que va fundar l'any passat i lidera la politòloga Astrid Barrio-- i Lliures --que presideix l'exdirigent de CDC Antoni Fernàndez Teixidó-- han acordat elaborar un programa electoral conjunt de cara a les properes eleccions catalanes.\nEn un comunicat aquest dijous, han explicat que les tres formacions coincideixen en la necessitat que hi hagi "un nou projecte polític que pugui construir una alternativa electoral de centre ampli, que inclogui partits catalanistes i sobiranistes, capaç de redreçar la situació".\nPer això, han pactat un decàleg que ha de servir de base per elaborar un programa electoral conjunt que articuli una candidatura unitària del catalanisme moderat, i per a això han creat una comissió amb membres dels tres partits.\nSegons ells, "tan sols des de la unitat de totes les forces catalanistes i sobiranistes de centre es podrà recuperar el bon govern de les institucions", de manera que conviden la resta de forces moderades que comparteixen els seus objectius a sumar-se al projecte.\nFonts de la Lliga han concretat a Europa Press que la voluntat de les tres formacions és presentar-se a les properes eleccions catalanes de manera conjunta i també comptar amb altres partits que defensen un catalanisme moderat i contrari a la unilateralitat.\nEn aquest sentit, estan en espera que s'hi puguin sumar Units per Avançar --que lidera l'exdirigent d'UDC Ramon Espadaler i que en els últims comicis es va presentar amb el PSC-- i el Partit Nacionalista de Catalunya (PNC) --que va fundar recentment i encapçala l'exdirigent del PDeCAT Marta Pascal--, i també de com acaba la reordenació de JxCat.\nEl decàleg que han signat els tres partits defineix Catalunya com una nació i defensa que els catalans han de poder votar durant la propera legislatura una proposta acordada al Parlament "que desenvolupi l'autogovern com a nació i doni una sortida a l'actual crisi política a Catalunya i l'Estat espanyol".\nUn altre punt remarca que totes les parts han de complir l'ordenament jurídic "amb independència dels legítims projectes polítics de cadascú", i que la proposta que plantegen que votin els catalans contingui un marc competencial fiscal semblant al concert basc o al conveni navarrès.\nTambé aposten pel reconeixement del català; reforçar el model educatiu i el sanitari basat en la coexistència de centres públics, concertats i privats; protegir la família com una unitat bàsica de la societat; rebaixar la pressió fiscal, i protegir la petita i mitjana empresa i els autònoms.


Junqueras veu “insostenible” el dèficit i la CUP demana impagar el deute | Actualidad | EL PAÍS Catalunya\nJunqueras veu “insostenible” el dèficit i la CUP demana impagar el deute\nEls anticapitalistes volen que s'apugin els impostos a les classes altes davant la negociació dels Pressupostos\nBarcelona 9 FEB 2016 - 08:40\tCET\nJunqueras a la Comissió d'Economia. Andreu Dalmau EFE\nEl vicepresident i titular d'Hisenda de la Generalitat, Oriol Junqueras, va admetre ahir que malgrat la recuperació de l'economia el nivell del dèficit públic encara és “insostenible a mitjà termini” per la falta d'“ingressos suficients”. Després de cinc anys de retallades, Junqueras va suggerir que la Generalitat va tancar el 2015 amb un desfasament superior al de l'any anterior (un 2,13% del PIB), en part per una partida de 1.318 milions corresponent a projectes d'obra pública finançats de forma extrapressupostària. El vicepresident va anunciar que “els anys d'ajustos han passat”, tot i que va afegir: “En part”. La CUP li va demanar una auditoria del deute per impagar la part que els ciutadans “creguin innecessària” i destinar aquests fons a polítiques socials.\nJunqueras es va estrenar ahir al Parlament com a titular d'Economia i Hisenda esbossant les línies mestres d'uns Pressupostos que haurà de negociar amb els seus socis de la CUP. Després d'una tisorada en la despesa del 23% des del 2010, Junqueras va argumentar que aquest any s'incrementarà la despesa a través del fons de polítiques socials i el pla de xoc.\nEl vicepresident va admetre que el 2016 rebrà més recursos gràcies a la participació de la Generalitat en ingressos tributaris de l'Estat, però va dir que aquests seran “devorats” per l'increment salarial als treballadors públics, el retorn de part de la paga extra del 2012 i el pla de xoc. Per això, el titular d'Economia va apostar per una “racionalització” de la despesa corrent, per exemple, agrupant l'Administració en dos grans campus, i per la cració d'impostos ambientals. El vicepresident tampoc va renunciar a explorar una redistribució dels objectius de dèficit o a obtenir més recursos d'un nou model de finançament amb el proper Govern central.\nDavant l'imminent inici de les negociacions per als Pressupostos, la CUP va marcar perfil i va proposar dues solucions per obtenir recursos que vagin a polítiques socials: augmentar impostos a les classes altes i l'“impagament” dels crèdits contrets per la Generalitat que la població vegi innecessaris. La portaveu d'Economia de la formació, Eulàlia Reguant, va demanar una “auditoria ciutadana” del deute perquè la població conegui qui són els creditors de la Generalitat i en quines condicions presten, i decideixi què considera innecessari retornar. A més, va proposar elevar impostos a les rendes més altes. “Tenim marge i no l'aprofitem ni sembla que vulguem”, va lamentar.\nPressió a la CUP\nLa proposta de l'impagament del deute arriba just quan en el si de la CUP tornen a prendre força les veus crítiques amb l'acord signat amb Junts pel Sí (JxSí). Després que dissabte Corrent Roig anunciés la sortida del partit, ahir Endavant –el moviment en què milita la portaveu parlamentària Anna Gabriel– va reclamar una “revisió crítica” de l'acord aconseguit amb Junts pel Sí, ja que considera que la CUP ha acceptat clàusules “destinades exclusivament a humiliar” els anticapitalistes. La pressió també li arriba de JxSí. L'expresident de la Generalitat, Artur Mas, va recordar ahir a RAC1 als diputats de la CUP que l'acord d'investidura de Carles Puigdemont els obliga a donar suport als Pressupostos.\nTambé el portaveu de Catalunya Sí que es Pot (CSQP), Joan Coscubiela, es va obrir a donar suport a Junqueras davant un eventual impagament del deute. No obstant això, Junqueras va rebutjar de ple la possibilitat de deixar de retornar els préstecs als seus creditors. “En cap cas pots fer un impagament unilateral quan estàs en situació de dèficit”, va dir resolutiu.\nEl vicepresident sí que va afirmar, en canvi, que es convocarà el grup de treball previst en l'annex de la declaració independentista del 9 de novembre per renegociar els préstecs amb la banca nacional i el finançament extrapressupostari. Junqueras va plantejar que lluitarà per renegociar les condicions dels crèdits del Fons de Liquiditat Autonòmic, que té més de la meitat del deute català. Els interessos d'aquest any, va recordar Junqueras, seran del 0,834%, tot i que “l'Estat es finança al 0,005%”, es va queixar Junqueras.


Neix 'L'Econòmic', el nou setmanari salmó de l''Avui' i 'El Punt' La República\nNeix ‘L’Econòmic’, el nou setmanari salmó de l”Avui’ i ‘El Punt’\nEl dissabte 19 de juny és el dia previst perquè un nou setmanari econòmic català vegi la llum, L’Econòmic, que es repartirà encartat amb els diaris El Punt i Avui, assolint un tiratge proper als 55.000 exemplars. Editat per Taller d’Iniciatives Editorials, el nou salmó català comptarà amb 40 pàgines d’informació empresarial, temes en profunditat i l’opinió d’un notable equip d’experts. L’Econòmic vindrà a ser el substitut de Dossier Econòmic, desaparegut el novembre de l’any passat després de 12 anys informant setmanalment sobre l’economia productiva catalana.\nEl seu director serà Ramon Roca i tindrà la seu social al número 2 del carrer Tàpies de Barcelona, on ja hi té la seu l’edició barcelonina d’El Punt i on és previst que ben aviat s’hi traslladi també la redacció de l’Avui.\nEn el seu número 0, L’Econòmic es mostra com un diari de 40 pàgines que compta entre els seus articulistes d’opinió el director del Centre de Morosologia de l’EAE Business School Pere J. Brachfield, del professor d’Economia de la Universitat de Girona Ricard Rigall i de l’advocat David Avilés, entre d’altres.


INT05_Reforma interior d'un habitatge del s.XVIII - Premis d'Arquitectura\nEl projecte és una reforma interior d’un edifici entre mitgeres del segle XVIII per adequar-lo a les necessitats actuals de confort i als conceptes d’estalvi i eficiència energètica.\nL’habitatge forma part d’un conjunt en filera de la mateixa tipologia: tres plantes des del carrer i una planta semisoterrada que connecta amb el jardí. Tenen l’estructura vertical feta de murs de pedra, els forjats de volta amb llunetes a les dues plantes inferiors i biguetes a la planta superior i a la coberta. Les estances estan situades a banda i banda d’una escala central perpendicular a la mitgera.\nL’actuació vol mantenir l’escala com a eix vertebrador, l’atmosfera inicial de l’edifici amb la pàtina original dels terres i els sostres, i incidir en la relació visual de les dues plantes inferiors amb la correcció puntual del primer tram d’escala. Pel que fa a les dues plantes superiors, on se situen les habitacions i els banys, es connecten per la zona de l’escala mitjançant llum zenital provinent de la coberta.\nMarc Martí Vila\nRaquel Corney (cap de projecte)


Webinar Navegació satel·litària per a aviació: ocupabilitat\nNavegació satel·litària per a aviació: ocupabilitat\nEl pròxim 8 de juliol, GMV fa el webinar “Navegación satelital para aviación: empleabilidad”. Impartirà aquesta ponència en línia el Dr. José Caro, cap de Divisió de Serveis i Sistemes d’Augmentació GNSS de GMV.\nT’has preguntat mai com pot navegar un avió sense visibilitat amb la seguretat que no xocarà amb cap obstacle? Aquest webinar proporcionarà una introducció tècnica als sistemes de navegació per satèl·lit per a aviació civil, descriurà l’entorn multidisciplinari en el qual es desenvolupen i mostrarà les oportunitats laborals per a titulats de diferents disciplines, des de matemàtiques fins a enginyeries passant per físiques o ciències de la informació.\nHora: 16.00 - 17.00 (CEST).\nFes clic aquí per registrar-t’hi (places limitades):


Nova Jazz Cava - Divendres 8 de març de 2019\nDanilo Pérez\t(piano) - John Patitucci\t(contrabaix) - Terri Lyne Carrington\t(bateria)\nDanilo Pérez, John Patitucci i Terri Lyne Carrington sota el nom de Children of the Light és el trio de líders que enceta el primer concert internacional a la Nova Jazz Cava. El recital és el primer d'una llarga gira de 17 concerts durant el mes de març.\nIl·luminats per Wayne Shorter, Children of the Light reuneix a aquests tres portadors del llegat del cèlebre saxofonista i compositor. Amb una història compartida actuant amb Shorter i entre ells, aquests tres virtuosos del piano, contrabaix i bateria respectivament, abracen el missatge del seu mentor presentant composicions inspirades a través dels originals del mestre.\nAquesta història musical de comunió és fàcilment detectada a l’escenari en una conversa a tres bandes d'un alt nivell d'improvisació col·lectiva. Girs inesperats de músics incomparables al servei d’una formació on cadascú manté la seva pròpia personalitat.\nQuan Shorter estava buscant establir una nova banda coincidint amb el canvi de mil·lenni, fou Carrington qui li recomanà a Pérez i Patitucci. Ella havia enregistrat en un parell d’àlbums de Shorter i va fer una gira amb la seva banda The Hight Life a mitjans de la dècada de 1990. Quan els compromisos de gira van impedir que Carrington completés un enregistrament amb Shorter, Brian Blade intervingué i es va convertir en el baterista habitual del quartet més curt de Wayne.\nLa profunda admiració d'aquests músics cap al seu mestre culmina l'any 2015 amb el disc Children of the Light (Mack Avenue Records, 2015) que inclou peces originals dels seus intèrprets i una de les cançons més emblemàtiques de Shorter, Dolores. Anys més tard, Pérez, Patitucci i Carrington mantenen la seva col·laboració.\nPujada el dilluns XX de XX de 2019.


TURISMEGRAFIES – Investigació etnogràfica en turisme i processos urbans\nInvestigació etnogràfica en turisme i processos urbans\nAlgunes publicacions fetes durant el 2018\nDurant el 2018, alguns membres de TURISMEGRAFIES han publicat articles a monografies o revistes científiques internacionals. Volem fer un repàs de les més destacades i facilitar el seu accés per aquelles persones que hi estiguin interessades.\nSergi Yanes ARTICLES 0 Read more >\nLa Costa Brava o l’imperatiu del totxo\nL’origen del nom Costa Brava -s’ha explicat ja moltes vegades- data del 1908, quan Ferran Agulló (1863-1933), periodista i polític vinculat al moviment conservador de la Renaixença, va publicar el text Per la Costa Brava a La Veu de Catalunya, un particular homenatge al paisatge i la fisonomia del tram que s’estén entre Blanes i Banyuls. L’èxit de l’escrit va ser aprofitat d’immediat; les seves imatges emotives van ser utilitzades per donar cos i simbologia a un territori que fins llavors no era pensat com una unitat. I es que allò que avui coneixem com a Costa Brava no és resultat d’una geografia, una història o un entorn natural comú, sinó el d’un procés de marcatge turístic. La Costa Brava neix com un producte de màrqueting turístic.\nDesprés d’uns anys de rodatge, a la dècada dels 30 aquesta denominació adquireix ja un significat prou reconegut. La Costa Brava comença a tenir lloc als mapes, a les guies i els anuncis dels diaris a través de les estampes pintoresques d’uns pobles encara d’esquena a les formes de fer de les ciutats. (més…)\nSergi Yanes ARTICLESCosta Brava 1 Read more >\nComençarem pel final. Les veus de les paraules del mercat alarmen amb les lleis del nombre de suposades estadístiques que anuncien que la inestabilitat política, la inseguretat jurídica, castiguen a la indústria turística i tallen ales al renovat impuls immobiliari. Això a Catalunya, i especialment a la seva capital, la Barcelona cosmopolita. (més…)\nAndrés Antebi ARTICLESBarcelona 0 Read more >\nTres noves publicacions de Claudio Milano\nAquests dies han sortit a la llum tres nous treballs d’en Claudio Milano. El primer és l’informe anomenat “Overtourism y Turismofobia: Tendencias globales y contextos locales”, que ha estat publicat per l’Ostelea School of Tourism & Hospitality (Universitat de Lleida), d’on és professor i membre del Grup d’Investigació Interdisciplinar en Turisme. El segon és el breu article anomenat “Otherness Anthropologies:\nClaudio Milano ARTICLESBarcelona, Venècia 0 Read more >\n“El capitalisme prova de refer desesperadament tot allò relatiu al turisme a la seva pròpia imatge i semblança. Però encara no ha aconseguit fer-ho totalment”. Entrevista a Dean MacCannell\nDean MacCannell (Washington, 1940), antropòleg i doctor en sociologia, és professor emèrit en estudis de paisatgisme i arquitectura ambiental a la Universitat de Califòrnia a Davis, Estats Units. Autor de El Turista. Una teoría de la clase ociosa (Melusina, 2003), publicada originalment en anglès el 1976 i considerada com una de les obres seminals de l’Antropologia del Turisme. Altres de les seves obres més reconegudes són Lugares de encuentro vacíos (Melusina, 2007) i The Ethics of Sightseeing (UC Press, 2011). (més…)\nDean MacCannell ENTREVISTES 0 Read more >\nLloguer turístic, o com col·laborar en la pròpia explotació\nEl lloguer turístic d’habitatges ja no és un concepte desconegut per a ningú. A capitals com Barcelona o la ciutat de Mallorca és un debat especialment viu, però la polèmica al voltant de la naturalesa i les conseqüències d’aquesta nova activitat econòmica ha marcat l’agenda social i política de tota la costa mediterrània durant aquest estiu. Com a habitants de les nostres ciutats, viles i pobles hem pogut experimentar l’efecte d’una pràctica econòmica que, baratant com enteníem el turisme, es fonamenta en la lògica de la gentrificació, coneguda en l’àmbit acadèmic com a «diferencial de renda» (més…)\nMarc Morell ARTICLESCiutat de Mallorca, Illes Balears 0 Read more >\nD’ençà un temps la paraula turismefòbia ve ocupant un lloc central en l’escena política i mediàtica del turisme. L’origen d’aquest neologisme pot ser ubicat l’any 2007, quan José Antonio Donaire, professor de geografia de la Universitat de Girona i reconegut expert en turisme, va alertar de la “ofensiva turismefòbica” que s’estava gestant en certs àmbits socials, mediàtics i acadèmics. No obstant això, com el mateix Donaire va aclarir en el seu moment, aquesta turismefòbia no era altra cosa que l’expressió que prenia allò que l’economista George Victor Doxey va (més…)\nSergi Yanes ARTICLESBarcelona, Illes Balears, Lloret de Mar, Magaluf, Venècia 0 Read more >\nAndrés Antebi ENTREVISTESBarcelona 0 Read more >\nMoviment antituristització (II)\nLas redes de agitación reivindicativa del incipiente movimiento antituristización van mucho más allá de Barcelona. Y se extienden como la pólvora por el continente europeo. En las últimas décadas, el impacto del crecimiento exponencial de turismo urbano ha agudizado un sinfín de problemáticas ya existentes, ligadas a la especulación inmobiliaria y los usos del espacio, que están poniendo en juego el futuro de barrios enteros en las principales capitales receptoras, y amenazan, hoy más que nunca, con sustituir a sus residentes por población de ida y vuelta,trolley en mano. (més…)\nAndrés Antebi ARTICLESIlles Balears, Lisboa, Venècia 0 Read more >\nReflexió d’en Marc Morell per a l’exposició CIUTAT DE VACANCES, Es Baluard (Ciutat de Mallorca, 26/05/2017-22/10/2017)\nEl 1988 el director de cinema i fotografia australià Dennis O’Rourke donà a conèixer Cannibal Tours, un documental amb bones dosis de ficció que havia filmat onze anys abans, al 1977, al llarg de les ribes del sud del riu Sepik a Papua Nova Guinea. El film tracta del viatge fluvial (més…)\nMarc Morell ARTICLESIlles Balears 0 Read more >\nEls estudiants Erasmus i la transformació de la ciutat\nNo escapa a nadie que el programa Erasmus acarrea algo más que la mera estancia académica de jóvenes universitarios en otras ciudades comunitarias durante uno o dos semestres de su licenciatura. Ante todo, el programa Erasmus ha supuesto el más notable ejercicio de marketing de esa idea llamada ‘Europa’ en los últimos 30 años, sin duda la mayor ilusión (en el sentido de ‘esperanza’ y también en el de ‘artificio’) que la hoy maltrecha Unión es capaz de ofrecer a sus ciudadanos. (més…)\nDaniel Malet ARTICLESLisboa 0 Read more >\nLa preocupación mostrada hace más de cien años por el periodista y crítico literario Eduardo Gómez de Baquero “Andrenio” (La Vanguardia, 2-X-1910) (més…)\nSergi Yanes ARTICLESBarcelona 0 Read more >\nCoordinat per Saida Palou Rubio (UdG) i Fabiola Mancinelli (UB), “Diàlegs d’antropologia i turisme. Etnografies i debats contemporanis” (Pol·len Edicions) és el nou número de QuAderns de l’Institut Català d’Antropologia\nDurant els mesos vinents es realitzaran diverses presentacions amb la voluntat de fer arribar al màxim nombre de persones el monogràfic i els debats que planteja.\nSergi Yanes ARTICLESBarcelona, Ciutat de Mallorca, Lisboa, Lloret de Mar 0 Read more >\nEntrevista de Pau Fons a Marc Morell en el programa Radio Diari Migdia (RTVE – Illes Balears) arran de la presentació feta fa uns dies de l’Obsevatori de la Gentrificació, del qual Morell és també membre. Al llarg de la conversa s’han abordat les problemàtiques referents a l’hàbitat urbà de Ciutat i de la resta de les Illes, amb especial incidència en el tema de la comercialització turística de l’habitatge. (més…)\nMarc Morell ENTREVISTESCiutat de Mallorca 0 Read more >\nBarcelona no está sola. Los movimientos políticos anti-turistas de Berlín, el alerta de las asociaciones vecinales en Lisboa, las concentraciones en las islas Baleares, el llamado síndrome de Venecia, la propuesta de zonas de trafico limitado de turistas en algunas ciudades italianas, la irritación con los turistas chinos en Hong Kong, Tailandia y Camboya y, por último, las protestas contra el aumento de los alquileres y la especulación entorno a los pisos turísticos en ciudades como New Orleans y Toronto, abren nuevos escenarios sobre lo que George Doxey en los años 70 definía como el índice de irritabilidad turística. (més…)\nClaudio Milano ARTICLESBarcelona 0 Read more >\nLisboa, genealogia d’un col·lapse turístic\nEl passat mes de gener apareixia en els mitjans portuguesos una carta oberta, “Morar em Lisboa” (Viure a Lisboa), que alertava de les dificultats que enfronta una gran part de la població lisboeta a l’hora d’accedir a l’habitatge de forma justa. La missiva, signada per organitzacions ciutadanes i de veïns, així com per un nodrit grup d’acadèmics i professors de l’àmbit de les ciències socials i dels estudis urbans, advertia de les derives\nMoviment antituristització (I)\nFeia una calor de mil dimonis a la seu social del club de futbol aquella tarda d’agost. El local, davant la sorpresa dels convocants, estava ple a vessar. Dies abans, s’havien distribuït, tímidament, algunes octavetes pel barri i enganxat cartells en llocs de pas, trucant a una reunió veïnal per abordar els molts problemes generats per l’impacte del turisme massiu a la Barceloneta. Hi havia molta tensió en l’ambient. I al llarg de la trobada, intervenció a intervenció, va poder comprovar que la indignació entre els residents estava arribant a un punt de no retorn.\nUn sol d’injusticia: Turisme i precarietat laboral a Barcelona\nEl model turístic que s’ha anat implantant a Barcelona des de fa tres dècades, és qüestionat cada vegada més pels seus habitants. Aquest qüestionament crític no és nou, existeix ja des dels seus inicis, quan la ciutat, promocionada com la millor botiga del món, va començar a prendre posicions en el mercat turístic global. (més…)\nDues noves co-publicacions de Daniel Malet\nAquests dies han sortit a la llum dos nous articles de Daniel Malet juntament amb altres autors/es. Han estat publicats a les revistes internacionals Leisure Studies i Social and Cultural Geography. El primer d’ells és un text sobre el paper dels Erasmus, autoritats municipals i empresaris nocturns en la pacificació, regeneració i conversió del districte històric lisboeta Barri Alt en un centre d’oci nocturn; el segon, és una etnografia de les estratègies de flirteig a la sala de ball Club Carib (Lisboa), i com aquestes estratègies operen, a la negociació de l’espai, sota determinades construccions de raça, classe, capital cultural i gènere.\nEn el último capítulo de sus análisis sobre la relación entre la ciudad y el capitalismo, el investigador Agustín Cócola ha publicado un demoledor informe sobre la situación actual en el Gòtic de Barcelona, centrado en los efectos que el desarrollo del turismo masivo tiene en la zona sobre la población residencial. Las conclusiones de su estudio, fechado en febrero de 2016 y titulado Apartamentos turísticos, hoteles y desplazamiento de población, permiten reflexionar sobre el vínculo existente entre turistización, tematización, especulación y desplazamiento poblacional (més…)\nAndrés Antebi ARTICLES, ENTREVISTESBarcelona 0 Read more >\nLa inauguració de la “Casa del Sol” a Gràcia com a exemple de deslocalització turística\nEra de preveure. El dia de la inauguració del discutit nou hotel de la Plaça del Sol, a Gràcia, aquest ha despertat amb pintades del tipus “Tourist go home”, “La gentrificación mata els barris”, “Gràcia no està en venda” o “L’oficina d’habitatge resisteix”. La Vila de Gràcia no és un barri qualsevol i l’ocorregut a la Plaça del Sol exemplifica molt bé les dinàmiques que està vivint aquesta part de la ciutat de Barcelona. Segur que els inversors suïssos que han engegat aquest hotel desconeixien l’historial del barri, de la plaça i de la cantonada amb el carrer Maspons. En un parell d’anys, l’immoble ha passat de ser una adrogueria clàssica, “L’alimentació del Sol”, a albergar l’emblemàtica i popular “Oficina d’Habitatge de Gràcia”, fins a finalment arribar a convertir-se en un hotel de tres estrelles amb piscina. Alguna cosa fa olor a especulació. (més…)\nL’any en què la Virgin Galactic ha aconseguit la llicència de l’Administració Federal d’Aviació (FAA) nord-americana per enviar, en un coet espacial, als primers turistes fora de l’atmosfera, a la humil Mare Terra ens enfrontem a un rebuig social sense precedents contra el fenomen turístic. Barcelona, Lisboa, Roma, Berlín, Venècia, Bangkok, Nova York, Hong Kong, Toronto i New Orleans són algunes de les ciutats on s’està registrant allò que els turistòlegshan vingut a cridar turismofòbia. (més…)\nClaudio Milano ARTICLES Read more >\nLa gentrificació comercial i els riscos de la sobreprotecció (Entrevista a Marc Morell)\nLa desaparició d’establiments emblemàtics de determinats barris de les ciutats va lligat a un concepte cada vegada més popular: la gentrificació. L’antropòleg Marc Morell és un dels referents en aquesta qüestió a Mallorca i explica que el tancament del comerç tradicional no només es dóna per la desaparició de les rendes antigues. (més…)\nMarc Morell ENTREVISTESCiutat de Mallorca Read more >\n“Gentrificació, per mi, vol dir reforma urbana però amb component de classe” (Entrevista a Marc Morell)\nMarc Morell (Palma, 1973) és doctor en antropologia social i llicenciat en història per la Universitat de Barcelona (UB). Ha exercit d’investigador i de professor associat a la UIB, on actualment és membre col·laborador del grup de recerca Política, Treball i Sostenibilitat. També és membre del grup de recerca d’Antropologia del Conflicte Urbà i de l’Institut Català d’Antropologia, que depenen de la UB. (més…)\nPrimera sessió del Curs “EL TURISMO CONTRA LOS BARRIOS. Cambios productivos y nuevas formas de exclusión“, organizat per l’Observatori d’Antropología del Conflicte Urbà (OACU). A càrreg de Claudio Milano (Ostelea School of Tourism and Hospitality – TURISMOGRAFIES)\nClaudio Milano CURSOS Read more >\nTria un idioma Català Español Italiano Português English\nBarcelona Ciutat de Mallorca Costa Brava Illes Balears Lisboa Lloret de Mar Magaluf Venècia\nARXIU Selecciona el mes Abril 2019 (1) Gener 2019 (1) Octubre 2018 (1) Novembre 2017 (2) Setembre 2017 (1) Agost 2017 (1) Juny 2017 (3) Maig 2017 (1) Abril 2017 (2) Març 2017 (2) Febrer 2017 (2) Gener 2017 (3) Desembre 2016 (3) Novembre 2016 (2) Octubre 2016 (1)


Notícies - Es construeixen tres passos elevats al passeig Baixador de Mira-sol per reduir la velocitat dels vehicles\nEs construeixen tres passos elevats al passeig Baixador de Mira-sol per reduir la velocitat dels vehicles\nel 21/nov/03 Vanesa Hernandez Urbanisme PDF\nDimarts es comencen a construir els tres passos elevats de vianants al passeig Baixador de Mira-sol per tal de reduir la velocitat dels cotxes en aquesta via en compliment de l'acord subscrit verbalment entre l'Ajuntament i els veïns de la zona. Les obres afectaran la circulació dimecres en alguns trams de via i obligaran també a traslladar la parada dels autobusos municipals\nEls passos es comencen a construir dimarts en el tram comprès entre l'avinguda Bilbao i el carrer Burgos. Les restriccions de trànsit es començaran a aplicar dimecres en alguns trams i la parada de l'autobús es trasllada al carrer Terol cantonada amb el passeig Baixador.\nAquesta actuació és fruït d'una reunió mantinguda amb els veïns de la zona que, des de feia temps, es venien queixant de l'excés de velocitat en el pas dels vehicles. La tinent d'alcalde de Ciutat Sostenible ha explicat que després d'estudiar diverses opcions s'ha cregut que la construcció de tres passos elevats és la millor opció:\nDesprés d'estudiar diverese opcions pensem que la cosntrucció de tres passos elevats és la millor.\nPel que fa al trànsit general, durant tot el dimecres, s'aconsella circular des de la plaça Borràs pel carrer Ibañez Olucha, i el passeig Sevilla fins al carrer Saragossa o el camí de Sant Cugat al Papiol. D'aquesta manera s'evitarà passar pel passeig Baixador.


Síndrome del Dolor Regional Complex i Salut Mental (DSR – 58)\nSi en aquest precís instant tens dolor, no estàs sol. De fet, a qualsevol hora del dia o de la nit, al voltant d’un 20% de la població mundial té un dolor que persisteix més de 3 mesos.(1)\nUn dolor que persisteix més de tres mesos passa a considerar-se dolor crònic. En alguns casos (no tots), les limitacions i el dolor causats per la SDRC o DSR s’allarguen en el temps i el dolor passa a considerar-se dolor crònic.\nEntre els tractaments de la DSR hi trobem: la fisioteràpia(2), els bloquejos simpàtics(3), el tractament farmacològic (calmants, anticonvulsius i antidepressius) i la psiquiatria i la teràpia psicològica. Avui us vull parlar dels que he remarcat.\nPer què ens poden receptar antidepressius en un SDRC o en un dolor crònic?\nAlguns antidepressius augmenten els neurotransmissors de la medul·la espinal, fet que redueix els senyals de dolor: alguns dels medicaments més efectius per tractar el dolor crònic van ser creats per tractar altres malalties. Entre aquests hi trobem els antidepressius, per això, alguns han passat a ser part fonamental del tractament de les malalties que provoquen dolor crònic.\nPer què en una d’aquests situacions ens poden derivar a la unitat de Salut Mental?\nDolors com el de la DSR o el crònic provoquen una sèrie de canvis a l’estil de vida que poden conduir a l’aparició d’una simptomatologia ansiosa-depressiva o trastorn d’adaptació mixt d’ansietat i estat d’ànim deprimit. Un dels riscos de les persones amb dolor crònic és que, per voler evitar l’aparició del dolor, anem disminuint l’activitat, fet que pot conduir-nos a l’aïllament i probablement a la depressió. Convé evitar aquesta situació que és un dels motius pels quals els professionals sanitaris ens aconsellen, repetidament, que mantinguem l’activitat física, intel·lectual i social i que no ens quedem tancats a casa. Per ajudar en aquest aspecte, és molt freqüent que alguns pacients amb aquesta simptomatologia siguem derivats a la unitat de Salut Mental per rebre tractament psiquiàtric i/o per fer teràpia psicològica.\nCom vaig explicar en una entrada anterior, l’expressió Pain is in the brain(4) fa referència al fet que el dolor es processa al cervell, però massa sovint s’ha dit a alguns pacients de DSR que el seu dolor no existeix més enllà del seu cervell. Això ajuda a provocar desesperació a les persones afectades, que senten i pateixen el dolor.\nHi ha persones afectades que rebutgen ser ateses a la unitat de Salut Mental i/o medicar-se amb antidepressius, esgrimint que “no estan boges” i que no volen ser considerades persones amb un problema de salut mental.\nLa teràpia psicològica no ens traurà el dolor ni ens curarà la lesió, però ens pot acompanyar en el procés d’acceptació de la nova situació i a l’adaptació als canvis que se’n deriven. Els antidepressius segurament no ens curaran, però d’una banda ajuden a rebaixar el dolor i, d’altra banda, a mantenir “la calma” i a tenir menys alts i baixos, fets que ens ajuden a sentir-nos amb força per combatre els efectes de la malaltia.\nPer tot això, voldria llançar un missatge, basat en la meva experiència personal, a totes aquelles persones que conviuen amb una DSR/SDRC o amb un dolor crònic i que rebutgen aquests tractaments: no tingueu por i, sobretot, no us deixeu guiar per estereotips i estigmes alimentats, molt probablement, per persones que no estan passant per aquest mal tràngol.\nAdriana, 11 de març de 2020\nDSR – 58\nFlor d'El·lèbor verd o Marxívol (Helleborus viridis)\n1) Extret del llibre Explicando el dolor (David Bulter & Lorimer Moseley. Il·lustracions: Suniata)\n2) Posts d’aquest blog parlant de fisioteràpia (primer, segon, tercer i quart)\n3) Post d’aquest blog que explica què és un bloqueig simpàtic (enllaç)\n4) Post d’aquest blog que parla del processament del dolor al cervell (enllaç)\nSíndrome del Dolor Regional Complex i Salut Mental...


Allò que amaga la ficció | Àngel Quintana | Cinema | El Punt Avui\nAllò que amaga la ficció Allò que amaga la ficció Allò que amaga la ficció Allò que amaga la ficció + Allò que amaga la ficció E-mail\n6 setembre 2021 2.00 h\nAllò que amaga la ficció\nUna escena de la pel·lícula ‘Annette’ L.C.\nAllò que amaga la ficció Allò que amaga la ficció Allò que amaga la ficció Allò que amaga la ficció Allò que amaga la ficció E-mail\n‘Annette’ és una catarsi personal que Leos Carax construeix per a la seva filla Nastia Golubeva\nA vegades, és molt interessant veure quins són els jocs de miralls que s’estableixen entre vida i ficció i veure quin pot ser l’abast dels seus reflexos. Annette de Leos Carax ha estat una de les poques pel·lícules que ha generat debat aquest darrer any. Més enllà dels gustos, cal tenir en compte que aquest conte tràgic i trist sobre algú condemnat a no tenir ningú per poder estimar és una catarsi personal que Carax construeix per a la seva filla Nastia Golubeva. La pel·lícula està dedicada a ella i Nastia apareix amb el seu pare a l’inici quan aquest li mostra la possibilitat d’entrar als boscos i bambolines de la representació.\nPer entendre aquesta catarsi i estirar el fil que ens porta al naixement d’Annette, cal partir de la relació que Carax estableix amb l’actriu russa Yekaterina Golubeva, a qui coneix durant el rodatge de The House (1997), del lituà Sharunas Bartas, film en què Carax, com a actor, és un dels protagonistes. Carax havia estat, abans, el company de Juliette Binoche, amb qui va trencar poc després del rodatge de Les amants du Pont Neuf (1993). Yekaterina Golubeva, una de les grans promeses del cinema rus, estava unida a Sharunas Bartas, que, en certa manera, va ser el seu descobridor. La història d’amor entre el director francès i l’actriu russa es va concretar durant el rodatge de Pola X de Leos Carax, de què Golubeva és intèrpret, juntament amb Guillaume Depardieu. Nastia Golubeva és filla d’aquesta relació. L’any 2011, després d’una bona carrera a França, on va treballar amb Claire Denis i Bruno Dumont, Yekaterina entra en una depressió i se suïcida. Marcat pel dol, Carax li dedica Holy Motors i construeix l’escena d’amor i mort que té lloc al fantasmagòric espai de La Samaritaine com un rèquiem personal. L’episodi en què Kyle Minogue canta Who Were We, abans de llançar-se de dalt de la terrassa dels magatzems davant del pont Nou, és com l’esbós de tot allò que és Annette .\nEn el festival de Canes del 2013, es projecta Holy Motors, els components del grup Sparks la veuen i proposen a Carax un musical sobre una nena que ha perdut la seva mare ambiciosa. Aquest ho rebutja perquè considera que pot afectar la seva filla, que en aquell moment té 9 anys. El 2017, quan Nastia ja és adolescent, reprèn el projecte –escrit enterament pels Sparks– amb el desig de convertir-lo en la representació del seu drama personal.\nLa història de la cantant d’òpera enamorada de l’actor de monòlegs humorístics és un joc de miralls cap a la seva pròpia vida, fins al punt que, en tota la part final, Adam Driver pren físicament l’aspecte de Leos Carax. Sembla com si en ficar-se en la pell del monstre volgués demanar perdó a la seva filla de la seva pròpia condició de pare.\nAnnette esclata com una tragèdia sobre el preu de l’èxit, la gelosia, l’ambició, els abismes del desig, la explotació infantil i la dificultat per controlar el mal. Una tragèdia que busca les seves arrels en la tradició operística per conformar una història de desamor i desafecte. Annette pot ser contemplada com l’obra d’algú desesperat que busca la redempció però que, al mateix temps, sap que aquesta mai no es pot arribar a fer realitat. Carax certifica el tema de la importància del destí tràgic. L’any 2002, després del fracàs de Pola X, Leos Carax va escriure una popular cançó pel primer disc de la cantant Carla Bruni. Eren els anys en què Carax estava enamorat de Yekatenira Golubeva, però en què també tenia por del destí. En la lletra de Quelqu’n m’a dit, podem escoltar: “Em diuen que el destí es riu de nosaltres. Que no ens dona res, però que ens ho promet tot.” Aquestes paraules del mateix Carax ens donen alguna explicació també sobre per què Annette esdevé una tragèdia en què la desitjada recerca de la redempció no és possible davant l’encara vigent pes de la culpa.\nBatman i la política americana\nQuè ha passat amb ‘West Side Story’?\nEl Punt Avui. Girona 06-09-2021, Pàgina 31\nEl Punt Avui. Nacional 06-09-2021, Pàgina 23


Vox populi | Xavier Formatger - Ripollès Digital\nDimarts, 11 de desembre de 2018 a les 12:36h\nCom diu la dita castellana, ‘Éramos pocos y parió la abuela’. Ja tenim l’extrema dreta aquí, com si en algun moment hagués marxat, com si el PP i Ciutadans no representessin els típics tics del feixisme més ranci i cavernícola reflex d’aquell fatídic 18 de juliol del 1936.\nFa uns anys, el PP d’Aznar representava el monstre ferotge de la política catalana i espanyola respectivament, però sembla ser que per els poders fàctics de l’estat espanyol no en van tenir prou i del no res van inventar-se Ciutadans, un partit nascut a Catalunya i amb un discurs manipulador, fals i populista però que ha quallat a l’opinió pública espanyola amb l’ajuda dels fidels mitjans de comunicació, tenint l’Albert Rivera dins les seves redaccions i platons de televisió pràcticament les 24 hores del dia. Va ser rebut pel Rei com a gran líder polític però sense tenir representació parlamentària en aquells moments. Però resulta que els poders fàctics no en tenen prou amb el segon monstre creat de l’Ibex 35. Ara han fet ressorgir el tercer monstre i, de moment, el més perillós de tots: VOX.\nEspanya no ha evolucionat democràticament. Al contrari, cada vegada va més i més enrere\nNo ens podem estranyar de l’entrada en les institucions parlamentàries d’aquest tercer monstre, segurament no va tenir el minuts de glòria com Ciutadans en els mitjans de comunicació espanyols. Però sí que, amb l’ajuda de no se sap qui, s’ha presentat com a acusació particular en tots els casos relacionats amb el procés i amb els líders polítics empresonats, i presentant querelles a tot el que no li agradava, amb el vist i plau de la judicatura, acceptant i admetent a tràmit totes les seves demandes. Això demostra que la catalanofòbia dona molts vots, és el discurs que ven més i dóna més prestigi davant d’un electorat que cal recordar, és l’electorat del ‘a por ellos’, però també que és el territori on les esquerres han guanyat i governat la Junta de Andalucia durant 40 anys. Espereu ara quan hi hagi eleccions en els territoris de l’Espanya profunda i més fatxa, com són Castella i Madrid... Sense oblidar també l’auge de l’extrema dreta a Europa de la mà d’Steve Banon que, per si algú no ho sap, és qui va posar en Donald Trump a la Casa Blanca i es qui va finançant els principals moviments d’extrema dreta a tot Europa.\nÉs poc ètic i de nul·la vàlua política culpabilitzar l’independentisme de la pujada de VOX en les elecions andaluses, com ja ha fet algun dirigent, com el socialista basc Odon Elorza o l’ex de CiU Ignasi Guardans. Si un moviment popular pacífic i democràtic que es basa en el dret a decidir i el dret a l’autodeterminació pot ser l’espurna que pot encendre un moviment totalitari com el que representa VOX, això vol dir que aquest país que es diu Espanya no ha evolucionat democràticament. Al contrari, cada vegada va més i més enrere.\nMenció a part tenen les esquerres o els que anaven de progressistes la nit electoral de diumenge passat i s’estiraven els cabells davant les pantalles dels televisors veient els 12 diputats de VOX al Parlament andalús. Què esperaven? On eren les esquerres mentre empresonaven líders democràtics? O obligaven a exiliar-se músics o activistes per exercir la seva llibertat d’expressió? O quan la PN i la GC repartien garrotades a dojo l’1 d’octubre? Doncs estaven calladets, muts i a la gàbia, no sigui que si aixequessin la veu, els electors els giressin l’esquena. No només això, dirigents ‘d’esquerres’ com ara el socialista Miquel Iceta o el que és ara ministre d’exteriors, Josep Borrell, s’han manifestat agafats de la maneta amb dirigents de VOX.\nI mentre passa tot això, tenim l’independentisme que no es veu per enlloc, el Govern de la Generalitat no mou fitxa, els partits politics sobiranistes pensen més en els interessos de partit i insisteixen en un referèndum pactat amb l’estat espanyol, que tothom sap que no hi serà mai, o en ampliar la base. A la República Catalana, a l’ANC i Òmnium els costa un munt mobilitzar a la gent, a diferència d’altres vegades. Només sento cants de sirena, paraules i més paraules però no veig cap FET que em pugui fer sentir una mica optimista davant la delicada situació que vivim. I mentre això passa, quatre persones dignes i compromeses amb el país no només estan privats de llibertat per portar la veu del Poble, sinó que s’enfronten a una vaga de fam per protestar davant la injustícia espanyola. I mentre tot això passa, de moment tothom quiet i amb el lliri a la mà.


"ARTQUÍMIA", llavor feta de coratge i il·lusió. Creix en hàbitats acollidors i rics en diversitat.: de juliol 2016\n10a Escola d'Estiu "Créixer en la felicitat". O33 Educa\nTot un plaer haver participat en aquesta escola d'estiu ben acollidora, pròxima, càlida i un munt de coses més.\nMoltes gràcies per oferir-nos la possibilitat de fer el taller de les capses centrat en el projecte "Capses d'anada i tornada. Del jo al nosaltres".\nAquí teniu l'enllaç de la trobada:\n10a Escola d'Estiu "Créixer en la felicitat". O33 ...


Millores a l’Escola Montseny per a l’inici d’un nou curs escolar - Vila de Breda\nMillores a l’Escola Montseny per a l’inici d’un nou curs escolar\nL’Escola Montseny ha estat objecte de diversos treballs de manteniment i millora de les seves instal·lacions durant aquest estiu. Aquest dimecres s’inicia un nou curs escolar i per tant, s’estrenen les actuacions dutes a terme en el període no lectiu.\nLa més destacada és la instal·lació d’una xarxa de calor a partir d’una caldera de biomassa, que compartirà amb l’escola bressol El Petit Montseny. La nova caldera, instal·lada al camp de futbol de l’Escola Montseny, s’ha connectat als sistemes de calefacció dels centres donant-los servei utilitzant un combustible ecològic i econòmic. En la seva construcció es va modificar el projecte original, adoptant finalment un projecte que guanya espai d’enmagatzematge en alçada, reduint la superfície construïda dels 55m2 als 18 m2, ocupant així el mínim espai possible d’una zona d’esbarjo del centre.\nLa resta d’actuacions són de menor envergadura, encara que suposaran més comoditats pels usuaris del centre. Una de les actuacions principals és la del gimnàs, que s’ha pintat tant en el seu interior com elements de l’exterior com la porta i les finestres. S’han emprat dos colors, el blanc a la part superior de les parets i el verd a la part inferior, d’acord amb l’estil de la resta del centre. La pintura plàstica verda de la part inferior de les parets evitarà que aquestes s’embrutin amb facilitat. El gimnàs s’ha pintat un cop canviat el terra de l’espai, actuació duta a terme el curs passat. La nova superfície compta amb un paviment vinílic de 3mm de gruix que serveix com a protecció per a possibles caigudes, esmorteint els cops. Aquest paviment també es va instal·lar a l’aula de música.\nEl menjador de l’escola ha estat l’altra zona que ha millorat les seves instal·lacions, amb la incorporació d’una cuina de fogons i un forn nou. Els nous aparells tenen més capacitat i més eficiència que els anteriors, facilitant la tasca de proporcionar el servei de menjador als més de 150 alumnes que de mitjana l’utilitzen diàriament. Els aparells els ha sufragat el Consell Comarcal de La Selva, mentre que l’Ajuntament de Breda s’ha fet càrrec de renovar la instal·lació necessària per a la seva connexió. Finalment, ha acabat el procés de canvi de la il·luminació del centre, formada ja en la seva totalitat per tecnologia LED.


Sergi Pàmies i la Novel·la Postmoderna\nCCTV UAE, Video Security Camera UAE\nCCT 2005 Poster Session (Medical)\nSer tutor en un entorno virtual\nSERGI PÀMIES ILA CONTÍSTICA POSTMODERNA 2.\nBIOGRAFIASergi Pàmies (París, 1960). Escriptor, traductor i periodista.Inicia la seva carrera literària amb la publicació dels reculls de narrativa breuThauria de caure la cara de vergonya (1986), i Infecció (1987). A continuaciópublica les novel·les La primera pedra (1990), Linstint (1992), premi PrudenciBertrana de novel·la (1993), i Sentimental (1996). Amb La gran novel·la sobreBarcelona (1997), premi Crítica Serra dOr (1998), lautor retorna a la narrativabreu, gènere que segueix conreant amb els títols Lúltim llibre de Sergi Pàmies(2000), Si menges una llimona sense fer ganyotes (2006), que rep els premisCiutat de Barcelona (2006), Lletra dOr (2007) i Setenil (2007), i La bicicletaestàtica (2010).Al mateix temps cal destacar la seva tasca com a traductor, principalment delfrancès al català i al castellà, i la publicació dun gran nombre darticlesperiodístics en diferents mitjans de comunicació com ara El Temps, El País i LaVanguardia, entre daltres. Des de fa anys és col·laborador habitual en diferentsprogrames de ràdio.Tota la seva obra ha estat traduïda al castellà i al francès, i té obra traduïda alalemany, langlès, el gallec, el grec i litalià. 3.\nOBRANovel · l aN La primera pedra. Barcelona: Quaderns Crema, 1990. Linstint. Barcelona: Quaderns Crema, 1992. Sentimental. Barcelona: Quaderns Crema, 1996.Narrativa breuN Thauria de caure la cara de vergonya. Barcelona: Quaderns Crema, 1986. Infecció. Barcelona: Quaderns Crema, 1987. La gran novel·la sobre Barcelona. Barcelona: Quaderns Crema, 1997. Lúltim llibre de Sergi Pàmies. Barcelona: Quaderns Crema, 2000. Si menges una llimona sense fer ganyotes. Barcelona: Quaderns Crema, 2006. La bicicleta estàtica. Barcelona: Quaderns Crema, 2010.GuionsG Sang bruta [amb Quim Monzó]. Ràdio: Catalunya Ràdio, 1990-91. 4.\nCOMENTARIS DE L’OBRA“Els articles periodístics de Sergi Pàmies es caracteritzen per la varietat deregistres dintre dun to i un estil propis. Nhi ha de contundents, sorgits com unamena durticària associada a la indignació davant de la barra institucionalitzada ide la mitja veritat; nhi ha delaboradament argumentats, que desmunten peçaper peça discursos rovellats i que giren del revés mitjons sargits; també nhi hadenginyosos i sorprenents, que treuen la punta a qualsevol notícia o estranyainformació agafada pels pèls. Els articles de Sergi Pàmies no són simplesexcrescències dun humor reactiu i penetrant: vehiculen reflexions que despullentòpics i miratges, ridiculitzen hàbits mentals gregaris i circulen sempre al margede les coordenades, dels tabús i dels acords tàcits que funcionen en el gremi."(Manel Ollé. Telerama, 1 de desembre del 1993, reproduït a "Escriptor del mes",Institució de les Lletres Catalanes, desembre del 1994) ***"Quines són, però, les constants que menen la trajectòria de Pàmies? Quèrecreen les seves ficcions? El seu horitzó ficcional obre la porta a limprevistquotidià, a labsurd que resulta, en la majoria de casos, duna opció de canvi.Lautor situa els personatges en situacions condicionades, que suposentransformacions importants en la parella, respecte als fills, o lentorn social. Lacaracterització (del personatge-tipus o de lescena) depèn de la interrelació ambaquesta situació descrita, que frega labsurd o limprevist. En tots els casos,simposa una llei, la de la fatalitat dels esdeveniments, que va estrenyent,progressivament, les possibilitats dacció dels protagonistes. En tenalla lesdecisions i les acaba lligant completament, deixant molt poques opcions a laimaginació del lector.Ficcionades com a històries possibles, les trames de Si menges una llimona sensefer ganyotes parteixen dun agredolç quotidià que reclama una relació deproximitat amb el lector. Proximitat i, a la vegada, distància perquè lautor sesitua en un nivell superior al dels personatges, a qui contempla amb una posacondescendent, que observa i deixa fer. Del procés de creació, en parla unanarració del volum, La nostra guerra. El relat fa explícit lestira-i-arronsa continuque implica lescriptura, que lliga ficció i realitat, versemblança i absurd. Espresenta, de fet, com una norma flexible a partir de la qual serigirà el text, queimplica un work in progress, en la mesura que lequilibri es va adquirint amb (ien) lescrit, en els successius pactes que lautor (alter ego de Pàmies) va establintamb el text i, en especial, amb les possibilitats que el text, a mesura que es vaformalitzant, va obrint."(Maria Dasca. "Sergi Pàmies: Si menges una llimona sense fer ganyotes",Revista de Catalunya (Barcelona), núm. 222, novembre del 2006, p. 117-119) ***"Per sota, doncs, de la seva buscada simplicitat, aquestes narracions resultenmolt més riques del que pugui semblar a primer cop dull. Allunyades de capmena dingenuïtat, el fet que estiguin escrites sempre en present accentua laimmediatesa característica de Pàmies, mentre que la presència habitual de laprimera persona en reforça la complicitat amb el lector. En definitiva, aquest ésun recull que, sense cap paraula sobrera, sense cap èmfasi i, de vegades, sense 5.\nque ni ho sembli, sap furgar amb eficàcia algunes de les emocions humanes mésprimordials des duna perspectiva desencisada que desmenteix alguns tòpicsentorn dun escriptor cada vegada més intens."(Josep M. Ripoll. "Sergi Pàmies: Si menges una llimona sense fer ganyotes",Serra dOr (Barcelona), núm. 564, desembre del 2006, p. 98-99). 6.\nENTREVISTES- Estàvem acostumats a rebre un llibre seu cada dos anys, però aquesta vegada ha trigat sisanys a lliurar aquest Si et menges una llimona sense fer ganyotes. ¿Aquesta tardança ha estatuna decisió premeditada?—Sí, hi havia la intenció que aquest llibre respongués a un període més ampli que no pas elsanteriors. I també obeeix a una voluntat descriure només allò que sigui indispensable. Noescriure mai perquè tens la tarda lliure; sinó només perquè necessites explicar alguna cosa quetha obcedit durant prou temps per dir que thi has de posar.—Per tant, la seva escriptura té fondes arrels en la seva vida personal, tot i que molts contestenen trets gens realistes…—Sempre. Jo funciono, no amb la imaginació sinó amb la realitat que menvolta i la converteixoen històries i en contes temàtics. Vull parlar daquest tema i potser no minteressa tant lahistòria o largument com la qüestió, com pot ser la por que es morin els pares o la quantitat degent que està molt afectada per les exigències de les relacions amoroses. I llavors busco undetonant al meu entorn que em permeti tenir un mecanisme narratiu prou sòlid i engrescadorper fer-ne un conte.—Per què recorre aleshores a relats on sovintegen els elements fantàstics, imaginatius iaparentment allunyats del naturalisme o de la realitat?—Perquè és compatible. Lús dun estil o un recurs fantàstic és com tenir una caixa deines. Ipuc utilitzar qualsevol eina de la caixa per explicar una realitat concreta. Formalment utilitzotots els instruments al meu abast, però no pas conceptualment. En Sentimental lús delfantàstic és més deliberat, però en aquest llibre minteressava molt limitar-me a obsessionsdaquest període de la meva vida i que no fossin només meves; que hi hagués com un consens.—En el seu cercle íntim?—Compartides per molta gent, de fet. Són daquelles qüestions que vagis on vagis etpersegueixen. I que si féssim una enquesta pel carrer tindríem uns resultats daquestesobsessions del noranta per cent.—Una daquestes obsessions és la de la mort, sobretot la de les persones que estimem i que,dalguna manera, depenen de nosaltres.—Exacte. No és una preocupació per la meva mort sinó que ho és per la dels altres. I com viuresabent que la gent es mor. I la pròpia com a element de dir que no hi podré estar per ajudar-vos. És a dir, la pròpia vida com un acte de servei.—Resulta irònic, doncs, que el protagonista del primer conte sigui algú que mor i no és finsllavors que fa feliç els seus.—Perquè tampoc sha de descartar aquesta possibilitat! Per això el vaig posar al davant. Lamanera de combatre aquest discurs de temença a la mort és a través daquest primer conte.Que no fos cas que morts fóssim més útils que vius. Això no sha de descartar mai.—Pel que fa als teus reculls de relats, hi ha un trencament clar entre els dos primers llibres,Thauria de caure la cara de vergonya i Infecció, i els posteriors com La gran novel·la sobreBarcelona, Lúltim llibre de Sergi Pàmies i ara aquest Si et menges una llimona. Els temes s’hantornat més colpidors i cada vegada han augmentat les referències a la mort de les persones queestimes, incloent-hi peces duríssimessobre la mort dels fills.—Nhi havia un narrat des del punt de vista del germà del fill mort, també.—Fraternitat, si mal no recordo. Però en aquest últim llibre la mirada sadreça més als que enshan precedit, als notres pares. ¿És una qüestió generacional?—Hi ha les dues coses. Jo sóc la peça que és al mig entre pares grans i fills petits i la por éscompartida. No diria que està sols cap als pares; també cap als fills. I parlaves dels dos primers 7.\nllibres, que vaig escriure quan tenia 26 i 29 anys. El meu entorn era treballar; tenia moltesaspiracions i sanes ambicions literàries; i també unes ganes immenses de sortir cada nit adestrossar. Era un entorn en el qual jo controlava molt més el meu destí. Jo decidia què feia iquè no. Levolució ve quan intervenen en el teu destí vincles que has creat, criat o trobat i quetobliguen a canviar. És la contradicció de lesperit de la joventut, allò de jo rebentaré el que emdoni la gana i faré el que vulgui, contraposat a la constatació que això no és possible. Però noés una constatació amarga, sinó sols una constatació. I de vegades la combats transgredint-la;de vegades burlar-ten; o de vegades no la combats, que està molt bé i taporta molta vida.—Un dels temes del llibre podria ser lassumpció daixò. És a dir assumir els desitjos noacomplerts, les aspiracions frustrades, el destí no dominat.—No. Jo diria que el fet descriure aquest llibre és precisament una manera de rebel·lar-se. Noem dóna la gana dassumir-ho; ja faig prou fent el que em toca. Intento estar al meu lloc iassumir moltes responsabilitats vitals, però sóc un home lliure. Potser aquest espai de llibertata la gent que creem és la manera de rebel·lar-nos. No em dóna la gana que tot sigui així i prou,però a més a més jo faré un llibre. És una resistència activa.—Hi ha una frase que és molt significativa en el conte d "El viatge". El narrador acaba dient quesi sentir-se bé significa cantar de la manera com ho fan els seus companys dautocar, potsersestima més quedar-se com fins ara… ¿Hem dinterpretar que el patiment forma saludablementpart de la vida?—Aquest conte és una reflexió sobre la nova venda a lengròs de solucions espirituals. És mésuna crítica en aquest model autoajuda, gurus, solucions "patilleres" espirituals, quecontrastades amb la situació dun tio amargat sense vida espiritual i que a més pegui els seusgatsÉ I potser és millor això. I en aquest cas el conte quan diu "Virgencita, virgencita, que mequede como estoy", vol dir que en aquest context de gurus barats és millor no tenir-ne cap iestar trist.—A Lúltim llibre de Sergi Pàmies, el conte que tancava el recull també acabava fent unaenumeració de coses aparentment subtils, però que donaven sentit a la vida. ¿És en les petitescoses on es troba la fòrmula de la felicitat?—Era un conte per donar una visió que sha de resistir amb una certa grandesa i frivolitat. I queno passa res, però déu nhi do les coses que passen. A més a més, hi ha responsabilitat, a partde ser coherentÉ—Pel que fa a aquest llibre, el clou amb el relat que dóna nom al volum i en el qual elprotagonista no satreveix a menjar-se una llimona per por de fer ganyotes i que els seusdesitjos no es compleixin. Creu que és un final optimista o pessimista?—Més pessimista que lanterior llibre perquè és algú que per por deixa de viure coses. Ho voliaacabar amb un happy end esperançat, però em semblava que era poc coherent i poc honest.Perquè la meva percepció de les aventures sentimentals daquesta època és bastant amarga. Sideixes de fer coses et perds la vida, però segons quin tipus de vida te la pots estalviar.—El fet que no vulgui jugar-se els desitjos que té vol dir que, com a mínim, té anhels i per tant,esperança en el futur…—Però té por que li facin mal: és infantil. I aquesta ha estat una idea predominant en aquestsanys. Ens fan creure que viure intensament és collonut, però ara veig que si algunes coses ensles poguéssim estalviar viuríem bastant millor.—Al llibre hi ha un cert discurs en contra dels grans fets, les grans gestes i batalles, lesaventures sexuals tòrrides…—És un elogi de la normalitat i de la grisor; de les coses sense efectes especials. És contralèmfasi. Hi ha gent que diu que si no té ladrenalina a ple rendiment tot el dia no passa resÉ—Com el conte de lhome que té ganes de plorar a les vuit del matí quan es lleva, i no ho potfer fins al vespre, perquè no té temps.—Aquest seria el típic conte on la ironia maquilla els elements de vulgaritat dramàtica que hipuguin haver. Perquè això passa molt. Moltes vegades no pots atendre les teves necessitats 8.\nemocionals perquè tens coses a fer. No puc quedar-me al llit deprimit perquè haig danar alCaprabo. És còmic, fins i tot.—Parlàvem dun cert rebuig dels efectes especials. La seva carrera literària ha anat adreçada ala contenció, a la paraula justa, a no ser rimbombant. De tots els teus llibres aquest és el mésdepurat. ¿Potser és pels sis anys de procés?—Sí.—Quan Quim Monzó va escriure El perquè de tot plegat, va ser aleshores el seu llibre mésdespullat. De llavors ençà, els seus contes van anar adquirint noves formes i es van començar arecargolar. ¿Creu que ha arribat vostè al fons dun camí des don haurà dexperimentar iadoptar noves formes? ¿O bé té camí encara per còrrer en aquesta voluntat darribar alessència?—Ara estic en un moment que crec que és compatible el complicar les trames amb reflexions iintervencions, amb aquest joc que a mi magrada que al mateix temps que expliques la històriadius com lestàs fent, amb un estil molt depurat. Pel que fa a lestil, no només no canviaré sinóque aniré cap a més contenció. El que sí pot passar és que aquesta contenció es posi al serveide mecanismes narratius impensables per mi ara fa deu anys. Però lestil ha de seguir en la líniaque no hi siguin tots els elements sobrers.—A lhora de treballar els contes, ¿els poda o els escriu continguts ja dentrada?—Primer, no escric. El primer manament per escriure és "No escriuràs". El segon és "Escriuràsallò que sigui indispensable". I la resta, fins al desè, és "Corregiràs, revisaràs, reescriuràs".Aquest procés mha anat molt bé. En els primers provava coses i ara no. Potser en algunmoment fas coses diferents, com passar de primera a tercera persona, per mirar com queda.—El llibre és curt, els contes són curts, les frases són curtes… ¿Tem que en aquest procés dedepuració es mati lànima?—No. Crec que és coherent amb el fons. Estic content que el llibre sigui petit, no car, que càpigaa la butxaca. I que alguns pensin que quin tio més gandul, sha tirat sis anys només per fer 140planes. Però, salvant totes les distàncies, Lestrany del Camus, o alguns llibres del Borges, o deKafka o de Juan Rulfo, o per exemple dun norueg que es diu Kjel Adkilsen, que és un senyorgran que fa contes duna gran contenció, són contes i formen part duna aposta estètica. Devegades sem diu això com a críticaÉ Però una copeta dun whisky de setze anys potser ésmillor que emborratxar-se amb un JB sencer. Està molt en la línia de la inspiració: jo no vullcanviar la vida de la gent, influir en les lletres universals, ser lescriptor més no sé què de lameva generacióÉ Se men fot. Jo vull escriure aquestes coses, treure-les i compartir-les.—Un cert abast com a escriptor sí que el deu desitjar…—Exclusivament poder dialogar amb possibles lectors. Com més lectors millor. I com mésfructífer sigui aquest diàleg millor. Jo sóc molt més lector que escriptor. I el "pásalo" és el quemagradaria que fessin amb mi. I aquesta aspiració la tinc a cara descoberta. Vull que les meveshistòries siguin llegides, compartides i que agradin. Però res més. Ni perdurabilitat, niposteritatÉ Ni mafecta si això passa o no.—Mentre fèiem les fotografies, comentava que procurava de mantenir una certa distànciarespecte de com els mitjans rebien els seus llibres. Per què?—La meva missió acaba un cop he explicat el llibre als mitjans, no puc controlar el que passadesprés.—Li agradaria no haver-ho de fer? Entrevistant Yasmina Reza mexplicava que sentia queparasitava el llibre cada cop que lentrevistaven.—Avui en dia seria molt ingenu creure que fas un llibre, el treus en la clandestinitat i jafunciona. Explicar-lo mexcita. És com un epíleg. Treballes el llibre, intentes que la lletra sigui laque vols, i el preu, la coberta, leditorÉ I un cop fet això lexpliques, i ja està. A partir daquí emsembla estèril estar pendent de què passa.—Hi ha alguna crítica que li dolgui? 9.\n—No, perquè lopinió és lliure. I jo com a lector sóc cruel. Jo de vegades com a lector sóc un fillde puta, doncs a mi també em pot passar com a autor. Hi ha opinions que tinflueixen. Nominteressen tant les opinions que em puguin doldre. Sí les que veus que són útils, a favor o encontra. A vegades quan et falten argumentadament et pot ser molt útil per a lofici.—Deia que no li interessa influir ni formar part dun moviment literari. ¿Considera malgrat totque té companys de viatge?, ¿o bé la seva escriptura és un acte destricta individualitat?—Jo tinc corrents dadmiració, com per aquest noruec Adkilsen. O daltres com ara JeanEchenoz, Jean Philip Tussen i Quim Monzó. Però són referents que són de tots. A veure, el tioque fa pa a la cantonada segur que té el referent, que era el seu oncle que feia pa a Mataró. Elque fa sabates amb vocació algú li va ensenyar lofici. LÀngel Mur tenia lexemple del seu pare.No som tan excepcionals. Mai es diu que hi ha un corrent de fleques europees que fan no sé quèfarinós. No: hi ha ganes de treballar bé i daprendre. I jo tinc aquests models, que són com elspòsters dels jugadors de futbol que tens a lhabitació quan ets petit. Si jo en tingués hi posariaJohn Irving, els que he dit abans, molts sud-americans, el Jordi Soler, gent del periodisme, enSagarraÉ Lestima la trobo molt en literatura, i sobretot i això és molt important remarcar-ho,també a fora, com en els meus referents musicals. Per exemple, per fer aquest llibre mha estatmolt útil el treball discogràfic dun tio que es diu Chilio Gonzàlez. I quan ho expliques et diuenque està boig. Però mha fet reflexionar, sobre la música, té un discurs sobre els acords enmajor o en menor, és a dir, els acords tristos i alegres, excepcionals. Té un sentit delespectacle i de lescenari molt desenvolupat. Això són els grans estímuls. Com per exempleuna pel·lícula. Funciones més que per corrent per estímuls. I no deixa de ser una descripció dela simpatia.—¿Com reacciona quan veu fenòmens com Els Imparables, o bé el Miquel de Palol renyant perla baixa qualitat del català literari?—És com si algú digués que tot el pa ha de portar cogombre. Que ho faci ell. I en el cas dElsImparables, em sembla una gran ironia que al culebrot de TV3, El cor de la ciutat, el grup derockers tronats dels 70 siguin Els Imparables. Crec que és una maldat dels guionistes. Sónmoviments molt fugaços, en tot cas. I a vegades et sap greu perquè al darrere daquestavoluntat col·lectiva de revolució hi pot haver individus molt vàlids que per separat serienexcel·lents poetes. O tot un assagista agitador. Però quan totes les veus es confonen en una,doncs allò que deia el Brassens: "Més de quatre som una colla de gilipolles". Demà imagina queen Palol, Els Imparables, el Valentí Puig o qui sigui, saixequés i digués que els catalans handescriure amb la mà esquerra o han dutilitzar el Linux. Doncs ja thi poses en contra persistema. Les consignes són una manera denfonsar-te més. I tinc una relació amb aquestsfenòmens com la que tinc amb qui diu que saproxima el canvi climàtic. Si sacosta, quesacostiÉ—Hem centrat lentrevista en la seva faceta descriptor de llibres, però vostè és conegut tambéper múltiples col·laboracions periodístiques. ¿Ho considera una crossa alimentícia o bé un anglemés de la seva producció?—Jo sóc un tot, no un escriptor de llibres publicats per Quaderns Crema. També escric algunescartes privades, i als diaris. Potser la política dels diaris és escriure sempre sobre qüestions enquè tothom pugui tenir un referent immediat. En la mesura del possible faig pocs articlesdopinió, en canvi faig molta crònica amb opinió i parlo de futbol, i de televisió; que tothom hientén i en té a casa i pot dir "aquest tio és un imbècil". Aquestes són les meves regles de joc.Pel que fa a la ràdio, hi arribo pel mateix procés que amb la literatura. Magradava molt i voliaprovar-ho. No és incompatible, no és una crossa dhaver-ho de fer per poder escriure.—Quins són els seus projectes literaris futurs?—No escriure fins que sigui imprescindible. Aplicar el primer manament. Amb el temps, em vaigadonant que hi ha alguna cosa que es mou no en la meva biografia sinó en la dels meus.Minteressa molt la biografia dels meus germans i començo a pensar en un projecte que no séencara com serà, però en què explicaré la vida dels meus germans, que és molt interessant.També escriure sobre algun tema duna manera més extensa. I aplicar el que faig als diaris ambun format no dassaig però sí de reflexió. La televisió o futbol serien temes possibles. 10.\n—El manament de no escriure ¿no pot induir-lo a escriure només contes curts i perdreloportunitat de fer també novel·les?—Ja magrada, perquè jo amb les novel·les sóc incompatible. No mhi caben, a la vida. Nhe fettres, però si en fes una altra hauria de ser una novel·la que per la seva estructura fos un llibrede contes encobert.—Linstint ja ho era, un trencaclosques coral dhistòries.—Sí, perquè una novel·la absorbeix molt; vol molta fidelitatÉ I jo escric molt durant un mes:haig de fer més de vint articles. Però això no em frustra la carrera literària, perquè allò que tincno és una carrera sinò un ofici artesà, on em ve un client i em diu que li faci una cadira i jo lafaig. O un moble-bar. Però si estigués tot el dia fent cadires, jo ja em conec, voldria fer unmoble-bar. Aquest és lesperit de lartesà. He après molt amb els pintors de parets, amb quitreballa la fusta: tadones que les coses shan de fer i que amb el procés de fer-les hi ha lasatisfacció.—Finalment, no em puc estar dinquirir sobre una fotesa. A lúltim conte del llibre no hi ha elpunt i final. ¿És una manera de deixar el llibre obert o una prosaica errata?—(Ho comprova.) Deu ser una errata, això. A la segona edició hi serà, el punt i final. Ara faigveure que no mafecta, però estic indignat. Hi hauria dhaver punt i final. A la vida hi ha punt ifinal.Ups. Potser lúltima pregunta mha convertit en mosca collonera. Pàmies no torça el gest nialtera la cordialitat distant que ha mantingut al llarg de la trobada, però és evident que ladescoberta duna errata pertorba algú primmirat com ell. Em deixo al tinter agrair-li que quanvisités el meu institut quan jo era un vailet i que sendugués uns contes que havia escrit. Al capduns dies, vaig rebre una carta amb comentaris i suggeriments que encara avui –quinze anysdesprés– podria citar de memòria i que he aplicat en les meves vel·leïtats literàries. Tampoccompleixo amb el ritual de demanar una signatura al llibre, a mode de record de la conversa.Sis anys passen de pressa. Al 2012 ho tornaré a provar–(Àlex Gutiérrez. "El primer manament és no escriuràs ", Benzina (Barcelona), núm. 9,novembre del 2006, p. 10-14) Recommended\nccss math 5


Emoció a flor de pell amb el concert de l'Escolania de Montserrat a l'Ermita (conté vídeo dels Goigs) - Revista Cambrils\nEmoció a flor de pell amb el concert de l'Escolania de Montserrat a l'Ermita (conté vídeo dels Goigs)\nL'Escolania va sorprendre tothom amb la interpretació dels Goigs de la Mare de Déu del Camí. Abans del concert, el pare Josep Massot va fer la conferència sota el nom de "Francesc Vidal i Barraquer, cardenal de Catalunya"\nPublicat el Dijous, 4 d'octubre de 2018 11:10h\nUn moment de l'actuació de l'Escolania de Montserrat a l'Ermita de la Mare de Déu del Camí | Lluís Rovira i Barenys\nL'Any dedicat al Cardenal Vidal i Barraquer va viure, ahir, el seu punt d'inflexió en l'acte celebrat a l'Ermita just el dia que es commemoraven els 150 anys del naixement de l'il·lustre cambrilenc. L'expectació per veure l'actuació de l'Escolania de Montserrat era màxima i la capacitat de l'Ermita força limitada atenent a la demanda. L'accés al concert només es podia fer per unes invitacions gratuïtes que s'havien lliurat el dijous de la setmana passada a la tarda, a la seu Patronat de Turisme i que es van exhaurir en menys de dues hores. La darrera visita de l'Escolania a Cambrils havia estat l'any 2004, en motiu dels actes dels 250 anys d'història de la Congregació de la Puríssima Sang.\nDos escolanets cambrilencs i gran sorpresa amb la interpretació dels Goigs de la Mare de Déu del Camí\nEl concert va començar amb un cant gregorià que van interpretar els 40 cantaires de l'Escolania mentre entraven al Santuari des de la porta del darrera acompanyats pel so de l'orgue de l'Ermita. Cal dir que entre aquests 40 escolanets de Montserrat hi havia dos cambrilencs, els germans bessons Joan i Pau del Castillo Martí, de 10 anys d'edat que a més, ahir, s'estrenaven en un concert de l'Escolania i, precisament, ho feien al seu poble. Un cop col·locats a l'altar, va seguir el concert que va comptar amb l'acompanyament de Mercè Sanchis al piano i sota la direcció de Llorenç Castelló. El repertori de l'Escolania va consistir en peces del pare Ireneu Segarra i del pare Àngel Rodamilans. Peces com Muntanyes del Canigó i El Cant dels Ocells, amb un escolanet solista cantant des de la trona, van suposar uns moments d'inflexió en el concert.\nPerò la sorpresa més grossa va arribar al final. Fora de programa, l'Escolania va cantar els Goigs de la Mare de Déu del Camí davant un públic completament entregat. Com a colofó, van cantar el Virolai, amb el públic dempeus. Una gran celebració que va deixar molt bones sensacions.\nConferència del Pare Massot\nAbans de l'actuació de l'Escolania de Montserrat, el pare Josep Massot i Muntaner, monjo de Montserrat i historiador, va fer una conferència sota el títol "Francesc Vidal i Barraquer, cardenal de Catalunya. El pare Massot, que és el director de Publicacions de l'Abadia de Montserrat i que ha estat distingit amb el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes, va fer un repàs de cartes, notificacions i documents de principis del segle XX, alguns del propi Cardenal i d'altres fent referència a la seva persona, per mostrar el grau de complexitat del moment històric que li va tocar viure a l'eminent cambrilenc. En diferents moments va ser atacat per una banda i, posteriorment, per l'altra. El mateix Cardenal, en una carta datada el 6 de febrer de 1924, deia que "jo no m'he apartat de la meva línia de conducta". Però la pressió sobre el Cardenal va ser màxima en el moment d'esclatar la Guerra Civil. Va haver de marxar a l'exili i la seva figura va ser amagada pel règim franquista en els anys successius. El mateix pare Massot explicava ahir que en un article seu de l'any 1965 en què deia, referint-se al Cardenal Vidal i Barraquer, que l'església catalana havia perdut els seus millors homes i "sobretot l'enyorat Cardenal Vidal i Barraquer" i feia referència a que no va voler signar la carta col·lectiva donant suport al règim franquista, tot aquest text li havia estat suprimit. Massot, després de fer referència a la biografia del Cardenal va remarcar que sempre havia refusat les condecoracions civils. Finalment, en aquest apartat biogràfic, va repassar l'inici de la Guerra Civil i l'empresonament del Cardenal abans de marxar cap a l'exili.\nAnys Cardenal Vidal i Barraquer


Cascina Vignole Montafia Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 8 allotjaments a Montafia.\nVia Vignole 2, Montafia, Montafia, Itàlia, 14014 - Excel·lent ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Cascina Vignole\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Montafia, Cascina Vignole és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nCascina Vignole també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Montafia. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos aparcament de cotxes, instal·lacions per a reunions i banquets , restaurant, lloguer de bicicletes.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, escriptori, TV satèl•lit/cable, articles de tocador, plat de dutxa per satisfer els clients més exigents. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com piscina exterior, ping pong, jardí. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Cascina Vignole no troba competidors en cap categoria.\nAllotjaments a Montafia


Saber més respecte al cognom Tailamun és saber més sobre aquelles persones que amb tota probabilitat comparteixen uns orígens i avantpassats comuns. Aquest és el motiu pel qual és freqüent que el cognom Tailamun sigui més abundant en uns certs països del món en concret que en uns altres. En aquesta pàgina és possible conèixer quins són els països del planeta en els quals existeix una major quantitat de persones amb el cognom Tailamun.\nEl cognom Tailamun en el món\nLa globalització és un fenomen que ha fet que els cognoms es difonguin molt més lluny de de el país en què es va originar, de manera que podem trobar cognoms asiàtics a Europa o cognoms americans a Oceania. De la mateixa manera ocorre en el cas de Tailamun, que com es pot comprovar, és possible assegurar que és un cognom representat orgullosament en gairebé tothom. D'igual manera existeix països en els quals certament el nombre de persones amb el cognom Tailamun és major a la de la resta de països.\nEl mapa del cognom Tailamun\nL'oportunitat d'informar-se en un mapamundi sobre quins països posseeixen una major quantitat de Tailamun en el món, és de gran ajuda. Col·locant-nos sobre el mapamundi, damunt d'un país concret, som capaços de veure la xifra exacta de persones que porten el cognom Tailamun, per a aconseguir així la informació precisa de tots els Tailamun que pots trobar en l'actualitat en aquest país. Tot això ens ajuda també a comprendre no solament d'on és oriünd el cognom Tailamun, sinó també d'en quina manera s'han desplaçat i s'han traslladat les gents els orígens de les quals formen part de la família amb el cognom Tailamun. De la mateixa manera, podem veure en quins països s'han arrelat i desenvolupat, motiu pel qual si Tailamun és el nostre cognom, resulta atractiu saber a quins altres llocs del globus és possible que migrés alguna vegada un avantpassat nostre.\nPaïsos amb més Tailamun del món\nSi ho mires atentament, en aquesta web et presentem tot allò que és important perquè puguis tenir la informació real de quins països tenen un major número de Tailamun en tot el planeta. D'igual manera, és possible veure'ls de forma molt gràfica en el nostre mapa, en què els països en els quals resideixen una quantitat major de persones amb el cognom Tailamun poden veure's pintats en un to més fort. D'aquesta manera, i amb un simple cop de vista, pots localitzar sense dificultat quins són els països en els quals Tailamun és un cognom més freqüent, i en quins països Tailamun és un cognom insòlit o inexistent.\nNom de Famille Tailamun


Més de 250 morts i de 3.000 afectats per un brot de còlera que s'estén per Haití\nUn dels pitjors efectes que es temien pel terratrèmol del gener a Haití ha acabat prenent forma. El còlera ha arribat al país i amenaça una població especialment vulnerable després del sisme. Han mort més de 250 persones i més de 3.000 estan ingressades afectades pel bacteri. Els hospitals no donen l'abast per atendre els malalts. L'epidèmia ha començat a les regions del nord de Port-au-Prince, però les aigües contaminades i la falta d'higiene faciliten l'avanç de la malaltia. Ja se n'han detectat cinc casos a la capital. Els malalts estan aïllats, però els hospitals no donen l'abast i les perspectives de difusió del bacteri són molt negatives.\n24/10/2010 - 07.20 Actualitzat 24/10/2010 - 18.23\nHaití lluita contra una epidèmia de còlera que afecta el país. De moment els responsables de Salut de l'estat caribeny han confirmat la mort de més de 250 persones a conseqüència de fortes diarrees. A més, hi ha més de 3.000 persones ingressades en diferents hospitals. L'esclat de malalties com el còlera és un dels efectes que es temien des del terratrèmol que va causar més de 300.000 víctimes el gener de 2010.\nEls hospitals de campanya no donen l'abast. Les condicions poc higièniques i, sobretot, la falta d'aigua potable que pateixen molts dels campaments on viuen els afectats pel sisme, els fa especialment vulnerables. Només a la capital hi ha un milió de supervivents que dormen en tendes des de fa nou mesos.\nFins ara, tots els malalts s'havien detectat a la regió d'Artibonite, a un centenar de quilòmetres de la capital, però ja han aïllat cinc casos a Port-au-Prince. Segons les autoritats, són persones que han visitat la regió infectada i s'haurien posat malalts en tornar a la ciutat. De moment, per tant, la capital no és un nou focus del bacteri, però tots els experts coincideixen que les previsions són molt poc optimistes.\nBuscant l'origen del brot\nEls laboratoris del país realitzen les proves contrarellotge per determinar la causa de la malaltia. Sembla clar que el brot de còlera es va originar a les aigües contaminades d'un riu de la regió d'Artibonite, una zona rural que no es va veure gaire afectada pel terratrèmol però que posteriorment ha acollit milers de persones que havien perdut casa seva a Port-au-Prince. Allà s'hi van establir en campaments o en cases de familiars. Es calcula que, al llarg d'aquest riu, hi viuen unes 150.000 persones. Ara s'ha de procurar que no beguin ni cuinin amb l'aigua infectada.\nEl còlera és una infecció intestinal causada per un bacteri que provoca diarrees, febre, vòmits i deshidratació. Si no es tracta a temps és mortal. Per prevenir la propagació del brot de còlera les autoritats sanitàries i ONGs s'esforcen a atendre els malalts, distribuir aigua potable i sabó, i promoure la higiene. Les autoritats de la veïna República Dominicana també han habilitat hospitals de campanya al límit amb Haití per impedir que el brot passi la frontera.\nCreixen les víctimes del còlera a Haití


L'oferta de música del Cultural s'obre al ritme de Manel - Diari de Terrassa\nEls Manel actuaran els dies 5 i 6 de febrer.\nL'oferta de música del Cultural s'obre al ritme de Manel\nM. B. 14.01.2021 | 21:15\nEl Centre Cultural Terrassa acaba de presentar la nova temporada de dansa de 2021, però la seva oferta va molt més enllà d'aquesta disciplina artística que ha convertit l'Auditori Alfons Vallhonrat i Terrassa en seu de referència. La programació en música s'estrenarà amb un concert del grup Manel els dies 5 i 6 de febrer que farà la presentació del seu nou àlbum "Per la bona gent". La banda barcelonina ratifica aquí la seva aposta pel pop contemporani en dotze cançons que, en directe, es combinen amb un repertori que ja és història. "Per la bona gent" es defineix com un "viatge a cavall d'un so personal i absolutament intransferible".\nLa música de Manel donarà pas a Michael's Legacy (7 de febrer) que oferirà el primer homenatge a Michael Jackson, el rei del pop. Michael's porta un espectacle apte per tots els públics. Dalt de l'escenari, farà una rèplica exacta de les cançons originals, estarà acompanyat per un cos de ball de 9 ballarins i de grans veus en directe. Tot amb una escenografia molt cuidada.\nEl mes de febrer continuarà amb l'espectacle "We love Rock" (dia 19) que és un concert-tribut que parteix de la mirada d'un locutor de ràdio per fer un emotiu viatge a través dels temes mítics que han alimentat la memòria col·lectiva de generacions i generacions d'amants de la bona música. I tancarà les propostes, el show de Strad (12 de març) que presentarà el seu violinista rebel, un músic que demostrarà amb les cordes del violí que pot interpretar de tot: clàssica, rock, flamenc, jazz i electrònica.\nEn música hi ha també altres novetats com els concerts de l'emblemàtica Orquestra Simfònica del Vallès inspirats en obres de literatura i cinema. La formació oferirà "Wagner: El senyor dels anells" (16 d'abril) i "De pel·lícula" (21 de maig). Aquest cicle es completa amb el concert de Simfonova titulat "L'òpera és medicina" (7 de maig).\nLa nova temporada del Centre Cultural també ha donat a conèixer l'oferta de teatre. Destaca l'obra "La Cabra o Qui és Sílvia", amb la gran parella de l'escena catalana Jordi Bosch i Emma Vilarasau, i també parella a la vida real. L'espectacle està previst pel 5 de juliol, en Festa Major, per la qual cosa encara ens queda una mica lluny. Abans, però podrem gaudir d'altres propostes com "El pare de la núvia" (28 de febrer), una comèdia que Joel Joan i Hèctor Claramunt porten a escena i a la mida de l'actor Joan Pera, que és el protagonista. I després, "Cobertura" (30 de maig), una obra que és el retrobament de Bruno Oro i Clara Segura sobre els escenaris i en la que es multipliquen en innumerables personatges. Actor i actriu havien manifestat més d'una vegada les ganes de treballar plegats de nou.\nTambé hi haurà monòlegs amb molt d'humor d'en Peyu (23 d'abril) i Quim Masferrer (17 d'abril). El primer presentarà "El Gallardo español" i el segon "Bona Gent". Tots dos estaven ja en la programació de 2020, però la Covid-19 els va anul·lar i s'han tornat a reprogramar per aquest 2021. En "El gallardo español", Peyu es carrega tot el pes de l'obra de Miguel de Cervantes a 'esquena i és el mateix actor qui interpreta a tots els personatges: Alimuzel, Don Fernando, la princesa Arlaxa. Per la seva banda, el popular actor Quim Masferrer, presentador de "El Foraster", fa un homenatge al públic en un espectacle únic i impossible de repetir perquè el públic n'és el protagonista i a cada lloc, cada escenari, és diferent.


Cosir i repuntejar: Festa africana a la Orlandai\nKasumai té un bonic logo: dos peus enfrontats, com d'una persona dreta. Només que un va calçat i l'altre descalç.\nAl vídeo que presentaven eren bàsicament dones (algun home també, però minoritari), que es dediquen a la millora sanitària de la regió en què intervenen.\nTreballen a Senegal per diverses raons. Una és l'estabilitat política del país; l'altra, pels contactes amb els immigrants.\nCAT SYA-KOUROU es dedica bàsicament a l'educació. Han muntat una escola prop de Bobo Diulasso, i tenen un projecte ben viable de fer una escola-orfenat més gran. Les raons per triar aquest país són una mica les mateixes: estabilitat política i coneixences. Aquesta ONG és conduïda per una dona valenta i entusiasta.\nQuè fa que europees es dediquin a la cooperació? Segurament moltes raons, conscienciació, ingenuïtat, bondat, egoisme, ganes d'emoció en una vida avorrida de tan programada... ha d'estar escrit.\nLa pregunta que em sembla més rellevant és ¿serveix? ¿es fa més bé que mal o més mal que bé? Difícil resposta.\nHi ha dues fórmules d'anar al camp, incorporar-se a una institució de cooperació supranacional com ara acnur o unicef (per no dir msf), o bé treballar per una ONG petita.\nD'una banda, persones que conec bé critiquen les accions individuals perquè no s'integren en un tot, en un projecte de visió general. D'una altra banda, persones que també conec bé em descriuen les organitzacions supranacionals com a maquinàries mastodòntiques, immobilistes, que enceten campanyes decidides a despatxos per buròcrates que mai no veuen el camp, per això, de difícil implantació. Això sí, amb gran propaganda institucional, factor ben terrible en països amb veritable risc fins i tot per a la supervivència, perquè caldria passar inadvertit. Per tant en dubten de la utilitat de de tant esforç.\nÉs tot ben difícil. Però si es porta bé una acció local i geogràficament restringida, que no es doni sense rebre... segurament es pot pal·liar d'alguna manera aquesta desigualtat tan colpidora que t'avergonyeix quan veus com viuen altres ciutadans del món.\nConec de prop tres ONG petites. Crec que totes tres han fet molt bona feina de formigueta. Sí, local. Però adoptar un entorn és com adoptar una criatura que, només és una, però té la capacitat d'una vida potencialment millor. En formació, en salut, en esperança de vida... I segurament tenen un impacte menor, que és el que importa: deixar que facin.\nI serà que no estem agraïts quan una rica capitalista americana ajuda un amic a tirar endavant el seu projecte.\nCristina Junyent 21 sept. 2009 9:15:00\nAhir, Montse V em va donar un altre argument: les organitzacions supranacionals tenen capacitat per ser interlocutores amb els governs locals, cosa que les petites, no.