Bandera Negra: El monarca Carod avala el dret de conquesta dels espanyols\nEl monarca Carod avala el dret de conquesta dels espanyols\nSegons J.-L. Carod Rovira (ERC) «l'estat té rei gràcies als drets històrics», tal com s'informa en aquesta pàgina de Vilaweb. L'exmilitant comunista (PSAN) argumenta ara que «és gràcies als drets històrics que l'estat espanyol va recuperar la monarquia després de Franco».\nSi això ho digués qualsevol espanyol no ens estranyaria gota, perquè el seu fer històric és justificar l'injustificable, però que l'expressió vingui del capitost d'un partit que es diu republicà i independentista, antimonàrquic per definició, fa basarda i, finalment, és molt sospitós de com està sent dirigit el partit de Macià i Companys.\nRas i curt: avalar la monaquia adduint els mateixos «drets històrics» que haurien de servir per retornar les nostres llibertats és un acte d'esquizofrènia política. La monarquia borbònica espanyola va retornar a l'Estat espanyol (Regne d'Espanya des d'aleshores) per voluntat del dictador feixista Francisco Franco, el qual, al seu torn, va ser el responsable de l'anihilació del sistema, legalment constituït -la República- que, precisament, per un acte pacífic i democràtic, havia fet fora la tal monarquia. (No caldria insistir, tanmateix, que la monarquia, per si mateixa, és antidemocràtica i els qui van votar la Constitució espanyola que la feia retornar, per lògica són, evidentment i igual -per voluntat, interès o ignorància-, antidemòcrates.)\nEls Borbons, doncs, si tornen a fer la viu-viu és gràcies al mateix «dret de conquesta» que va arrabassar els drets històrics dels catalans el 1714 i el 1936, en els dos intents més clars de genocidi del nostre poble. Adduir ara, com fa el dirigent d'ERC, que aquests drets són els mateixos per als botxins i per a les víctimes, a banda d'esquizofrènic, és insultant per als milers de catalanes i catalans que per defensar les nostres llibertats, els nostres «drets històrics», han donat la vida, han estat perseguits, torturats o foragitat de llur pàtria.\nÉs ben curiòs que Carod gairebé sempre pixa fora de test quan depassa el territori administratiu espanyol (primer va ser pel cas dels encaputxats) i espera, al seu retorn als territoris sotmesos (per «dret de conquesta»), que la massa enfervorida l'aclami i, a sobre, li doni la raó. Però l'unica raó que hauria de moure els seus votants és, precisament, la llibertat de Catalunya, la seva plena sobirania, i no pas fer la gara-gara amb l'enemic, sigui encaputxat, amb corona o amb tricorni.\nNo em sembla que l'afirmació "la República que, precisament, per un acte pacífic i democràtic, havia fet fora la tal monarquia" sigui molt exacte... més aviat, la Monarquia va fugir amb la cua entre les cames.\nJordi Joaquim ha dit...\nCarai! Sembla menida que una persona tan "lleguida" com tu, no entengui (o no vulgi entendre) el sentit de les declaracions... no puc creure que haguis esmerçat tot aquest temps en escriure aquest article... que diu literalment el que les declaracions d'en Carod deien mes subtilment.. no puc creure que t'haguis quedat nomes amb el sentit literal de la frase treta de context... o t'ha contaminat del simplisme dels periodistes que nomes van al titular o ets dels de CiU que no han sabut pair la derrota.\nEl que sembla mentida és que quan es parla de certeses, com faig jo i d'altres, es comenci a argüir coses com ara context, literalitat o periodistes totxos (jo no treballo per a cap mitjà del re`gim) o que, finalment, qualsevol crítica al "líder" es prengui com un atac de CiU. S'ha de ser imbecil per creure's que jo tinc, he tingut o tindré mai res a veure amb CiU. Si Carod no ha dit el que se li imputa que ho aclarexi, però les declaracion que ha fet són exactament el que ha dit, amb o sense context. Quan aprengui a parlar, aleshores ja parlarem del context.


Política de privacitat - Ajuntament de Corçà\nEmpresa: Ajuntament de Corçà\nDir. Postal: Plaça de la Vila, 1 CORÇÀ 17121 Girona\nGestionar, administrar, supervisar la seva activitat al blog/fòrum incorporat.\nEn el consentiment que ens has prestat per tractar les teves dades respecte de les finalitats alienes a el desenvolupament o execució del contracte existent. La negativa a facilitar les seves dades personals comportarà la impossibilitat de tractar les seves dades amb les finalitats esmentades.\nEn compliment del que disposa l’article 21 de la Llei 34/2002 de serveis de la societat de la informació i comerç electrònic, si vostè no desitja rebre més informació sobre els nostres serveis, pot donar-se de baixa enviant un correu electrònic a l’adreça ajuntament@corca.cat, amb assumpte “BAIXES” o bé fent clic en l’apartat del correu * per donar-se de baixa *.\nInformació bàsica en protecció de dades.– D’acord amb el RGPD i la LOPDGDD, Ajuntament de Corçà. tractarà les dades facilitades, amb la finalitat de contestar els dubtes i / o queixes plantejades a través d’aquest formulari i facilitar la informació sol·licitada. Sempre que ens ho autoritzi prèviament, enviarem informació relacionada amb [l’activitat / els productes / serveis] oferts per Ajuntament de Corçà. el [grup] Es pot exercir, si ho desitja, els drets d’accés, rectificació, supressió, i altres reconeguts en la normativa esmentada. Per obtenir més informació sobre com estem tractant les seves dades, accedeixi a la nostra política de privacitat.


Nadal, temps de treballar i compartir - Cedesca\nNadal, temps de treballar i compartir\nS’acosten unes de les dates més assenyalades de l’any, i és que els carrers ja estan repletes de llums i d’il·lusió. Ja gairebé és Nadal i aviat podrem gaudir dels dies en família, amb amics i companys. Per a molts el Nadal és sinònim de vacances, però per a uns altres, es defineix en treball, labor social, i passió per ajudar als altres. En hospitals, clíniques, residències de majors, centres sanitaris… en aquestes dates no es descansa. Per això, en aquest article, des de Cedesca volem reconèixer i agrair el gran treball que realitzen els professionals sanitaris i sociosanitaris en aquestes dates, i com no, durant tot l’any.\nEncara que es converteixi en la seva professió, hi ha una gran quantitat de persones a les quals els apassiona cuidar als altres, mostrar-los la seva millor versió i recolzar als quals més ho necessiten. Dins d’aquestes labors professionals destaquem, entre unes altres, les de mèdics/as, infermers/as, auxiliars d’infermeria, tècnics/as en emergències sanitàries, tècnics/as en atenció a persones en situació de dependència, tècnics/as en integració social, psicòlegs/as… i així una llarga llista!\nQuan una passió es converteix en professió\nTreballar en el que t’agrada és primordial, i això es nota en l’atenció que es dóna als pacients. Com cada any, arriben el Nadal i encara que molts desitgen unes anhelades vacances, uns altres pensen en el treball que els espera en aquestes dates assenyalades.\nPer desgràcia, siguin las siguin les dates en les quals ens trobem existeixen malalties, així com també persones que estan soles o necessiten ajuda professional. I per això, hi ha un gran sector de sanitaris i sociosanitaris que no descansen per oferir als seus pacients el millor de si mateixos.\nDurant aquestes setmanes, és de destacar en molts hospitals i clíniques, les activitats que es preparen per als pacients ingressats. Des de teatre, pintura, balls… tot per fer molta més amena la seva estada en Nadal! A més de rebre totes les cures necessàries, no hi ha res com fer sentir especials als pacients, i arrencar-los un somriure amb qualsevol d’aquestes accions.\nMolts són els sanitaris i sociosanitaris que prefereixen treballar durant el Nadal, aportant a més el seu granit de sorra col·laborant en accions solidàries com la recollida de joguines o com a voluntaris en menjadors socials, per exemple. Doncs a més de ser la seva professió, senten passió per ajudar als altres, fent companyia i oferint la millor qualitat de vida a persones que estan soles o no tenen als seus familiars a prop durant aquestes dates tan assenyalades.\nJa t’havies parat a pensar en aquesta part més humana del servei sanitari? Sabies que molts dels professionals no passen els dies festius de Nadal amb les seves famílies i amics per prestar la seva labor més emocional durant aquests dies? I és que a més de ser professionals totalment qualificats, el seu treball ajuda al fet que moltes persones se sentin millor i puguin gaudir del Nadal. Sens dubte, es tracta d’una labor admirable.\nI parlant del Nadal, des de Cedesca volem aprofitar l’ocasió per desitjar-vos unes Bones festes, especialment a tots/as els/les professionals sanitaris i sociosanitaris que treballaran durant aquestes festes i ens seguiran oferint els seus somriures.


Problema 144 de Gavà Mar - Cal replantejar completament la parada d'autobús del Caprabo\nCAL REPLANTEJAR COMPLETAMENT LA PARADA D'AUTOBÚS DEL CAPRABO\nL'Ajuntament de Gavà anuncia en el ple celebrat el 26 de juliol de 2007 que s'instal·laran més marquesines a Gavà Mar encara que sembla que no a totes les parades i per tant, desconeixem si en aquest punt es farà la millora. Ho recordem a l'Ajuntament de Gavà el 25 de Febrer de 2008 dins de les aportacions de l'AVV de Gavà Mar al Pla d'Acció Municipal (2008-2011) de l'Ajuntament de Gavà.\nA Gavà Mar hi ha moltes parades d'autobús que no tenen marquesina (problema 63) però en una d'aquestes parades, la ubicada a l'autovia de Castelldefels (C-31) al costat de l'edifici Torre de Gavà (on està situat el Caprabo) creiem que seria molt important la seva instal·lació.\nLes següents fotografies mostren com aquesta parada no disposa de marquesina ni de seients ni de llum ni de papereres ni pràcticament espai on esperar l'autobús\nMalgrat totes aquestes mancances, aquesta és una de les poques parades d'autobús a Gavà Mar que dóna servei a les tres línies que passen pel barri el Gavabús, L-94 i L-95.\nPrecisament, per aquest motiu considerem que seria molt necessari acondicionar-la perquè és una parada que serveix d'intercanviador entre les línies d'autobús, la seva millora serviria per promocionar l'ús del transport públic.\n• El 16 d'Octubre de 2006, comuniquem per escrit a l'Ajuntament de Gavà en una reunió amb el Tinent d'Alcalde responsable de la Via Pública (José Obispo) i el Cap de Gabinet (Carles Mestres) la mancança de marquesines a moltes parades d'autobús de Gavà Mar.\n• El Maig de 2007, Ciutadans- Gavà recull en el seu programa electoral per a les eleccions municipals la dotació de marquesines a totes les parades d'autobús:\n• El 26 de Juliol de 2007, el PPC de Gavà presenta un prec en el ple de l'Ajuntament de Gavà sol·licitant la realització per part de l'Ajuntament de Gavà d'un pla de marqusines per a totes les parades d'autobús de Gavà que encara no en tenen:\nLa resposta de l'equip de Govern (PSC) de l'Ajuntament de Gavà recollida en l'acta del ple, és la següent:\n• El Gener de 2008, CiU de Gavà inclou al seu portal web un resum de les seves principals propostes per a Gavà Mar que inclou una millora del transport públic amb més i millors parades condicionades :\n• El 31 de Gener de 2008, ERC de Gavà presenta un prec al ple municipal de l'Ajuntament de Gavà sol·licitant la instal·lació d'una marquesina en aquesta parada d'autobús de Gavà Mar i en la parada de l'avinguda Europa cantonada amb l'avinguda del mar (problema 145):\n- Prec presentat al ple municipal (31 de Gener de 2008)\n• El Febrer de 2008, la publicació L'Eramprunyà publica una notícia sobre aquesta demanda d'ERC de Gavà:\n• El Març de 2008, la publicació L'Eramprunyà publica una notícia sobre la resposta negativa del govern Municipal a la aquesta demanda d'ERC de Gavà:\n• El 17 de Juny de 2009 fotografíem de nou aquesta parada d'autobús:


La companyia - Com treballem - Katakrak\nDes dels inicis, el que ens ha permès concretar el nostre treball ha estat tenir sempre present aquests tres conceptes: Joc, creativitat i reciclatge. És a dir: Fem enginys amb reptes originals a assolir (joc), que nosaltres mateixos inventem (creativitat), amb materials recuperats (reciclatge) i per a tots els públics.\nQuè intervé en el nostre procés creatiu:\nEl nostre imaginari d’objectes: Al llarg del temps ens hem trobat moltíssims objectes d’origen casolà o industrial. Aquestagran quantitat de formes, mecanismes,qualitats i textures que hem interioritzat ens permet trobar relacions del tot originals entre els objectes i la nostra voluntat de crear artefactes lúdics itinerants.\nEl coneixement: Coneixement de tot tipus de tècniques, de nocions bàsiques d’electricitat, de fonts d’energia, d’eines d’assemblatge i manipulació d’objectes, de mecanismes, de pintures, de dinàmiques de joc i de les habilitats humanes, conceptes com la rejugabilitat... Hem après i hem d’aprendre constantment en tots aquest àmbits per poder donar sortida a allò que imaginem.\nLa voluntat i passió pel nostre treball Sense una dosi molt gran de voluntat i passió ni hauríem començat aquesta aventura ni hauríem pogut sostenir-la al llarg de tants anys. La idea que seguim i ens repta constantment és crear artefactes nous per a ser gaudits pel gran públic tot aportant valors que creiem positius,com la sostenibilitat i l’augment de l’auto-suficiència i la creativitat.\nAquest tres ítems s’amplien i es retroalimenten durant les hores de treball en el taller.\nEn “L’Animalada” el treball s’ha centrat a trobar les correspondències entre les formes dels objectes i les formes animals i entre les funcions dels animals i les possibles dinàmiques de joc.\nEn “Els Recicloperats” tenim com a objectiu trobar dinàmiques de jocs interessants tot deixant les peces trobades el màxim d’íntegres i recognoscibles possibles.\nEls “Enginys Eko.poètiks” sorgeixen de l’interès creixent cap als residus elèctrics i electrònics,pel convenciment que a través seu podíem aconseguir reptes més màgics i per donar un exemple més de com aconseguir energia de forma sostenible.\nTots ells comparteixen el repte d’assolir artefactes simples,resolutius, segurs i atractius per un públic molt ampli.\nEl nostre espai de treball: El taller.\nEl taller és el nostre espai de proves, és el magatzem dels jocs i on acumulem els objectes i materials. Els jocs els pensem mentre esmorzem, anant en cotxe, abans d'adormir-nos, a la dutxa... però per crear-los i provar-los tenim el taller, que és també l'espai on ens entrenem per fer les demostracions en les actuacions.\nSempre està ple de tota mena d'estris que ens han semblat interessants i que hem salvat d'un futur molt menys atractiu... A molts d'ells ja els hem trobat una nova vida, altres ho esperen amb ànsia. Amb el temps es converteix en un espai molt estimat ja que és on tenim els fracassos i els èxit més espectaculars. És on vam fer la trompa de l'elefant, d'on va sortir el flamenc després de mesos d'insistir; és on els “curem” de les pelades i els cops que a vegades es fan; és on hi ha, entre altres, la farola mirant-nos tota trista i recordant-nos que ella havia de ser una girafa...\nEl taller ve a ser la casa dels nostres jocs, d’on surten i on tornen a descansar després de cada actuació (i vés a saber què hi fan a les nits, quan s’apaguen els llums i es queden sols...).\nTambé és el lloc on acumulem i ordenem el material més casolà per a proposar els nostres tallers col·lectius Trastuss.


Els empèdocles moderns – Sigurd Hofmann (1994) i l’element 110 (Ds) – darmstadti (ununnili, Uun) | Des de la Mediterrània\nPàgina d'inici › Ciència i Tecnologia › Els empèdocles moderns – Sigurd Hofmann (1994) i l’element 110 (Ds) – darmstadti (ununnili, Uun)\nEls empèdocles moderns – Sigurd Hofmann (1994) i l’element 110 (Ds) – darmstadti (ununnili, Uun)\nPosted on 10/03/2016 by didaclopez\nSom al bell mig del segment de la taula periòdica corresponent a elements superpesants descoberts a la Gesellschaft für Schwerionenforschung (GSI), actualment denominada GSI Helmholtzzentrum für Schwerionenforschung, i que és l’única institució de “gran recerca” de Darmstadt (i de tot Hessen) no associada ni a la universitat ni a la indústria. Al GSI hi treballen unes 1350 persones, dedicades doncs a la recerca d’ions pesants, aplicada a àmbits diversos com la física atòmica i nuclear, la física de plasmes, la ciència de materials o la teràpia antitumoral. En el marc de l’antic Gran Ducat de Hessen (Hessen-Darmstadt), la ciutat universitària era Gießen (Oberhessen), i Darmstadt era la capital política. Des de fa dècades, Darmstadt ha esdevingut un nucli industrial considerable, amb empreses de telecomunicacions, del sector químic, cosmètic, farmacèutic (la Merck hi té la seu central, amb 8900 treballadors), de maquinària, etc. Comptat i debatut, Darmstadt és avui una ciutat “kreisfreie”, seu del “Regierungsbezirk” del sud de Hessen, amb una superfície de 122,11 km2 i 151.879 habitants. La història de Darmstadt s’enfonsa en la nit dels temps, tant que no en sabem clarament l’etimologia d’aquest topònim, el primer testimoni del qual (segona meitat del segle XI) ens dóna la forma “Darmundestat”. Darmstadt adquirí carta municipal en el 1330, en el marc del Comtat de Katzenelnbogen, i revertí al Comtat Territorial de Hessen en el 1479. En el 1567, arran de la partició de Hessen, esdevingué capital del sector meridional. El casal de Hessen-Darmstadt fou de fe luterana, si bé amb tendències pro-imperials. El membre de la nissaga més conegut per nosaltres és el príncep Georg, segon fill del segon matrimoni del landgraft Ludwig VI., convertit al catolicisme i que, al serveis dels Habsburg fou Virrei de Catalunya (1698-1701), on fou mort en acció de guerra en l’assalt del Castell de Montjuïc del 13 de setembre del 1705. Hessen-Darmstadt prengué el nom de Gran Ducat de Hessen el 1806, en mig de les guerres napoleòniques, i el servà fins acabada la Primera Guerra Mundial, quan Darmstadt es proclamà el Volkstaat Hessen. A Darmstadt l’SPD esdevingué el partit dominant fins el 1930, quan l’NSDAP va guanyar les eleccions municipals. Després de la guerra, els nord-americans fusionaren el Volkstaat Hessen amb la província hessiana de Prússia, i establiren la capitalitat a Wiesbaden. L’agost del 1997, Darmstadt rebé la denominació de “Wissenschaftsstadt” del Ministeri d’Interior hessià. Més enllà del GSI, justifiquen aquest títol els instituts de la Fraunhofer-Gessellschaft, el Biologische Bundesanstalt für Land- und Forstwitschaft, l’Institut für Neue Technische Form, l’Öko-Institut, etc. Nosaltres arribem així al nombre 110 de la nostra sèrie.\nLa Weißer Turm és un dels edificis emblemàtics de Darmstadt\nSigurd Hofmann i la descoberta del darmstadti\nEls descobridors de l’element 110, el darmstadti, retratats a les instal•lacions del GSI de Darmstadt. Sostenen un pòster amb la reacció que feren servir per a la síntesi, i les alfa-desintegracions que feien possible la detecció. Al centre de la imatge, sostenen amb la seva mà dreta la punta esquerra del pòster, hi ha en Sigurd Hofmann. Al seu costat, amb la barba que el caracteritza, Peter Armbruster. Just darrera de Hofmann hi ha en Gottfried Münzenberg. Entre els altres, trobem en Victor Nino, Fritz Peter Heßberger, H. Folger i H. J. Schött. En la descoberta també hi participaren investigadors del Лаборатория ядерных реакций им. Г.Н. Флерова (Andrei Georgièvitx Popeko, Aleksandr Vladimiròvitx Yeremin i A. N. Andreyev), de la Univerzita Komenského de Bratislava (S. Saro i Rudolf Janik) i de la Jyväskylän Yliopisto (Matti Leino)\nSigurd Hofmann va nàixer a Böhmisch-Kamnitz (Česká Kamenice) el 15 de febrer del 1944. Com en altres poblacions del Sudets, els alemanys foren expulsats després de la Segona Guerra Mundial. La família Hofmann s’establí a Groß-Umstadt, en les rodalies de Darmstadt. Fou en el Max-Planck-Gymnasium de Groß-Umstadt on Hofmann s’orientà cap a la física. Efectivament, després de graduar-s’hi, comença els estudis de física en l’Escola Tècnica Superior de Darmstadt.\nVa diplomar-se en física en el 1969. A l’Institut für Kernphysik començà a treballar en la tesi doctoral, sota la direcció d’Egbert Kankeleit (*1929) i Karl Wien. La tesi, supervisada per Kankeleit, es titulà “Kernspektroskopische Untersuchungen zu den Termschemata der Kerne 56Fe und 56Co” i la defensà reeixidament en el 1974.\nJa com a doctor en física, entrà a treballar en el GSI, concretament en el Departament de Química Nuclear II, dirigit per Peter Armbruster. Se li encomanà el projecte del Separador de Productes de Reaccions d’Ions Pesants (SHIP en l’acrònim anglès). Fou així com participà en la síntesi i detecció dels elements 107-109 entre els anys 1981 i 1984, així com en altres recerques sobre elements superpesants. En el 1982, Hofmann et al. aconseguiren la síntesi del luteci-151, un isòtop pobre en neutrons que, alhora, es revelava com el primer isòtop conegut que, en l’estat basal, podia desintegrar-se amb emissió d’un protó. En el 1989, la tasca sobre la síntesi d’elements superpesants passà a ser liderada per Gottfried Münzenberg i Sigurd Hofmann.\nEventualment, Hofmann encapçalà els esforços per a la síntesi i detecció de l’element 110 (ununnili, Uun), és a dir l’eka-platí (l’element del període 7 del grup del níquel), amb un primer intent realitzat en el 1986. Més tard, per aquesta empresa s’establí una col•laboració internacional, amb participació del GSI de Darmstadt, del Laboratori Flerov de Reaccions Nuclears (l’Institut Conjunt de Recerca Nuclear de Dubna), de la Katedra jadrovej fyziky de la Universitat Komenského de Bratislava i del Fysiikan laitos de la Jyväsklylän Yliopisto de Finlàndia.\nPer tal de validar el mètode de síntesi i detecció, Hofmann et al. emprengueren una sèrie de pre-experiments. Així mesuraren les funcions d’excitació de les reaccions 208Pb(50Ti)258104 i 208Pb(58Fe)266108. Això els permeté establir les energies òptimes per a la producció d’aquests dos isòtops superpesants. Alhora, deduïen que per a la reacció 208Pb(62Ni,n)269110, l’energia òptima d’excitació era de 12,3 MeV.\nEl 9 de novembre del 1994 es realitzà l’experiment de bombardament de dianes de plom-208 amb corrents iòniques de níquel-62. L’energia del corrent iònic fou fixada en 311 MeV. Detectaren unes alfa-emissions corresponents amb quatre tipus consecutius d’alfa-desintegracions, que atribuïren a un àtom de 269110 i als seus isòtops fills (265108, 261106, 259104 i 257No). Calcularen un interval per a la semivida de 269110 entre 150 i 1570 microsegons, amb una emissió alfa de 11,132±0,020 MeV. La recerca fou publicada, el desembre del 1995, en un article a Zeitschrift für Physik A Hadrons and Nuclei. Era la primera vegada en deu anys que apareixia publicada la descoberta d’un nou element.\nEl grup de Hofmann també realitzà la reacció 208Pb(64Ni,n)271110 en dues sèries, detectant-hi un total de 9 àtoms de 271110. Entre el 1994 i el 1996, Hofmann et al. comunicaren la síntesi i detecció dels elements 111 i 112. Hofmann (1998) entenia aquests esforços en el marca de recerca sobre l’estudi de nuclis en els límits de l’estabilitat. L’ús de dianes de bismut o de plom podia contribuir a l’obtenció d’isòtops de l’element 114 corresponents a nuclis esfèrics i, per tant, assolir l’illa d’estabilitat postulada molts anys abans per Glenn T. Seaborg.\nLes descobertes dels elements 107-112 valgueren a Hofmann i als altres membres del GSI nombrosos reconeixements al llarg dels anys, fins i tot quan encara aquestes descobertes no eren reconegudes per la IUPAC. Així, per exemple, en el 1998, Hofmann fou nomenat professor honorari de la Goethe-Universität de Frakfurt am Main.\nEl grup de Hofmann en el GSI de Darmstadt, alhora, participà ens els projectes col•laboratius que, coordinats pel Laboratori de Dubna, menaren a la síntesi i detecció de l’element 114 (1999).\nEn el 2001, el Grup Conjunt d’Elements Transfèrmics de la IUPAP/IUPAC reconegué la descoberta de l’element 110 a Hofmann et al. Correspondria, doncs, al GSI de Darmstadt i als seus col•laboradors de Dubna, Bratislava i Jyväskylä de proposar un nom i un símbol per a aquest element. Ja en el 1997, Glenn T. Seaborg havia proposat que l’element 110 rebés el nom de “hahnium” en honor d’Otto Hahn. D’aquesta manera, Lise Meitner i Otto Hahn rebrien homenatges consecutius en la taula periòdica. Hahn, originalment, havia estat homenatjat pels nord-americans en l’element 105, però la decisió de la IUPAC en el 1994 sobre els elements 102-109, havia deixat Hahn sense homenatge.\nHofmann et al., no obstant, pensaren en fer un homenatge local per a l’element 110, de la mateixa manera que per a l’element 108 havien fet un homenatge regional a Hessen. Dubtaren de si fer-lo a Wixhausen, el barri que acull les instal•lacions del GSI, i de denominar l’element com a wixhausium. Però resolgueren que era millor fer un homenatge a la ciutat, i així proposaren finalment el nom de darmstadtium. En el 2003, la IUPAC adoptà per a l’element 110 el nom de “darmstadtium” i el símbol Ds. Amb diferents adaptacions fonètiques i gràfiques el nom ha estat adoptat per a les diferents llengües. Nosaltres seguim el criteri general, conservador, i l’adaptem com a “darmstadti”, bo i entenent que la pronúncia relaxada pot ésser la de “darmstati” o, si es vol, “darmstadi”.\nEn el 2007, entrà en funcionament el Centre de Congressos de Darmstadt, que va rebre el nom de “Darmstadtium” en homenatge a l’element que fa homenatge a la ciutat. El Centre de Congressos és al centre urbà, prop de la Universitat Tècnica. Wixhausen, el barri més proper al GSI, de mentre, continua esperant el seu particular homenatge en la taula periòdica, per bé que segurament s’hauran d’esperar al vuitè període\nSigurd Hofmann ha continuat amb les seves contribucions en l’espectroscopia nuclear i en les reaccions d’ions pesants. En el 2012, Hofmann participà en la confirmació de la detecció dels elements 114 i 116, que reberen els noms respectius de flerovi i livermori.\nEsquema de desintegració del darmstadti-270, d’acord amb els estudis espectroscòpics de Hofmann et al. (2000)\nEl darmstadti: isòtops i abundància\nLa massa atòmica estàndard del darmstadti és de 281 uma, corresponent a la de l’isòtop conegut de més llarga semivida (281Ds, 10 s). El llistat complet d’isòtops coneguts fa:\n– darmstadti-267 (267Ds; 267,14377 uma). Nucli format per 110 protons i 157 neutrons. És un isòtop molt inestable, amb una semivida de 3•10-6. La seva descoberta (Ghiorso et al., 1995 per bombardament de bismut-209 amb cobalt-59) no ha estat confirmada.\n– darmstadti-269 (269Ds; 269,14475 uma). Nucli format per 110 protons i 159 neutrons. És un isòtop molt inestable, amb una semivida de 2,3•10-4 s. Decau a hassi-265, amb emissió d’un nucli d’heli-4. Fou sintetitzat originàriament en el 1994 per Hofmann et al.\n– darmstadti-270 (270Ds; 270,14458 uma). Nucli format per 110 protons i 160 neutrons. És un isòtop molt inestable, amb una semivida de 1,6•10-4 s. Decau a hassi-266, amb emissió d’un nucli d’heli-4. Posseeix un estat metastable (270mDs) a 1140 keV, que té una semivida de 0,01 s, i que decau a hassi-266. El 270Ds i 270mDs foren sintetitzats originàriament per Hofmann et al. (2001) pel bombardament de plom-207 amb níquel-64.\n– darmstadti-271 (271Ds; 271,14595 uma). Nucli format per 110 protons i 161 neutrons. És un isòtop molt inestable, amb una semivida de 0,21 s. Decau a hassi-267, amb emissió d’un nucli d’heli-4. Posseeix un estat metastable (271mDs) a 29 keV, que té una semivida de 0,0013 s, i que decau a hassi-267. El 271Ds i 271mDs foren sintetitzats originàriament per Hofmann et al., en el 1994, amb el bombardament de plom-208 amb níquel-64.\n– darmstadti-273 (273Ds; 273,14856 uma). Nucli format per 110 protons i 163 neutrons. És un isòtop molt inestable, amb una semivida de 1,7•10-4 s. Decau a hassi-269, amb emissió d’un nucli d’heli-4. Fou sintetitzat originàriament per Lazarev et al. (1996) pel bombardament de plutoni-244 amb sofre-34.\n– darmstadti-277 (277Ds; 277,15591 uma). Nucli format per 110 protons i 167 neutrons. És un isòtop molt inestable, amb una semivida de 0,0041 s. Decau a hassi-273, amb emissió d’un nucli d’heli-4. No ha estat sintetitzat directament, sinó detectat en la cadena de desintegració del flerovi-285.\n– darmstadti-279 (279Ds; 279,16010 uma). Nucli format per 110 protons i 169 neutrons. És un isòtop inestable, amb una semivida de 0,18 s. Decau majoritàriament (90%) per fissió espontània (amb emissió de diversos productes) o, alternativament (10%), a hassi-275 (amb emissió d’un nucli d’heli-4). No ha estat sintetitzat directament, sinó detectat originàriament en el 2002 en la cadena de desintegració del copernici-283.\n– darmstadti-281 (281Ds; 281,16451 uma). Nucli format per 110 protons i 171 neutrons. És un isòtop inestable, amb una semivida de 9,6 s. Decau majoritàriament (94%) per fissió espontània (amb emissió de diversos productes) o, alternativament (6%), a hassi-277 (amb emissió d’un nucli d’heli-4). Posseiria un estat metastable (281mDs), que tindria una semivida de 220 s i que decauria a 277mHs. El 281Ds no ha estat sintetitzat directament, sinó detectat originàriament en el 1999 en la cadena de desintegració del flerovi-289.\nPel que fa als isòtops encara no detectats:\n– darmstadti-268, que tindria una semivida de 10-4 i que decauria per alfa-desintegració.\n– darmstadti-272, que tindria una semivida d’1 s i que decauria per fissió espontània.\n– darmstadti-274, que tindria una semivida de 2 s i que decauria per alfa-desintegració.\n– darmstadti-275, que tindria una semivida de 10-4 s i que decauria per alfa-desintegració.\n– darmstadti-276, que tindria una semivida de 0,0023 s i que decauria per alfa-desintegració.\n– darmstadti-278, que tindria una semivida de 10 s, i que decauria per alfa-desintegració o fissió espontània.\n– darmstadti-280, que tindria una semivida de 11 s, i que decauria per fissió espontània.\n– darmstadti-284, que decauria potser per beta-desintegració i que tindria una semivida relativament llarga.\n– darmstadti-293, que tindria una semivida de vora 3500 anys.\n– darmstadti-294, que en disposar d’un nombre màgic de neutrons, tindria una semivida de 311 anys. Decauria per alfa-desintegració.\nL’àtom neutre de darmstadti conté 110 electrons, amb una configuració basal d’escorça de 1s22s22p63s23p63d104s24p64d104f145s25p65d105f146s26p66d87s2. El meitneri és un transactínid, concretament l’element per al període 7 del grup 10 (el grup del níquel), és a dir l’eka-platí. Faria, doncs, part del bloc d (metalls de transició). Com a element radioactiu purament artificial, de síntesi tan difícil, el coneixement empíric és limitat. Els estats d’oxidació més habituals seria +8 i +2, encara que també es trobaria amb +6, +4 o 0. El radi atòmic seria de 1,32•10-10 m.\nEn condicions estàndards de pressió i temperatura, el darmstadti estàndard es presentaria en forma de sòlid, amb una estructura cristal•lina cúbica centrada en el cos i una densitat de 34800 kg•m-3.\nTeòricament, el darmstadti seria un platinoid (metall noble). En solucions aquoses, l’estat neutre seria el més estable.\nHom no ha pogut realitzar cap caracterització química del darmstadti. Aquest element es produeix tan sols en laboratoris especialitzats i en campanyes concretes, i sempre amb una taxa de producció insuficient per fer-ne gaire experimentació.\nLa síntesi del darmstadti\nLes reaccions de fusió en fred que s’han utilitzat per a la síntesi de darmstadti han estat:\n– 208Pb(64Ni,xn)272-xDs. Fou assajada originàriament al GSI de Darmstadt en el 1986, sense èxit. En el 1994, a Darmstadt aconseguiren en dues rondes la síntesi i detecció de 9 àtoms de 271Ds. En el 2000, a Darmstadt aconseguiren la síntesi de 4 àtoms. Entre el 2000 i el 2004, a Berkeley van aconseguir la síntesi de 9 àtoms. En el 2002, a Wako s’aconseguiren 14 àtoms.\n– 208Pb(62Ni,xn)270-xDs. Fou assajada originàriament al GSI de Darmstadt en el 1994, amb una detecció total de tres àtoms de 269Ds.\n– 207Pb(64Ni,xn)271-xDs. Fou assajada originàriament la tardor del 2000 al GSI de Darmstadt, amb detecció de 8 àtoms de 270gDs i 270mDs.\n– 209Bi(59Co,xn)268-xDs. Fou assajada originàriament a Dubna en el 1986, sense èxit. En el 1995, a Berkeley la repetiren amb presumpta detecció d’un àtom de 267Ds.\nPer a isòtops una mica més pesants, hom ha recorregut a tècniques de fusió en calent:\n– 244Pu(34S,xn)278-xDs. Aquesta tècnica fou assajada el setembre del 1994 a Dubna, amb detecció d’un àtom de 273Ds.\n– 232Th(48Ca,xn)280-xDs. Aquesta reacció fou assajada el 2004 a Dubna, sense èxit.\nEls isòtops de darmstadti coneguts més pesants s’han produït exclusivament arran de la síntesi d’isòtops de copernici, flerovi o livermori. Així tenim:\n– el darmstadti-273, com a isòtop fill del copernici-277.\n– el darmstadti-277, com a producte del copernici-281 o del flerovi-285.\n– el darmstadti-279, com a producte del copernici-283, del flerovi-287 o del livermori-291.\n– el darmstadti-281, com a producte del copernici-285, del flerovi-289 o del livermori-293.\nEls isòtops coneguts de darmstadti de més llarga semivida, doncs, són obtinguts de manera indirecta. Això dificulta aprofundir en la caracterització física i química d’aquest element. En general, caldria aconseguir la síntesi de 4 àtoms d’un isòtop de semivida superior a 1 segon (amb una taxa d’àtom per setmana) per fer un experiment químic en fase gasosa (per exemple, sobre un hipotètic DsF6 o DsF8). Hom ha pensat en el bombardament de tori-232 amb calci-48 per aconseguir 276Ds o 277Ds, però el rendiment d’aquesta reacció es calcula baix i, de fet, cap provatura no ha reeixit.\n‹ Les dones i el món de la programació\nEl sensor personal de contaminació: Smart Citizen Kit ›


Tamara Gorro, dolguda: Mor una amiga molt jove\nLa col·laboradora ha compartit el seu dolor en les xarxes socials\ndilluns, 4 de maig 2020 - 20:30h\nTamara Gorro ha compartit una fotografia en homenatge a una seguidora | València Diari\nSense cap dubte, una de les col·laboradores de televisió més actives en xarxes socials és Tamara Gorro. I és que la 'influencer' no dubta a compartir tot amb els seus seguidors, als que ha batejat com 'família virtual', tant els seus moments més divertits en família, com els seus projectes professionals, les seues fotos més atrevides i fins i tot els complicats instants que ha passat la seua família pel coronavirus.\nUna pèrdua en la seua «família virtual»\nAra, en estes mateixes xarxes, ha donat a conéixer el dolor que està patint per la pèrdua d'algú molt jove. Es tracta d'una seguidora que ha mort per un càncer. Tan consternada s'ha quedat Gorro amb esta pèrdua que no ha dubtat a dedicar-li una publicació només a ella.\nLa tertuliana ha pujat al seu perfil d'Instagram una fotografia de la seua mà portant una rosa que mira cap al cel. Imatge que no ha dubtat a acompanyar amb un sentit i emotiu missatge que és tot un homenatge a esta fan tan especial. «Perdre a algú de la família virtual és perdre a un dels meus. Vosaltres no sou fans, sou persones que m'apassiona conéixer, dialogar, compartir els meus problemes i també saber els vostres. No em cal conéixer-vos per a estimar-vos. D'ací naixen les alegries i, per desgràcia, també les penes, el dolor...», començava la model.\n«Hui el meu cor s'ha trencat en saber que una de nosaltres se n'ha anat al cel. Les meues converses amb ella eren constants, no només jo l'animava en els seus dies amb la quimioteràpia, ella sempre m'aconsellava i, el més important, m'estimava, ens estimàvem».\n«Ens va quedar pendent conéixer-nos en persona, però no dubtes que algun dia ho farem i l'abraçada serà immensa», afirmava Gorro en la publicació. «Esta rosa és per a tu estimada i preciosa @anitaurbano. Sempre et recordaré. Tot el meu amor i afecte per a la seua família i amics».\nUn xicotet homenatge en el seu perfil\nUnes sentides paraules amb les que Tamara ha volgut acabar donant-li un missatge a tots els seus seguidors, deixant-los clar l'important que són per a ella: «I a tots i totes vosaltres, per favor, no em falteu perquè sou molt importants per a mi i em trenqueu de dolor... Vos estime família virtual».\nEste homenatge a la seua seguidora morta ha portat a que altres dels seus incondicionals s'hagen sumat als missatges de condol amb comentaris com ara «Molta força a tota la seua família. Hui el cel té un àngel lluitador més» o «Tan bonica, lluitadora, plena de vitalitat. Estem tots trencats de dolor. T'enviem molts besos i abraçades al cel».


El 8-M fa història a Vic amb una manifestació massiva | Osona.com\nEl 8-M fa història a Vic amb una manifestació massiva\nMilers de dones desborden els carrers de la ciutat en una concentració sense precedents\nper Carles Fiter , Vic, 8 de març de 2019 a les 21:48 |\nLa vaga feminista del vespre ha estat multitudinària. | Adrià Costa\nUna marea lila ha inundat els carrers de Vic aquest divendres al vespre. Amb el ressò de tambors d'una batucada, milers de persones -la majoria dones- han recorregut els carrers de la ciutat en una jornada que ha estat històrica a Osona. Si bé al migdia, la plaça Major ja ha concentrat centenars de persones, la xifra s'ha duplicat al vespre. Segons la Guàrdia Urbana de Vic, hi havia uns tres mil manifestants.\n"Estem molt emocionades per una energia que ens desborda", ha explicat una portaveu del comitè de vaga a Osona.com. "És una resposta al treball diari perquè la lluita feminista es teixeix cada dia i també una mostra de la ràbia pel que patim", ha afegit. També ha remarcat la transversalitat de la jornada: "Sovint som dones joves, però també ens hem trobat dones i grans i sobretot moltes adolescents".\nMilers de persones omplen el passeig de Vic per la vaga feminista en una manifestació històrica #Osona pic.twitter.com/Ueo8uvXPl0\n— Osona.com (@osona) 8 de març de 2019\nLa mobilització reivindicava, entre altres, el rebuig contra la dreta i l'extrema dreta, la derogació de la llei d'Estrangeria i tancament dels CIES, la discriminació salarial i una educació feminista, inclusiva, pública, gratuïta i laica. "Avui fem vaga per nosaltres, independentment del nostre origen, ideologia, creença o orientació", han llegit en el manifest (Llegeix aquí el text complet de la vaga feminista del 8-M).\nUna jove a la vaga feminista a Vic. Foto: Adrià Costa\nDes del comitè tenien expectatives que fos multitudinària per "l'estat d'opinió actual". "L'any passat ja ens vam sorprendre, però avui ha estat molt més i durant tot el dia", ha apuntat. "La manifestació sempre rep més resposta, però des del matí quan fèiem piquets que és més dur moltíssimes", així com els instituts o la cercavila.\nLa portaveu ha afegit que el cas de la Manada ja va generar "molta ràbia" i es va destapar "allò que algunes sentíem i patíem cada dia, i ningú deia".\nUn contrast amb les botigues\nTot i els milers de manifestants, les botigues de Vic han seguit obertes i, a més, aquest cap de setmana l'entitat Vic Comerç ha organitzat les botigues al carrer Manlleu. La portaveu ha explicat que "genera frustració".\n"No es té consciència i no es prioritza una data que creiem que hauria d'estar normalitzada", ha dit, remarcant que ho entomen com un repte del moviment feminista a encara i gestionar de cara l'any que ve.\nLa vaga feminista del vespre ha estat multitudinària. Foto: Adrià Costa\nEl 8-M desborda els carrers de Vic\nLa vaga feminista planta cara a l'extrema dreta a Vic\nSocietat, UGT, comitè de vaga d'Osona i el Lluçanès, UGT Osona, vaga feminista, CCOO Osona, manifestacions, 8-M, Barcelona, feminisme, Ajuntament de Vic, dones treballadores, dones, CCOO


La influència de l’obra de Francesc de Borja Moll en la generació literària dels 70\n21 d'agost de 2019 General\nLa influència de l’obra de Francesc de Borja Moll\nen la generació literària dels setanta\nEn la campanya institucional del centenari del naixement a Ciutadella (Menorca) de Francesc de B. Moll, els organitzadors han escrit: “De les múltiples raons que hi ha per celebrar una efemèride, com el centenari del naixement de Francesc de Borja Moll, en podríem destacar tres. Per una banda, hi ha la necessitat de transmetre a les joves generacions qui fou i quin significat va tenir l’obra del filòleg menorquí; en definitiva, que el nom de Francesc de Borja Moll els soni a alguna cosa més que a un nom d’institut, d’una plaça o d’un carrer.\n‘Una segona raó, seria, en el nostre cas, per a la gent que tal vegada ha tengut la sort de conèixer-lo o per a les persones que varen ser els seus coetanis, una bona oportunitat per actualitzar el significat de la seva obra i per evitar que aquest nom es conservi més o menys ‘immortalitzat’, sovint ‘fossilizat’, dins el rerafons de la memòria.\n‘Finalment hi ha una tercera raó que, segurament, és més important que les anteriors: es tracta d’aprofitar l’avinentesa perquè aquelles coses per les quals el recordat va ser distingit prenguin un nou impuls. De res no serviria retre un homenatge a Francesc de Borja Moll si això no comporta, com a mínim en els seus objectius, una embranzida per a la recuperació de l’ús social de la llengua catalana”.\nVet aquí, tres raons de pes per a aportar el nostre granet d’arena en aquesta batalla per la recuperació de la nostra memòria històrica, en la promoció de l´ús social de la llengua catalana. L’autor de l’article, que tengué l’honor i la satisfacció de tractar personalment i en més d´una ocasió Francesc de Borja Moll, pensa que una forma adient pot ser a través dels records personals.\nL’any 1962, en la collecció “Les Illes d’Or”, Francesc de B. Moll editava els Rudiments de gramàtica normativa per a ús dels escriptors baleàrics. Un llibre que, juntament amb el Vocabulari mallorquí-castellà (Palma, 1965) del mateix Francesc de B. Moll, editat, com l’anterior, a la seva editorial, va ser bàsic en el descobriment dels fonaments del català normatiu i amb un inicial contacte amb la cultura catalana de les Illes.\nCal dir que aquest llibre era la represa de Rudiments de gramàtica preceptiva per a ús dels escriptors baleàrics, una gramàtica fabriana que Moll havia reeixit a publicar el 1937, en plena guerra i en plena persecució lingüístico-cultural; un autèntic miracle, doncs, tot i que, evidentment, fou, si no l´últim, un dels últims a aparèixer legalment en català a la Mallorca ocupada.\nSi ara hagués de fer recompte dels meus deutes (i de molts d’escriptors de la meva generació) amb la feina de Francesc de B. Moll, no bastaria un llibre sencer. Recordem que a començaments dels anys seixanta som en plena dictadura franquista, de repressió contra la cultura catalana i les idees d’esquerra (tots els partits i sindicats són prohibits). Les vagues d’Astúries de 1962-63 són reprimides brutalment per la policia política i la Guàrdia Civil. L’any 1963 era assassinat, després d’una paròdia de judici, el dirigent comunista Julián Grimau (que havia estat torturat i llançat per una finestra al carrer pels torturadors de la Brigada Social). És a mitjans dels anys seixanta que, a través de “Llibres Mallorca”, entram en contacte amb la gran labor que, en defensa de la nostra cultura, ha realitzat Francesc de B. Moll d’ençà els anys vint.\nQuins són els nostres primers contactes juvenils amb la vida i obra del gran filòleg ciutadellenc? En els anys seixanta, amb la lectura de les Rondaies mallorquines per Ràdio Popular, ens apropava al més important de la imagineria popular del nostre poble, a la riquesa de la nostra llengua. Aquelles rondaies, llegides a començaments dels anys seixanta per l’equip de collaboradors que va poder reunir el prestigiós filòleg, tengueren una importància cabdal en la preservació del nostre llegat cultural. Aleshores no hi havia tants serials de dibuixos estato-unidencs per la televisió. Era l’època daurada de la ràdio. Allots i més grans érem penjats d’aquells aparells “Telefunken” o “Marconi” comprats dificultosament a terminis per les nostres famílies. Les rondaies llegides per illustre lingüista eren el programa més escoltat de la ràdio mallorquina i una eina utilíssima per a servar el millor de les nostres tradicions culturals.\nCom explica el mateix Francesc de B. Moll en Els altres quaranta anys (pàgs. 185-187): “Tots els que hi interveníem, treballàvem gratuïtament. Malgrat el poc temps de què jo disposava, feia molt gustós aquella feina de coordinar l’equip de la ‘Rondaia’, i les sessions d’enregistrament resultaven molt agradables. Els collaboradors que actuaren més assíduament durant aquells tres o quatre anys, fins al punt de constituir una vertadera companyia de teatre invisible, purament parlat, eren: Dolors Corbella i Magdalena Pons, en els papers de reines o senyores ‘de qui fa fer’; Isabel Moll i Assumpció Elegido, fent de princeses, de fades joves o d’allotes eixerides; Isabel Haro, que tenia tanta habilitat per a fer d’allota jove com de vella tremolosa d’aquelles que en les rondalles ‘van amb sos morros per sa terra’; Manuel Santolària Duaso, que solia fer papers de gran serenitat i serietat (de capellà, de rei, fins i tot de Bon Jesús); Joaquim Mª Domènech, especialment hàbil per a fer d´home enèrgic i agressiu; Joan Segura, insubstituïble en els papers de gegant; Miquel Bennàsser, bon tipus de pagesarro; Lluís Pons, d’allot xerec, de dimoni, de jovenot esburbat…”.\nAquell “teatre invisible” era, sense cap dubte, el programa de més audiència d’aquells començaments dels anys seixanta i, com hem dit, tot això es feia sense cobrar, per amor a la nostra llengua i enmig de fortes dificultats econòmiques. Ben cert que, a hores d’ara, es fa mal d’entendre com un home i el seu reduït equip podien fer tant. I aquí hauríem de parlar de la important aportació a la nostra cultura feta per Sanchis Guarner i a la tasca del nostre retrobament cultural (així com de cara a l’enllaç entre els Països Catalans). Pensem que, des del final de la guerra civil, Francesc de B. Moll havia lluitat (amb prou èxit, malgrat la ferrenya censura franquista) per anar bastint novament els fonaments arrabassats de la cultura catalana: el 1949 recomença la tasca del Diccionari català-valencià-balear, interrompuda per la guerra. L’obra immensa del diccionari no es pogué acabar fins el 1962, després d’anys i més anys de necessitats i problemes de tota mena (econòmics, però també amb determinats sectors fabristes de Barcelona que en un primer moment havien pensat equivocadament que l’obra d’en Moll, en lloc d’enfortir la llengua podria esdevenir una eina de disgregació).\nLa continuació de la gran obra interrompuda de mossèn Alcover, el Diccionari català-valencià-balear, és una de les fites més importants en la nostra història pel que fa a la preservació de la llengua catalana. Com diu Llompart de la Peña en el seu llibre La literatura moderna a les Balears (pàg. 126): “El pobre mossèn Alcover, víctima d’ell mateix, va prosseguir a Mallorca la realització de la seva dèria genial. A poc a poc, les seves intemperàncies acabaren per deixar-lo sol, i, arruïnat i esgotat, però amb una fe mai no afeblida en la seva empresa, va morir a Palma l’any 1932. No vegé acabada la magna obra del Diccionari Català – Valencià – Balear, però amb el seu tremp gegantí va donar-li l’embranzida inicial. En els nostres dies, gràcies a la tenacitat de Francesc de B. Moll, successor de mossèn Alcover i hereu de la seva fe insubornable, el Diccionari s’ha fet realitat, i, derrocats tots els obstacles que les ires del canonge acumularen, torna a ser una gran empresa catalana, gairebé un símbol per a tots els catalans”.\nI no hem d’oblidar, tampoc, que, entorn de la represa de postguerra, l’Obra del Diccionari (a Mallorca des del 1949, a València des del 1951, etc.) constituí una autèntica plataforma unitària de reconstrucció nacional dels Països Catalans, molt modesta per les circumstàncies, és clar, però important com a nucli de reagrupació de supervivents, de divulgació i conscienciació envers el poble en general i les noves generacions en particular, etc., etc.\nQuasi la totalitat d’escriptors mallorquins del que s’ha anomenat la “fornada dels anys setanta” ens hem alletat amb el material sortit de l’Editorial Moll. I no es tracta solament de la Gramàtica normativa o del Vocabulari mallorquí-castellà, de les Rondaies, de les xerrades radiofòniques, o del paper de “Llibres Mallorca” en els anys seixanta i setanta. L’Editorial Moll ens fornia d’altres llibres, bàsics per a la nostra formació com a ciutadans i ciutadanes d’una terra trepitjada pel feixisme. Pens ara mateix en l’imprescindible llibre de Josep M. Llompart La literatura moderna a les Balears, que Moll va editar l’any 1964, i en tots aquells llibrets de la collecció “Les Illes d’Or” que ens permeten conèixer les arrels més profundes de la nostra cultura. Record la importància cabdal que per a la nostra formació d’escriptors tengué poder fruir, en plena dictadura franquista, enmig de tants silencis i prohibicions culturals, de llibres com Comèdies, I de Pere d’A. Penya, La minyonia d’un infant orat de Llorenç Riber; L’Hostal de la Bolla i altres narracions, de Miquel S. Oliver; Cap al tard, de Joan Alcover; Aiguaforts, de Gabriel Maura, Flor de card, de Salvador Galmés; Els poetes insulars de postguerra, de M. Sanchis Guarner, L’amo de Son Magraner, de Pere Capellà; L’hora verda, de Jaume Vidal Alcover o Un home de combat, de Francesc de B. Moll. Precisament Un home de combat, una apassionada biografia de Mn. Alcover, ens permetia copsar l’existència d’un Moll escriptor de primera magnitud. Com deia Josep M. Llompart en La literatura moderna a les Balears: “Tractant-se de l’obra d’un lingüista, no ens ha de sorprendre la perfecció de la seva prosa. Però a més de la bellesa que li donen la claredat i l’ordre, l’estil literari de Francesc de B. Moll és càlid i cordial, humaníssim; flueix sense esforç, amb persuasiva senzillesa, lliure de tot enfarfec. Això fa que la seva biografia alcoveriana sigui d’una amenitat insuperable i s’apoderi completament, des de les primeres pàgines, de l’atenció del lector”.\nLa tasca d’editor del senyor Francesc duta a terme en els anys de la més fosca repressió franquista (el quadrienni 1949-1952) és fonamental per a anar creant els fonaments de la represa culturals dels anys seixanta. Alhora que la titànica capacitat de feina de Francesc de B. Moll prosseguia la tasca del Diccionari i s’anaven publicant les Rondaies de mossèn Alcover, la collecció “Les Illes d’Or” arribava al número 50. Els eixos de la feina cultural d’aquest quadrienni, en paraules del mateix Francesc de B. Moll, eren els següents (vegeu Els altres quaranta anys. pàg. 128): “1ª, demostrar que, a més de les rondaies, es podien llegir en mallorquí altres coses, que eren poesia, teatre, novella i assaig, o sigui, les quatre branques bàsiques d’una literatura;\n‘2ª, mantenir i escampar les obres dels grans autors, alguns dels quals eren coneguts de molt abans però poc divulgats (com Costa i Llobera, Joan Alcover i Miquel Sants Oliver) i altres que eren pràcticament inèdits (com Salvador Galmés i Ruiz Pablo).\n‘i 3ª, donar a conèixer els autors vivents i els valors nous, que eren el ferment i l’estímul de la continuïtat: aquest era el cas de Guillem Colom amb Cançons de la terra, de Marià Villangómez amb Terra i somni, de Joaquim Verdaguer amb Tres històries ferestes, de Joan Bonet amb Els nins, de Llorenç Moyà amb La bona terra, de Llorenç Villalonga amb La novella de Palmira, de Gafim amb Tres viatges amb calma, de Blai Bonet amb Entre el coral i l’espiga, i de l’Antologia collectiva de poetes de postguerra amb comentari de Manuel Sanchis Guarner”.\nEn Literatura catalana contemporània (Curial, 1971) i en l’apartat “Filòlegs i erudits” (pàg. 419), Joan Fuster escrivia, en reconeixement de la tasca del nostre lingüista: “Francesc de B. Moll (Ciutadella, 1903), deixeble i collaborador d’Antoni M. Alcover, ha publicat molts treballs de dialectologia, onomàstica, història de la llengua, fonètica, etc: Gramática histórica catalana (1952), Els llinatges catalans (1959), Gramàtica catalana referida especialment a les Illes Balears (1968). Fóra impossible de citar-los tots. Ha continuat i ha acabat el monumental Diccionari català-valencià-balear d’Alcover, que, en les seves mans, ha guanyat una severitat científica impensable en el famós canonge de Manacor. Moll ha incorporat el Diccionari a l’ortodòxia ortogràfica de l’Institut. Des de Mallorca, a més, ha dut a terme una heroica tasca editorial -les Biblioteques’Les Illes d’Or’ (1934), ‘Raixa’ (1954), ‘Els treballs i els dies’ (1963)…- d’una importància encara no prou valorada”.\nEfectivament, el naixement i consolidació de la collecció de llibres de butxaca “Raixa” (juliol de 1954) marca una fita encara no prou valorada en la història de la represa cultural esdevinguda de mans de Francesc de B. Moll. Freqüentar Llibres Mallorca en temps de la dictadura ens permet anar formant, a poc a poc a conseqüència de les nostres minvades possibilitats econòmiques, la nostra “biblioteca bàsica” d’autors catalans. Moll ens permet una inicial aproximació a Joan Coromines (El que s’ha de saber de la llengua catalana!), Salvador Espriu, Maria Aurèlia Capmany, Joan Fuster, Salvador Galmés, Josep M. Llompart de la Peña, Manuel de Pedrolo, Alexandre Cirici Pellicer, Enric Moreu-Rey, Jaume Vidal Alcover, Miquel Porter-Moix, Ferran Soldevila, Jordi Sarsanedas… Alhora que les traduccions que s’hi publiquen de Samuel Beckett, Carlo Goldoni, Thomas Mann, Miquel Maurette, etc, ens aproximen als corrents més importants de la literatura universal.\nAmb la perspectiva que ens donen els anys, podem afirmar que Llibres Mallorca era l’indret que ens obria la porta a tots els misteris, als enfonys ocults de la nostra cultura, la “base d’operacions” des de la qual podíem furgar en un ric passat cultural que ens negava la dictadura. Posteriorment, amb l’edició (sempre a l’Editorial del senyor Francesc) de Els meus primers trenta anys (Palma, 1970) i Els altres quaranta anys (Palma, 1975), poguérem anar avançant en la història de la recuperació de les nostres senyes d’identitat. Són els nostres anys, diríem-ne de “formació”: lectura dels clàssics del pensament socialista català i internacional, la primera militància dins organitzacions de lluita antifeixista i, també, de les primeres detencions i dificultats amb la policia política. De tot això n’hem parlat en els llibres L’Antifranquisme a Mallorca (1950-1970) (Lleonard Muntaner, Editor); Cultura i antifranquisme (Edicions de 1984) i No era això: memòria política de la transició (El Jonc, 2001).\nSón aquests llibres de memòries de Francesc de B. Moll els que ens permeten copsar la brutalitat de la repressió feixista contra la nostra cultura molt abans de les aportacions d’historiadors més moderns.\nLa casa humil del lingüista era visitada, en aquell temps de “coros y danzas de la Sección Femenina” (única cultura oficial possible en la “España imperial” sorgida de la victòria feixista), per alguns dels intellectuals més importants del moment. En les seves memòries Francesc de B. Moll recorda aquelles visites culturals de famosos literats i erudits catalans i de lingüistes d’altres països: Ramon Aramon, Antoni M. Margarit, Martí de Riquer, Jordi Rubió, Jordi Carbonell, Pere Bohigas, Miquel Batllori, Anselm Albareda, Octavi Saltor i Josep Miracle; el madrileny Álvaro Galmés de Fuentes; els mallorquins residents a l’estranger Bartomeu Oliver (Caracas) i Guillem Nadal (Bonn); i altres personatges destacats com Giovanni M. Betini (Torí), Istvan Frank (Saarbrücken), Maurice Wolf (Oxford), Jean Séguy (Toulouse), Paul Despilho (l’Alguer), E. Allison Peers (Liverpool), Friedrich Schürr (Constança), Réné Chauvet (París), Leònida Biancolini (Roma), Paul Scheuermeier (Zuric), Toni Reinhard-Maiotti (Basilea), Robert Pring-Mill (Oxford).\nSense els llibres de memòries de Francesc de Borja Moll, sense entrar en contacte amb Llompart de la Peña (les nostres primeres trobades personals a mitjans dels anys seixanta), els joves de la resistència antifeixista poca cosa hauríem sabut de la història de la signatura del “Manifest” dels intellectuals mallorquins (entre els quals es trobava el senyor Francesc) abans de la guerra. “Manifest” en defensa de la cultura catalana que tants problemes causà als signants. Els germans Villalonga (Miquel i Llorenç) varen ser uns dels màxims impulsors de la persecució del “catalanisme” a Mallorca.\nJosep Massot i Muntaner en el llibre Els escriptors i la guerra civil a les Illes Balears diu (vegeu el capítol “Intellectuals mallorquins contra la dictadura franquista”, pàgs. 211-212): “El ‘Manifest dels catalans’ es convertí en una obsessió per als feixistes i per als no feixistes mallorquins atiats per Llorenç i per Miquel Villalonga, els quals durant el mes d’agost de 1936 expressaren públicament a la premsa de Palma el menyspreu que sentien envers la cultura catalana i envers els intellectuals que s’hi consideraven compromesos, amenaçats de mort o d’estranyament si no canviaven de rumb o s’adherien a la nova Espanya”.\nEn Josep M. Llompart, quan li portaven els nostres primers poemaris, ens parlava de les primeres tertúlies literàries (quasi clandestines a Can Massot i Can Guillem Colom), de la tasca del diccionari, dels llibres d’escriptors clàssics (Costa i Llobera…) i moderns (Jaume Vidal Alcover, Blai Bonet, Miquel Dolç, el mateix Llompart…) que sortien de l’Editorial Moll. La tasca del lingüista era plural i cobria els fronts més diversos. Al costat de la feina de promoció i continuació del diccionari i la fundació de noves colleccions de llibres hi havia la tasca de gramàtic, les conferències que feia dins tot l’àmbit dels Països Catalans i a l’estranger… A tot això, feia de professor a l’Institut Ramon Llull, va promoure la fundació de l’Obra Cultural Balear (l’any 1962), continuava amb la lectura i publicació de les Rondaies, polemitzava amb els gonellistes de les Illes… Vegeu el llibret Polèmica d’en Pep Gonella, editat en el número 104 de la biblioteca “Les Illes d’Or” (1972) i que marca una fita en la Mallorca de començaments dels anys setanta en el camp de la defensa intransigent i seriosa del català.\nL’Obra Cultural Balear neix el setembre de 1962 sota inspiració directa de Francesc de B. Moll i té com a objectiu primordial fomentar la llengua i la cultura autòctona de les Illes. La reunió fundacional es va fer a la casa del lingüista i aquest, per donar “exemple”, s’hi apuntà dels primers amb una quota de tres mil pessetes d’aleshores. Mil era la quota mínima. Eren presents en aquest acte fundacional Pau Alcover, Miquel Arbona, Antoni Fernández Suau, Josep Forteza-Rei, Miquel Forteza, Guillem Colom, Miquel Marquès i Joan Pons Marquès… La GEM hi inclou també Miquel Fullana Llompart i Josep Capó Juan.\nEn aquells inicis dels anys seixanta, nosaltres ja érem, com a corresponsals de Ràdio Espanya Independent, en plena activitat política clandestina contra la dictadura franquista. I, cap a finals dels seixanta, l’OCB ja és una “tapadora” de les més variades formes d’intervenció cultural antifranquista de les Illes. En els inicials cursets de llengua i literatura catalana, els primerencs militants antifeixistes dels anys seixanta entràvem en contacte amb el que, a poc a poc, seria, també, la fornada dels joves antifeixistes de la transició. L’OCB és, en aquell temps, un dels principals llocs de trobada “legal” dels homes i dones que, d’una manera o una altra, lluiten per la democratització de la nostra societat i contra el feixisme. Paper que, d’una altra manera, també acomplien entitats com el Cineclub Universitari o les Aules de Poesia, Teatre i Novella organitzades pel nostre coratjós amic, l’incansable lluitador i dinamitzador cultural Jaume Adrover (vegeu els capítols “1966-1968: les Aules de Poesia (I i II)”, pàgs. 21-32 de Cultura i antifranquisme, Edicions de 1984, Barcelona, 2000).\nQuan vaig conèixer personalment Francesc de B. Moll en aquell primer pis del carrer Torre de l’Amor (era a mitjans dels anys seixanta) ja sentia un respecte quasi reverencial per la seva obra. Tenia, emperò, molta més confiança amb Josep M. Llompart el qual, sempre amable amb aquells aprenents d’escriptor que l’anàvem a visitar ja fa més de trenta anys, ens encoratjava sempre a continuar endavant amb les nostres dèries literàries. Francesc de B. Moll era per a nosaltres, malgrat la seva provada simpatia amb tots els que l’anaven a importunar amb consultes de tota mena, una espècie de savi que regnava allà dalt, en les altures. Cal dir que no tot eren flors i violes envers el senyor Francesc. Ell mateix parla dels seus “enemics” en el llibre Els altres quaranta anys. Per a un sector juvenil d’aquella època (molts acabàvem de complir els vint anys), l’Editorial Moll tenia fama de “conservadora”. És quan sorgeix l’Editorial Daedalus (dirigida per Bartomeu Barceló), que publica, per exemple, Els Mallorquins de Josep Melià o L’Islam a les Illes Balears, de Rosselló Bordoy. Per cert, aquest darrer llibre, juntament amb les investigacions de l’historiador Miquel Barceló, serviren, a començaments dels anys setanta, per a congriar un grupet (Frederic Suau, Guillem Frontera, Miquel Barceló…) que reivindicava l’herència àrab de la nostra cultura. La crítica envers un cert conservadorisme de l’Editorial Moll també envoltà el naixement de Llibres Turmeda, collecció dirigida per Antoni Serra i Aina Montaner, entre d’altres joves del moment. I, així com la llibreria l’Ull de Vidre (en la qual jo vaig collaborar al costat de Frederic Suau) volgué ser una “contestació” més avançada a Llibres Mallorca, també la Llibreria Tous, que dirigia Antoni Serra, volia ser un punt de dissidència des de l’esquerra.\nPer l’any 1966-67 havia conegut en Frederic Suau i la seva muller, n’Adela Caselles, una dona intel.ligent, decidida i valenta com n’he conegut molt poques. No feia gaire que eren casats, i un dia en Pere Noguera, l’actual director teatral, em dugué al pis que la parella tenia al carrer de Joan Crespí. Ben a prop iniciava la carrera de pintor el germà d’en Pere, Gabriel Noguera, que tenia un petit estudi presidit per una gran foto del President Ho Chí Mihn (era l’època gloriosa de l’equip Crònica, a València, dels primers recitals de la Nova Cançó, de la Revolució Cultural xinesa). Per cert, a l’estudi d’en Gabriel Noguera tenguérem les primeres trobades subversives parlant de la Revolució d’Octubre, els crims de la dictadura, Raimon, els murals de Renau, Siqueiros i Diego Rivera. Els grans muralistes mexicans eren els “amors” d’en Biel en aquella conjuntura, quan tots vivíem dia a dia l’heroica resistència del poble del Vietnam. Ara veig com, ja des dels anys seixanta, art i política era, per a molts de nosaltres, una mateixa cosa.\nEn aquells temps, la lluita política -embrionària encara- anava completament lligada als esforços per un redreçament cultural. Política i cultura, com deia abans, eren la mateixa cosa. Per casa de Frederic Suau hi compareixien sovint en Guillem Frontera (que enllestia la novella amb què guanyà el premi Ciutat de Palma, Els Carnissers) i el malaguanyat poeta i cantaautor d’Inca, l’entranyable amic Antoni Alomar. Antoni Alomar era un proletari de la música. Contemporani de Los Pekeniques, Los Brincos, Lone Star, Los Cheyenes, abans de dedicar-se uns anys a la Nova Cançó conegué, per hotels i sales de festa, l’explotació de propietaris de discoteques sense escrúpols. Anà a viure uns anys a Barcelona i va fer amistat amb Anton Carrera, Pi de la Serra i Raimon, entre d’altres cantaautors. Tornà a Mallorca, musicà poemes de Gabriel Ferrater i altres poetes catalans i realitzà nombrosos recitals, sempre marginat per la premsa, dominada encara pels “monstres” de la “cultura” oficial franquista.\nQuan vaig conèixer l’amic Frederic Suau, tenia una de les biblioteques particulars de marxisme més ben assortides de Ciutat. Les meves primeres lectures de Marx (El Capital, El 18 Brumari de Luis Bonaparte, La Ideologia Alemanya), les vaig fer amb llibres que em va deixar. Igualment podria dir de l’obra de Lenin o Gramsci. Discutíem Reforma o Revolució de Rosa Luxemburg, L’Imperialisme, fase superior del capitalisme o L’Estat i la Revolució, les obres de Lenin editades a l’Editorial Progreso de Moscou, i comprades de contraban en un viatge a Londres o París.\nEn el pis de Joan Crespí -més tard a la caseta que va llogar a Pòrtol- anàrem discutint les nostres primeres provatures literàries: els primerencs llibres de poemes, que, invariablement, anàvem a mostrar a Josep M. Llompart que treballava, els capvespres, fent de “secretari general” de l’Editorial Moll. Fou en una d’aquelles horabaixes plujoses de les darreries del 68 quan s’anà congriant la idea d’intervenir culturalment (és a dir, políticament) dins la somorta vida illenca mitjançant el muntatge d’una llibreria. Llibreria que amb el pas del temps esdevendria una fita històrica en la lluita antifranquista de començaments dels anys setanta. Evidentment parl de la llibreria L’Ull de Vidre.\nEn els anys seixanta l’Editorial Moll s’havia “modernitzat” molt publicant llibres i autors semblants als que podia publicar qualsevol editorial del Principat. Tot esperant Godot sortia a la llum pública l’any 1960; Tècnica de cambra de Manuel de Pedrolo l’any 1964, i Gent del carrer d’Antoni Serra el 1971. Sorneguer, en Josep M. Llompart escrivia a El Correo Catalán el 30-XI de 1974: “En el fons és que a Mallorca som uns maniqueus i molt afectats d’abandonar-nos a la inèrcia, de manera que ens agrada clavar rètols, i quan clavem un rètol no hi ha qui el desclavi. Per això sospito que, encara que a can Moll es decidissin algun dia a publicar, ¿què sé jo?, el guió d’El darrer tango a París, el llibre vermell de Mao o les obres completes de Satanàs, aquells mateixos sectors de l’opinió insular repetirien, encara, que és una editorial conservadora, tradicional i pairalista, que fa tuf d’encens i de sagristia”.\nPer comprendre la radicalitat, ben normal per altra banda, de joves de vint anys, hauríem de recordar que a mitjans dels anys seixanta, quan alguns ens incorporam a diverses organitzacions marxistes clandestines, la dictadura no fa cap senyal de disminuir la seva repressió. Els assassinats (legals i illegals) continuen arreu; tots els partits i sindicats són encara prohibits i perseguits; la llibertat de premsa no existeix… Aleshores els marcs estrictament culturals (editorials, llibreries, pàgines i organitzacions culturals…) esdevenen en les nostres mans (o lluitam perquè ho esdevenguin) esmolats estris de lluita per la llibertat i contra el feixisme. És a partir d’aquestes formulacions que haurien de cercar-se certes contradiccions entre la meritòria feina que fan, per exemple, l’Editorial Moll i Llibres Mallorca i, per altra banda la llibreria l’Ull de Vidre, l’Editorial Daedalus, Turmeda o la llibreria Tous. La “batalla” per l'”ocupació” de la revista Lluc que Francesc de B. Moll descriu en les pàgs 247-249 de Els meus altres quaranta anys (i que nosaltres hem analitzat des d’un altre punt de vista en el capítol “1968: Gramsci i la renovació de la revista Lluc” del llibre Cultura i antifranquisme) és també un aspecte més d’aquestes contradiccions i lluites entre els diversos corrents de defensors de la cultura catalana a les Illes.\nL’editorial Daedalus, un nou experiment editorial d’aquells anys (1965), treia a la llum una col.lecció de poesia (La Sínia) que, pels autors que editaria (Miquel Martí i Pol, Josep Melià, etc) imaginàvem que seria causa d’un terratrèmol com mai no s’hauria vist dins el somort ambient cultural de la dictadura. Jo feia anys que havia començat a omplir pàgines i pàgines amb versos, i aquell any -parl del 1968-, en arribar del viatge que vaig fer amb el pintor Gerard Mates a Barcelona per a saber notícies de prop de com anava el maig del 68 a París, vaig enviar les meves primerenques provatures poètiques a Josep M. Llompart. Amablement -el seu ofici, en aquells moments de tenebror cultural, era encoratjar sempre els lletraferits- em contestà en carta de 19 de juliol de 1968. Carta culpable, en certa mesura, d’haver-me dedicat a la literatura.\nDaedalus, amb obres com Els mallorquins de Josep Melià o els Desbarats de Llorenç Villalonga, ajudava a consolidar el treball cultural que Editorial Moll portava endavant d’ençà la seva fundació l’any 1934.\nEl 1972 n’Antoni Serra i n’Aina Montaner presentaven els primers llibres d’una editorial rupturista: Turmeda.\nCrec que totes les aportacions (les de l’Editorial Daedalus, la de Llibres Turmeda, les activitats culturals desenvolupades en els baixos de la llibreria Tous) varen ser molt importants en la lluita pel nostre redreçament nacional. Al final, passats els anys i malgrat certs enfrontaments (per exemple, la lluita pel control de la revista Lluc que Francesc de B. Moll ha tractat en Els altres quaranta anys i jo en Cultura i antifranquisme), contemplats amb perspectiva, eren episodis d’una mateixa represa cultural en la qual els joves (nosaltres) volíem jugar el nostre paper. I, qui no és crític i inconformista als vint anys… quan ho serà?\nEl paper de l’Editorial Moll, de Llibres Mallorca, l’àmplia activitat del senyor Francesc desplegada en tots els camps de la societat amb l’Obra Cultural inclosa, són els fonaments que ajuden a enfortir el nostre renaixement cultural després de l’ensulsiada de la guerra. L’Obra Cultural Balear és també, l’indret on (com hem explicat una mica més amunt) les naixents organitzacions revolucionàries de les Illes, essencialment marxistes (els diversos partits comunistes que actuen alhora) troben aixopluc i una ajuda. L’Obra Cultural Balear servia com indret “legal” de reunions clandestines, com a “contacte amb les masses” per a PCE, OEC o MCI, com a cobertura de mil muntatges que sota l’excusa culturalista eren les primeres activitats antifeixistes d’aquell final de postguerra.\nFins i tot els Cursets de Català i de cultura catalana fets a finals dels setanta a la Porciúncula eren, també, “escola de quadres” dels partits d’esquerra mallorquins.\nEn els cursets de Català (que també ho eren d’història i de literatura catalanes) intervenien, donant-nos les seves inigualables lliçons, Francesc de B. Moll, Aina Moll, Josep M. Llompart, Maria Aurèlia Capmany, Jaume Vidal Alcover, Maria Barceló… Record que, per part de l’OEC (aleshores encara militava en aquesta organització revolucionària), hi anàvem n’Antoni Mir (que amb els anys arribaria ser president de l’OCB) i en Mateu Ramis (que durant un temps va ser secretari general del nostre partit). Esperàvem n’Antoni Mir a un racó de la plaça d’Espanya i, abans de les nou del matí, ens passava a cercar amb un atrotinat Seat 600 de segona mà que mai vaig poder entendre com arribava a la Porciúncula.\nSón aquestes lliçons, aquest contacte personal amb Francesc de B. Moll, el fet de veure’l a les classes tranquil i sempre tan serè (i sorneguer!) en copsar totes les nostres mancances i deficiències, el que, després de molts d’any de conèixer la seva obra, ens feia apreciar-lo més cada dia. Francesc de B. Moll era ben lluny de l’afecció dels creguts, dels que es pensen “superiors” als altres mortals pel simple fet de tenir penjat un diploma a la paret o haver assolit determinada posició social. Poques vegades he copsat en un erudit la humanitat d’aquest personatge. Amb un senzill exemple us adonareu del que us vull explicar. Era un dia de començaments dels anys setanta. Aleshores jo iniciava la meva difícil i complicada “carrera” literària anant a mostrar, com el noranta-nou per cent dels nostres autors, les meves inicials provatures a Josep M. Llompart. Fent temps en el rebedor de l’Editorial Moll em vaig adonar que, al despatx del lingüista, hi havia una delegació d’alumnes d’un collegi de Palma que li feien una entrevista per a la seva revista. Us puc ben assegurar que Francesc de B. Moll, enfeinat en mil tasques absorbents, no va escatimar temps per a estar amb aquells jovençans i contestar a totes les seves preguntes. Quina senzillesa, comparat amb alguns aprenents d’escriptors del moment! Conec companys de ploma (callarem misericordiosament els seus noms!) que, després d’enllestir dos o tres poemaris d’esburbats versos publicats de la seva butxaca o per un editor amic, ja no volen ni contestar a les preguntes de la premsa local; que, infautats en la seva supèrbia, consideren que seria un “deshonor” per a la seva carrera si es “rebaixassin” a “perdre el temps” amb periodistes locals. Van pel món pensant que només són “dignes” de ser entrevistats per diaris de París, Madrid o Londres. Era aquesta senzillesa, aquest saber estar a nivell del poble, el que més admiràvem de la seva personalitat. Tot això plegat, amb la seva vasta cultura universal avui reconeguda arreu del món. Si en temps del franquisme (i en la reinstaurada democràcia sorgida dels pactes de la transició) la seva obra no va ser prou reconeguda per les autoritats del moment, ara, mirant de posar remei a aquesta flagrant injustícia històrica, el Parlament de les Illes Balears va aprovar per unanimitat la declaració de l’any 2003 com a Any Francesc de Borja Moll. Aquest fet és, sens dubte, com diu la declaració del Govern, “un fet fonamental, ja que és molt important que una commemoració d’aquesta magnitud tengui el suport de la màxima institució que representa la sobirania popular. A partir d’aquí es va constituir una Comissió per a la Commemoració de l’Any Moll, amb una àmplia representació institucional: Govern de les Illes Balears, Consells Insulars, ajuntaments de Palma i Ciutadella, la Universitat de les Illes Balears, la família Moll, l’Institut d’Estudis Catalans, l’Institut Menorquí d’Estudis, l’Institut d’Estudis Baleàrics, l’Institut d’Estudis Eivissencs, l’Obra Cultural de Formentera, l’Estudi General Lullià, i també per personalitats que han destacat com a coneixedors de l’obra del filòleg ciutadellenc”. Els diversos comitès d’activitats sorgits a recer d’aquesta àmplia Comissió per a la Commemoració de l’Any Moll tenen previstes moltes activitats que facin arribar a la majoria del nostre poble el llegat del lingüista i erudit: itineraris didàctics per Palma i per Ciutadella, activitats a totes les biblioteques, edició d’un joc de CDROM sobre la figura i l’obra de Moll, activitats de contacontes i de dinamització infantil, taules rodones, aparició de suplements a revistes infantils i juvenils, números monogràfics a revistes especialitzades, etc.\nFrancesc de B. Moll, ignorat per la major part de les “autoritats” acadèmiques i polítiques de la dictadura franquista (que mai no deixaren de censurar i posar entrebancs al seu treball) rebé la distinció de doctor honoris causa per les universitats de Basilea (1964), de Barcelona (1975), de Palma (1983) i de València (1984). També li varen ser concedits els Premi d’Honor de les Lletres Catalanes (1971); el premi Ossian per la defensa de les llengües minoritàries (1978); el premi Manuel Sanchis Guarner (1983); la Medalla d’Or de la Generalitat de Catalunya (1982) i de la Comunitat Autònoma de les Balears (1983) i rebé igualment el títol de fill illustre de Menorca (1981).\nLa proclamació, per part del Govern de les Illes, de l’any 2003 com a “Any Francesc de Borja Moll” és un encert cultural i polític de primera magnitud al qual volem donar suport entusiasta des d’aquestes pàgines i, a més, era un deute que la nostra societat tenia amb un dels homes que més ha fet per salvar el nostre llegat cultural. Feina feta enmig de les circumstàncies més adverses que hom pugui imaginar i enmig de tantes dificultats que tan sols un home de la seva empenta podia portar-la endavant.


JORNADES ESCOLARITZACIÓ I EQUITAT » FAPA Mallorca\n« ELS DEURES ESCOLARS A CASA\nACCÉS DE LES FAMÍLIES AL GESTIB »\nJORNADES ESCOLARITZACIÓ I EQUITAT\nNormalment ens adreçam especialment a les famílies que participen activament a les nostres associacions, però am aquest article volem fer ressó d’unes Jornades que estan obertes a qualsevol membre de la comunitat educativa o inclús de la nostra societat en general.\nUs informam que està oberta la inscripció a les JORNADES DE MAPA ESCOLAR, ESCOLARITZACIÓ I EQUITAT, que ha organitzat el Consell Escolar de Mallorca i en les quals FAPA Mallorca ha participat molt activament. Enllaç inscripció.\nEl problema del Mapa Escolar ve d’antic i es refereix a la distribució de l’alumnat en els distints centres del nostre territori per a què aquesta distribució no generi més problemes del que ja tenim. No cap dubte que parlar-ne no resoldrà immediatament el problema però si no posam idees sobre la taula, això sí serà garantia de que la situació empitjorarà com ja passat al llarg de la nostra història recent.\nÉs doncs una oportunitat única, amb un nivell de ponents molt important i a la qual les famílies hem de participar. És per això que des de FAPA Mallorca, per motivar i facilitar la participació de les famílies associades a APIMA hem considerat oportú invertir algun diners en la inscripció de membres d’APIMA.\nFAPA Mallorca abonarà el 50% de la inscripció dels 20 primers membres d’APIMA associades que ho acreditin.\nEl preu de les Jornades és de 30 euros i des de FAPA abonarem la meitat de la inscripció a les 20 primeres persones que ens facin arribar el justificant de pagament i la certificació de que estan associats a una APIMA de FAPA Mallorca.\nmotxilles solidaries TIL menjador ASSEMBLEA inclusió TIC LOMCE Llegim en Família Solidaritat Prevenció APIMA UIB Pacte Educatiu Formació FERYA


Com es depuren responsabilitats en accidents de circulació amb xoc frontal? | El Jurista\nCom es depuren responsabilitats en accidents de circulació amb xoc frontal?\nCom es depuren responsabilitats en accidents de circulació amb xoc frontal? El Tribunal Suprem dóna la resposta.\nHa acabat l’estiu i, com sempre, des del Ministeri d’Interior es fa balanç del nombre d’accidents produïts a les carreteres espanyoles. Jorge Fernández Díaz ha anunciat que durant els mesos de juliol i agost d’enguany han mort 235 persones, 25 víctimes mortals menys que les produïdes aquests dos mesos l’any 2012, fet que implica un descens del 10% en les xifres de mortalitat estival; i que han resultades ferides greus 899 persones al 2013 respecte els 1352 de l’any passat, de manera que la devallada ha estat en termes percentuals del 34%.\nDes de El Jurista ens hem preguntat si hi han hagut novedats jurisprudencials rellevants en la matèria i en efecte s’ha creat una doctrina digna de ser rellevant. En concret, el Ple Jurisdiccional de la Sala Primera del Tribunal Suprem ha fixat doctrina en relació a la responsabilitat civil que se’n deriva d’aquells accidents de circulació que, conseqüència de col·lisions recíproques de vehicles, causen danys personals. Ho ha fet a través de la sentencia STS 7647/2012, de 10/09/2012 (Ponent: D.Juan Antonio Xiol Ríos).\nEn la sentència que ens ocupa es resol un recurs de cassació amb motiu únic però que versa sobre dos qüestions. La primera es focalitza en estudiar què passa quan dos vehicles xoquen de manera frontal: els comportaments d’ambdós conductors es compensen o bé cada conductor ha de respondre envers de l’altre pel dany que ell ha causat? La segona petició, -que només cabrà entrar a respondre en cas que de la primera pregunta es deriva algun tipus de responsabilitat- es centra en com quantificar dita responsabilitat.\nAbans de passar a recollir la decisió del Tribunal Suprem hem de parar esment al fet que els danys personals i materials segueixen criteris legals i jurisprudencials diferents. Els primers, i en concret pel que fa a les lesions corporals, la responsabilitat és quasi objectiva, perquè s’estableix responsabilitat pel resultat danyós causat, excepte que s’acrediti culpa o negligència del perjudicat o hi hagués força major. Però pel que fa als danys materials la regla és una altra, perquè la jurisprudència s’aparta de la doctrina del risc, i el punt de partida passa a ser la responsabilitat subjectiva de l’article 1902 CC. La sentència de la que ara ens fem ressó es centra en els primers ja que en el cas dels danys materials van ésser reparats per les respectives asseguradores (antecedent de fet 5è) i és per això que els deixarem de banda en el nostre anàlisi, ja que no aporten res de nou a la jurisprudència del Tribunal Suprem.\nDoncs bé, per donar resposta a la primera pregunta, -això és, per a saber quina responsabilitat recau sobre cada un dels vehicles implicats en la col·lisió frontal- l’Alt Tribunal mira en primer lloc si és possible establir qui té la culpa. En el cas que només un dels conductors fos infractor de les normes de trànsit, aquest s’erigirà responsable. Si ambdós haguessin contribuït a la producció de l’accident i el percentatge de culpa estigués clarament provat, cada un d’ells respondria en proporció a dit percentatge. Però i si no fos possible determinar quina part de culpa té cada conductor en l’accident? La solució a aquest últim supòsit comportava discrepàncies, fins ara que el Tribunal Suprem ha donat una solució, unificadora de doctrina.\nEl Tribunal Suprem, abans d’endinsar-se en fer cap raonament remarca en reiterades ocasions que en el cas “no queda provat quin vehicle va ser el que va envair el carril contrari per absència d’informe” (antecedent de fet cinquè); “La causa de l’accident no s’ha provat al no haver-se determinat el punt de col·lisió i, per tant, qui amb la seva invasió va provocar el ministre” (antecedent de fet setè); i que “no resulta possible conèixer el punt de col·lisió entre ambdós [vehicles] ni, per consegüent, qual va ser el vehicle que va envair el carril oposat i va provocar l’accident” (fonament de dret quart). Per tant, ara cal dilucidar com es repartiran responsabilitats en un supòsit on la valoració del risc creat per cada vehicle materialitzat després en l’accident no està determinada.\nFins ara, aquesta no havia estat una qüestió pacífica entre les Audiències provincials al llarg del territori espanyol, perquè entre elles mostraven línies d’interpretació diferent pel cas que el grau de participació de cada vehicle en la producció de l’accident no fos clar.\nUnes audiències eren partidàries d’anul·lar la responsabilitat dels conductors perquè entenien que, al haver intervingut ambdós en la creació del risc que posteriorment es crea en el resultat, hi ha compensació de culpes.\nAlgunes altres de les nostres audiències es mostraven favorables d’aplicar la tesi de la responsabilitat per meitats, que consisteix en responsabilitzar a cada conductor del 50% de la culpa. En conseqüència, ambdós havien de respondre en la mateixa mesura. Aquesta tesi s’anomena “tesi del ressarciment proporcional i no íntegre dels danys corporals recíprocs sense culpes provades, per l’efecte compensatori de la inversió de la càrrega de la prova”. A la sentència del Suprem es fa al·lusió a diferents sentències que recolzen tal postura, com per exemple les SSAP de Balears, Secció 4.a, de 6 de maig de 2003 i Pontevedra, Secció 3.a, de 15 d’octubre de 1997 i 16 de gener de 1998. La argumentació que hi ha darrera d’aquesta postura passa per entendre que es pot apreciar una concurrència de causes, i com que des del punt de vista causal no es pot atribuir més participació d’un dels vehicle implicats en detriment de l’altre, cal decantar-se per considerar-los a ambdós co-causants de l’accident al 50 % (FFJJ 4.C).\nI per últim, unes altres audiències de diferents, establien la ficció de que l’accident de col·lisió mútua constituïa en realitat dos accidents diferents, i per aquest motiu es responsabilitzava a cada conductor de la totalitat dels danys causats a l’altre. És a dir, en una col·lisió frontal entre A i B; A responia de la totalitat dels danys causats a B; i al seu torn, B responia de la totalitat dels danys causats a A. Aquesta teoria on es condemna a cada conductor al 100%, s’anomena “condemna creuada”. Els partidaris d’aquesta doctrina argüeixen que “la solució de la distribució per meitats implica necessàriament que cap dels implicats obtingui reparació íntegra del seu perjudici (FFJJ 4.C)”. S’aparten com a il·lustratives d’aquesa tesi, entre d’altres, les SSAP de Badajoz, Secció 2.a, de 10 de setembre de 1998 i Baleares, Secció 3.a, de 22 de juny de 2004 , 4 de març de 1997, 13 de gener de 1998 i 18 de juliol de 2006).\nDavant d’aquesta disparitat de criteris, el Tribunal Suprem dicta aquesta sentència amb ànim d’unificar la doctrina, a fi d’acabar amb la incertesa i desconcert que suposava que cada Audiència seguís un criteri o un altre indistintament.\nCom ho soluciona l’Alt Tribunal? A l’hora de fer la seva argumentació, considera que no cap parlar en cap cas d’anul·lació o compensació de responsabilitats entre conductors quan hi ha xoc frontal (FFJJ 4); sinó que cal seguir aplicant el règim que regeix la matèria de circulació, que no és un altre que el de responsabilitat objectiva pel risc causat durant la conducció, recollit a l’ article 1.1. de la Llei sobre responsabilitat civil i assegurança en la conducció de vehicles a motor (RDL 8/2004) (STS de 16 de desembre de 2008, RC n.o 615/2002). Conseqüència de l’aplicació d’aquest principi, ambdós conductors haurien d’erigir-se responsables. Així per exemple, a la sentència llegim que “(…) que en caso de colisión de vehículos con daños corporales recíprocos, dado que la responsabilidad por riesgo sería para ambos conductores, los dos deben indemnizar al contrario los daños personales sufridos. La jurisprudencia rechaza la neutralización de la responsabilidad y se decanta por atribuir responsabilidad a ambos”. Es tracta d’una mena de solidaritat impropia. I per tant, “una recíproca colisión de vehículos no supone excepción alguna a la aplicación del principio de responsabilidad objetiva por el riesgo de la circulación (…)” (FFJJ 4.A).\nUn cop resposta la primera petició del recurs en el sentit de decantar-se per establir responsables als conductors de col·lisions mútues, cap entrar a valorar la segona: com quantifiquem la responsabilitat de cada un dels vehicles implicats a l’accident? El Tribunal Suprem disposa que cal partir de la base de si es pot acreditar o no el concret grau d’incidència que cada cotxe ha tingut en la producció de l’accident. Si es possible establir tal percentatge, cada conductor haurà de respondre en funció d’aquest. Però i si no és possible delimitar a través de les proves de peritatge quina ha estat la incidència de cada conductor a l’hora de causat l’accident? En aquest cas, el Tribunal Suprem considera que cada vehicle haurà de respondre de la totalitat dels danys causats a l’altra vehicle implicat en la col·lisió mútua. Per tant, es decanta per aplicar la tesi del 100%.\nPer tant, recapitulant, es tracta d’una doctrina jurisprudencial que aboca per un resarciment proporcional pels casos en què sigui possible determinar el grau de culpa de cada un dels vehicles implicats en la col·lisió frontal (cadascú respondrà pel seu percentatge de culpa); i per un resarciment total per cada una de les parts, pel cas que tal percentatge de culpa sigui indeterminat (FFJJ 4.D).


Caldes.cat - Casa en venda en Can Carbonell per 210.000 € - C010700\nREF.: C010700 210.000 €\nAdreça Calle de sota\nZona Can Carbonell - Caldes de Malavella\nSuperficie solar 924\tm2\nSuperfície útil 63\tm2\nDescripció CALDES.CAT T'ofereix casa a venda a la urbanització Can Carbonell de Caldes de Malavella.\nEsta situada just a l'entrada de la urbanització que comunica amb la C-35 o bé AP-7.\nLa casa consta de una sola planta , menjador amb llar de foc, cuina amb sortida al pati, un bany, tres habitacions una doble amb armari encastrat i dues individuals amb armaris encastrats.\nAl exterior trobem un pati amb molt de encant , zona de barbacoa i piscina propia.\nCaldes.cat Som, una Empresa de serveis amb més de 20 anys de experiència i preparada per satisfer les vostres necessitats en el sector immobiliari, en l'assessorament laboral, fiscal i comptable i en l'àmbit jurídic.\nCalle de sota


Les paraules que va dir Ramos amb el Madrid que ara el delaten\n"Mai no marxaria a cap equip que pogués ser rival del Madrid", va dir el 2019\nEl Reial Madrid ha estat un dels grans damnificats de la repetició del sorteig dels vuitens de final de la UEFA Champions League. Un error, el qual encara no ha quedat clar si ha estat humà o de software, ha obligat a desfer els primers emparellaments que havien quedat establerts i a tornar a començar el sorteig de zero. Els blancs, que en primera instància els havia tocat l’assequible Benfica de Lisboa, han passat a haver de jugar contra el París Saint-Germain (PSG), un dels aspirants a endur-se el trofeu.\nA més a més, el xoc contra el PSG també suposarà el retrobament del Reial Madrid amb el seu excapità, Sergio Ramos, la temporada següent de la marxa de l’andalús a França. De moment ha estat de pega amb les lesions i només ha pogut disputar un partit amb la samarreta del conjunt parisenc, però de cara al mes de febrer, quan es jugui aquesta eliminatòria, el central de Camas ja podria estar recuperat i això suposaria un moment dolorós per al madridisme, que veuria com un dels seus grans ídols s’enfronta a ells.\nAra bé, segons unes paraules que va pronunciar el mateix Ramos ara fa dos anys, aquest fet no s’hauria d’haver donat mai. L’aleshores capità del Reial Madrid va assegurar el 2019 que ell mai “marxaria a un equip que es pogués enfrontar al Madrid”. Ara, l’hemeroteca cau com una llosa sobre els merengues, que veuen com aquella promesa de l’andalús ha quedat en paper mullat, ja que pràcticament en la primera ocasió en què els blancs s’han pogut creuar amb el PSG, la sort ha volgut que existís aquest emparellament. A més a més, la ració de morbo és gairebé triple, ja que Leo Messi també tornarà al seu jardí, el Santiago Bernabéu, i Kylian Mbappé jugarà contra el que hauria de ser el seu equip la temporada vinent.\nFutbol París Saint-Germain PSG Reial Madrid Sergio Ramos Sorteig UEFA Champions League\nLa repetició del sorteig de la Champions condemna el Madrid\nEls blancs han passat d'enfrontar-se al Benfica a fer-ho amb el PSG\nEl sorteig de l’Europa League no té pietat del Barça\nEls blaugranes s'enfrontaran al Nàpols, el rival més difícil que els podia tocar\nbs desembre 14, 2021 | 09:27


Publicacions El Centre d’Art la Panera des de la seva fundació, manté una línia editorial important caracteritzada per la publicació dels diferents catàlegs d’exposicions i altres publicacions més teòriques o de pensament amb la finalitat de reflexionar sobre la situació de l’art contemporani tant a nivell nacional com internacional. Totes les nostres publicacions es poden comprar enviant un correu electrònic a documentaciolapanera@paeria.cat o directament al Centre. http://www.lapanera.cat/ca/documentacio-i-publicacions/publicacions http://www.lapanera.cat/logo.png\nJosune Urrutia. Compendio colectivo sobre cáncer\nAmb aquest llibre, acaba el procés iniciat el 2018 quan vaig ser convidada a participar com a artista en el marc de el projecte Radiació +++ liderat per Centre d'Art La Panera a Lleida i amb el suport de la Fundació Carasso. Partint d' Breu diccionari enciclopèdic il·lustrat de MI càncer, Convidem a participar a la comunitat hospitalària -pacients, familiars, amics, metges i personal sanitari- a compartir experiències i coneixements sobre càncer amb la idea de crear un compendi col·lectiu que faci visible aspectes derivats de la malaltia i el seu tractament. Els tallers participatius es van realitzar a la sala d'espera de l'hospital i al Centre d'Art la Panera, en què van participar 92 persones. El llibre, recullen 222 entrades i 323 accepcions. De les quals 154 corresponen a el personal sanitari de Servei d'Oncologia Radioteràpica de l'HO Arnau de Vilanova, 100 a les i els pacients, 63 a familiars i 17 a altres persones.\nEt pot interessar la entrada de l'Blog que parla de el procés .\nDescarrega't la publicació en PDF\nGlaskultur. Què va passar amb la transparència?\nIdiomes Castellà, català, eukera i anglès\nFotografies 32 blanc i negre / 117 color\nMides 17 x 27 cm\nCoproducció con Koldo Mitxelena, San Sebastián\nNatures Silencioses. Col·lecció Ordóñez Falcón de Fotografia\nAquest projecte expositiu es basa en una selecció d’obres de la col·lecció Ordóñez- Falcón de Fotografía per analitzar la recepció i el desenvolupament d’un dels gèneres tradicionals de la història de la pintura, com és la natura morta. L’arc temporal en què se situa el projecte va des dels inicis de la fotografia fins a l’actualitat. Les primeres natures mortes, considerades com a gènere pictòric, daten de començament del segle XVII i, cap al 1660, l’Acadèmia Francesa ja introdueix aquesta temàtica en els seus debats artístics. Ara bé, no hem d’oblidar que, durant l’època romana, ja existia una categoria pictòrica similar a allò que més tard s’anomenaria natura morta i que ells citaven amb el nom de xenia, com ens recorden Filòstrat, Plini, Plató i Vitrubi. Com diu Norman Bryson, “els artistes anomenen xenia les pintures que representen coses enviades als invitats. Les figues, la mel, la cistella de cireres, la llet i els formatges (...) són aliments perquè els invitats se’ls preparin ells mateixos, com a part de la cerimònia amb què s’acull l’estranger (xenios) a l’oikos o casa”. Des d’aquell moment la pintura que representa composicions basant-se en éssers inanimats, com ara animals morts, vegetals i objectes d’índole molt diversa, s’anirà prodigant al llarg dels segles, fins arribar a l’actualitat en la qual, per la selecció d’imatges mostrada en aquest projecte, veiem com continua essent un tema d’absoluta contemporaneïtat. A través de les diferents èpoques s’ha pogut analitzar com aquest gènere ha anat acompanyat de nombroses interpretacions, les quals han fet possible que la natura morta sigui vista com un acte de pensament que es tradueix en una al·lusió al pas del temps, a la mort, al rebuig de les condicions de vida terrenal (com són les vanitas), als excessos de la vida, a l’opulència i/o a l’escassetat i a la condició social, i fins i tot política, que planteja.\nFotografies 88 blanc i negre / 32 color\nMides 18.5 x 24.5 cm\nAutors dels textos: Antoni Jové, Víctor Molina, Glòria Picazo, François Quintín, Àngel Quintana, Francisco Ruiz de Infante\nArtistes participants: Francisco Ruiz de Infante, Pedro Mora, Christian Sebille, Joan Leandre, Donna Conlon, Colectivo BUNKE, Santiago Cirugeda, Marta Petit, Tobias Bernstrup, Edwina Höel\nL’objectiu dels mitjans de comunicació de massa (moda, publicitat ...) és despertar un desig que es canalitzi cap al consum, però no cap a la satisfacció del desig en si mateix. Així, el que es difon preferentment és un tipus d’imatges de bellesa estereotipada, que no respon a la realitat del cos, de la persona o del desig. Jean Genet ens parla de l’existència en tota persona d’alguna cosa interior, secreta i íntima, el que ell anomena la ferida secreta. Aquest concepte oposa a la despersonalització del cos i del desig la recuperació d’alguna cosa intensament pròpia, que explicaria el misteri de l’atracció, la seva irracionalitat. Com es veu, Beautiful People (i la ferida secreta) és una exposició sobre la bellesa, el cos, el desig i la capacitat de seducció. I, molt especialment, de la seva representació.\nIdiomes francès, anglès, alemany, holandès, català i castellà\nFotografies 22 color /28 blanc i negre\nMides 17.5 x 25 cm\n6a Biennal d’art Leandre Cristòfol\nDeu anys després de la primera edició de la Biennal d’Art Leandre Cristòfol, enguany arribem a la seva sisena edició. Gràcies a la continuïtat d’aquesta manifestació, hem aconseguit reunir una important i àmplia col·lecció d’art contemporani, que esperem seguir incrementant amb aquesta nova edició. Tot seguint la línia iniciada l’any 1997, la Biennal reuneix una sèrie d’artistes catalans i espanyols per tal d’oferir un panorama diversificat de la situació de les arts visuals al nostre país i amb la voluntat de seguir mostrant treballs que han escollit moure’s en zones frontereres entre l’art, l’arquitectura i el disseny. Així mateix, hi haurà un important apartat dedicat als llibres d’artista i publicacions especials i una secció que reunirà una àmplia selecció de postals realitzades per artistes.\nFotografies 32 color


Wikiloc - Picamoixons - Corriols per la Serra de Miramar trail - Picamoíxons, Catalunya (España)- GPS track\nMountain biking (Best Mountain biking trails in Spain → Catalonia → Picamoíxons )\nPicamoixons - Corriols per la Serra de Miramar\n2,705 359 0\nPICAMOIXONS - Serra de les Guixeres - Puigcabrer - Torre de'n Petrol (Hiking)\n150526 100 Cims.ALT CAMP. 'Puigcabrer ( Torre d'en Petrol )'. Recorregut per Picamoixons-La Riba-Fontscaldes-Picamoixons (Hiking)\n101031 SERRA MIRAMAR. Pujada al PuigCabre (Torre del Petrol) des de Picamoixons ( només anada ). (Walking)\nPuigcabrer ( 100 Cims) des de Picamoixons (Hiking)\nBarber All rights reserved\nnear Picamoíxons, Catalunya (España)\nricardsantacreu Feb 15, 2012\nem podries dir si la ruta passa per alguna zona privada? com es el cas de les rutes de la Pica, o passa únicament per pistes i sender de lliure accés.\nBarber Feb 17, 2012\nFa més d’un any que vam fer aquesta ruta i a més l’hem fet de tantes formes diferents que no et sabria respondre la pregunta. El que si et puc dir,és que nosaltres no la vam fer el dia de la marxa i no varem tenir cap problema.\nHi, found this interesting trail: Picamoixons - Corriols per la Serra de Miramar https://www.wikiloc.com/mountain-biking-trails/picamoixons-corriols-per-la-serra-de-miramar-1288071 Regards, Wikiloc - GPS trails and waypoints of the World


Els rebels del Txad assetgen D'jamena i amenacen de fer caure el Govern\n15 maig 2021 10:33\nDeu espanyols estan atrapats a la capital, mentre EUA i Europa inicien l'evacuació\nEuropa Press | 03 febrer 2008\nImatge d'arxiu de dos soldats de l'Exèrcit txadià a la frontera amb Sudan.\nEls rebels de la república del Txad llançaren ahir una ofensiva ràpida i eficaç sobre la capital del país, D'jamena, que aconseguí arribar al centre neuràlgic del Govern, el Palau Presidencial, on les forces lleials a l'Executiu del president Idriss Deby tracten d'evitar l'assalt.\nMentre les nacions europees i els Estats Units ultimen l'evacuació dels seus ciutadans del país, l'ONG Intermón Oxfam informà que almenys onze espanyols estan atrapats a Txad, a causa que els intensos combats han dificultat el seu trasllat en vehicles blindats francesos. L'ofensiva del Front Popular del Txad va sorprendre els ciutadans de D'jamena igual que les forces del Govern per la seva rapidesa i contundència.\nEncara que els xocs entre lleials i opositors s'han succeït en les darreres setmanes en diferents punts del país, no s'esperava que la guerrilla aconseguís superar l'Exèrcit i arribar al centre de la capital en poques hores, ja que els sons del combat podien sentir-se al matí a 30 quilòmetres de la ciutat.\nMentre el parador del president era completament desconegut, la ràdio i la televisió estatal suspenien les seves emissions, segons informacions d''Al Jazeera. Els efectius de l'Exèrcit s'apostaren al Palau Presidencial, el Ministeri de Defensa i la ràdio estatal, per defensar els edificis dels gairebé 300 vehicles rebels que atacaren la capital.\nEls mateixos milicians asseguraren que Deby, en el poder per un cop d'Estat des de 1990 i reelegit en tres ocasions a les urnes, pot ser dins del Palau Presidencial. Tot apunta que Deby està atrinxerat allà, negociant amb el Govern francès perquè el treguin del país, segons informà una font anònima des de D'jamena.\nEncara es desconeix el nombre de possibles víctimes dels combats, encara que tot sembla indicar que els rebels, que utilitzaven camionetes equipades amb metralladores pesades, varen trobar poca resistència.