Ajankohtaiset | FP-tuotteet\nEtsimme projektimyyntitiimiimme aktiivista ja oma-aloitteista aluemyyntipäällikköä tukemaan FP-Tuotteet Oy:n kasvutarinaa.\nWe want to significantly increase the export of our company’s products in the Nordic markets as well as within selected Central European markets.\nSkyfold-seinä kääntää tilan jakamisen pystysuuntaan\nKattoon taittuva Skyfold-seinä antaa ensimmäistä kertaa Suomessa mahdollisuuden uudenlaiseen, vertikaaliseen tilanjakamiseen ja tilojen suunnitteluun.\nOlemme laajentaneet BIM-kirjastoamme kattamaan yhä laajemman valikoiman tuotteistamme. Uusimpina paljeovien ja murtosuojarullainten BIM-mallit, jotka ovat käytössäsi Revitin lisäksi myös Archicad-ohjelmassa.\nElokuussa 2020 asiakkailleen auennut Hippoksen päiväkoti on monella tapaa hyvä esimerkki muuntojoustavasta rakennuksesta. Uusi päiväkoti rakennettiin vanhan, jo puretun päiväkodin kaavan mukaisesti samalle tontille\nPohjois-Karjalan keskussairaalan uuteen rakennukseen, J2-laajennukseen valitut tilanjakoratkaisut haluttiin suunnitteluvaiheessa vaihtaa mahdollisimman käyttäjälähtöisiksi.\nTukevat murtosuojarullaimet ja turvakalterit soveltuvat esimerkiksi liikekeskuksiin, apteekkeihin, alkoholinmyyntipisteisiin ja vastaaviin tiloihin, jotka halutaan suojata murtautumiselta ja ilkivallanteoilta.\nFP-Tuotteet palvelee poikkeustilanteessakin\nHuolimatta vallitsevasta korona-tilanteesta, pyrimme varmistamaan toimintamme jatkuvuuden mahdollisimman häiriöttä.\nTyhjä tila on muuntojoustavaa suunnittelua tekevälle arkkitehdille suuri mahdollisuus. Suunnittelun tavoitteena on usein erilaisiin tarpeisiin mukautuva ja loppukäyttäjän kannalta toimivin tila.\n350 oppilaan Vuoksenniskan koulukeskus Imatralla otettiin käyttöön elokuussa 2019. Rakennuksessa on kaikkiaan 3600 neliötä.\nFP-Tuotteet on tuonut markkinoille uuden työkalun, jonka avulla muuntojoustavien tilojen suunnittelu on entistä helpompaa.\nLasiliukuovien, lasiseinien ja siirtoseinien kysyntä kasvaa koko ajan. Myös perinteisillä tilanjakotuotteilla on mahdollista saada erilaisiin tiloihin monipuolisuutta ja käyttömukavuutta.\nOlemme omistautuneet suomalaisen rakentamisen laadun parantamiselle. Suunnittelemme ja toteutamme toimivia tilaratkaisuja, jotka ovat viihtyisiä, turvallisia ja pitkään käytössä kestäviä.\nHelsingin Kalasatamassa sijaitsevan kauppakeskus Redin liiketiloissa olevia murtosuojarullaimia avataan ja suljetaan päivittäin, joten niiden pitää toimia helposti ja huomaamattomasti.\nKiitos palautteestasi, vastaamme yhteydenottoihisi jatkossa nopeammin\nToteutimme toukokuussa 2018 asiakastutkimuksen, koska halusimme kartoittaa asiakkaidemme tuntemuksia toiminnastamme ja tuotteistamme. Keräsimme myös palautetta siitä, mitä voisimme tehdä paremmin.\nLahden ammattikorkeakoulun (LAMK) uusi kampushanke valmistui Niemen kaupunginosaan Iskun vanhaan pääkonttoriin. Suunnittelun lähtökohtana oli erityisesti tilojen muuntojoustavuus ja monikäyttöisyys, jolla varmistettiin, että tilat ovat aina, käyttäjistä riippumatta, oikeanlaiset ja oikeankokoiset.\nHaluamme varmistaa, että asiakkaillamme on markkinoiden laadukkaimmat siirtoseinät käytössään. Siksi myymme omien tilanjakoratkaisuidemme lisäksi myös muita tilaa tekeviä tuotteita. Winab on toiminnassaan erikoistunut yksinomaan siirto- ja taittoseiniin.\nTeemme tiloistasi toimivia\nTilan pitää aina vastata myös asiakkaan liiketoiminnan tarpeisiin. Siksi FP-Tuotteet on yhä enenevässä määrin asiakkaan pitkäaikainen kumppanina, joka ymmärtää asiakkaansa yritystoiminnan haasteet. Sieltä löytyy se yhteinen kehittämisen kohde, josta syntyy aitoa arvoa asiakkaillemme. Tehtävämme on auttaa ja tukea asiakastamme hänen liiketoiminnassaan.


voi v...n korona | Keskustelu | Kaksplus\nsaa nähdä miten mun kylpyläreissun käy. tuleeko taas jotkut rajoitukset, jotka estää menemästä. tai sit itsestä alkaa tuntua, ettei uskallakkaan mennä\nUnohtaisin kylpyläreissut. Vuoden kuluttua sit katsot mikä on koronatilanne.\nTässä tilanteessa kantsis unohtaa kaikenlaiset matkustelut. Kattoo sitten ensi vuonna.\nMä en menis. En ole tänä kesänä mennyt maauimalaankaan. Meressä olen kyllä uinut.\nMä en tajua ihmisiä jotka ei millään voi olla reissaamatta, pakko päästä, hirveä ulina ja valitus jos yhden vuoden reissut täytyy jättää väliin.\nTämä! Miten voi olla NIIN vaikeeta jättää yksi vuosi välistä?\nsanoin että on varattu ja menen jos se on turvallista, mutta jos siihen tuntuu sisältyvän riski, niin sitten pysyn kotona\nkaikkeen matkusteluun ja vilkkailla julkisilla paikoilla olemiseeen sisältyy riski.\nsepä se, kyllä mietityttää. onneksi on aikaa kolme kuukautta miettiä\nSeuraavien 3 kk aikana saat todeta, että korona leviää vauhdilla meilläkin, kun vastuuntunnottomat juntit ei välitä koronariskeistä ollenkaan, matkustelevat ja kohtaavat ihmisiä kuten ennen pandemiaa.\nNäin on ja juhlitaan ulkona ja puistoissa kuin viimeistä päivää, porukkaa on tosi paljon ja liki toisiaan.\nMe lähdimme huoletta Espanjaan reissuun. 4 vk takana kohta. Sit syksyllä olis pari kylpyläreissua Suomessa. Turhaan pelkäätte. Tulee jos on tullakseen mutta aika epätodennäköseltä tosiaan näyttää jos ei hakemalla lähde hakemaan.\nSillälailla, teette tekin ollimuuraiset\nTuo itsekäs ja vastuuntunnoton tyyppi tuli sieltä korona-alueelta, meni pikkukaupungissa ravintolaan. Sairastui siis itse, ja aiheutti paikan sulkemisen ainakin pariksi viikoksi, ja ISOT TAPPIOT yrittäjälle ja työntekijöille. Tuosta öykkäristä oli juttu iltapvlehdissä\nNo itse olette hakemalla hakemassa. Varsinaisia Itsekkäitä pskiaisia.\nNo ei kyllä tullu ihan ensimmäiseksi mielee änkeytyä täyteen ravintolaan syömään tai ylipäätänsä muuttaa omaa käyttäytymistää sen enempää kuin täälläkään. Tuntuu että Suomessa noita koronapommeja on enemmän kuin täällä.\njuuri näin mä epäilen tässä käyvän. onneksi noita ei tarvii maksaa ennen kuin sitten kun menee\nja ettekös te juuri ole siellä sitä hakemassa\nnän mä kans luulen täss käyvän\nKuulutko itse johonkin riskiryhmään? Kaikkialtahan sen koronan voi saada, myös siitä lähiruokakaupasta. Kaikki paikat, johon kokoontuu ihmisiä, on potentiaalisia paikkoja, josta sen voi saada.\nMutta jos uskot selviäväsi koronasta, jos sen saat, ja sinulla on mahdollisuus olla vaikka juurikin omaehtoisessa karanteenissa reissun jälkeen, niin silloinhan tartutat vain itsesi. Kannattaa silmäillä oman paikkakunnan ja kohdepaikkakunnan tilastoja vielä lähemmin.\nJa järjen käytön pitäisi olla sallittua. Jos on juuri käynyt jossain koronamaassa, koronapaikassa.. niin onko järkevää tai edes asiallista mennä paikkaan, jossa on muita ihmisiä?\nMinun mielestäni ei kannata panikoida liikaa ja jäädä vaikkapa kotia menemättä mihinkään menoihin, kun suunnittelee kulkemisensa ja asiointinsa järkevästi.\ntämäpä just että kun osaa sitä järkeä käyttää niin ei pitäisi olla syytä panikoitiin.\nEi harrasteta väkijoukkoja eikä turistikohteita. Ravintoloissa on käyty mutta niissä ollut vain kokki ja tarjoilija. Älyttömän hiljaista ja siksi tänne uskalsikin tulla. Ainoat paikat missä oikeastaan voisi tartunnan saada on paluulento Suomeen, kun sillä matkallla kuiteski istutaan aika tiiviisti pitkän aikaa samassa tilassa. Jos tarttuu niin sitten tarttuu. Oma auto on kentällä vastassa ja maanantaina alkaa molemmilla työt niin eipä ehdi ees missään käydäkkään.\nKoronavirusta ei tietenkään olisi ikinä ollut jos ihminen ei kasvattaisi eläimiä ravinnoksi https://www.youtube.com/watch?v=TPpoJGYlW54\nosaan kyllä pysyä pois jos siltä näyttää. enemmäkin tässä on kyse harmistuksesta, kun ei ole ollut rahaa lähtee mihinkään eron jälkeen ja nyt kun sitä hieman olis, että voi muutaman päivän kylpylässä olla, niin kenties ei sitten pääsekkään.\nNäinpä. On täysin mahdotonta sulkea maailmaa täysin, mut onko täysin mahdotonta elää järkevästi? Hyvää loppulomaa ja käsidesistä syksyä\nVoitaisko keksiä sulle hyvä plään bee? Jos et pääse kylpylään, olisko joku hyvä korvaava rentoutusjuttu?\njoo, on mulla onneks muutakin mitä voi tehdä, jos ei reissun pääse. mulla on niin monen moista askaretta, että tarviisin muutenkin vuorokauteen lisää tunteja. nut kun voi rauhassa itseäni toteuttaa


Yle-ykkönen nyt kertoi Ruotsin mellakoista, mutta ei sanonut muslimien olleen - Maahanmuutto - Suomi24 Keskustelut\nYle-ykkönen nyt kertoi Ruotsin mellakoista, mutta ei sanonut muslimien olleen\nasialla(taas kerran), vaan selitti tanskalaisesta äärioikeistolaisesta, eli pisti Paludanin syyksi. Mutta Paludan ei edes käynyt Linköpingissä, Norrköpingissä eikä Örebrossa, silti muslimit mellakoi noissa kaupungeissa kuin hullut.\nPitkäperjantain iltana Örebrossa oli meneillään suuria mellakoita. Satoja muslimeita oli kerääntynyt kaupungin keskustaan. 4-5 poliisia ja yksi sivullinen oli viety sairaalaan. Poliisiautoja tulessa.\nEihän muslimit tarvitse mitään oikeita syitä riehumiselleen, joku keksitty juttukin riittää. Kynnys käyttää väkivaltaa on olematon, mutta serkkuavioliitoista johtuva paha sisäsiittoisuus tekee hallaa geeniperimälle.\nKeskittymiskyvyn puute ja tunteiden hallitsemattomuus johtaa yleensä epäsosiaaliseen käytökseen. Heikot sosiaaliset taidot, koulunkäyntivaikeudet, työnsaannin vaikeudet jne.\nKuka nyt vale yle.ä enään seuraa.\nHirveetä hävitystä keharit saavat aikaan, eivät kunnioita edes poliisia vaan pöllivät niiden autot ja kamat ja pahoinpitelevöt niitä:\nHyvää videokuvaa on tapahtumista saatavilla.\nKuinkas mgee haluaa nyt puolustella muslimien riehuntaa.\nEi se koskaan tule kommentoimaan näitä juttuja, ei sillä ole asiasta edes omaa mielipidettä, tätäkin asiaa pitäisi kysyä professori Hameen-Anttilalta, joka on Islam asiantuntija, joka tosin taitaa olla sitä mieltä, että vallan mainio uskonto, ei mitään ongelmia, naisten asema on loistava, ja kaikki uskonnothan ovat yhtä hyviä, Islam on tosin niistä se paras.\nTäytyy olla varsinainen umpi-idiootti, jos pienen esineen poltto saa aiheuttamaan suurta vahinkoa muulle omaisuudelle, puhumattakaan vaaraa tai vahinkoa ihmisille (poliisit).\nKertoo paitsi lahosta päästä, myös tosi vinoutuneesta koulutuksesta.\nMaailmassa on paljon huonokäytöksisiä ihmisiä. Jos me kaikki käyttäytyisimme kuin pikkukakarat, ei muuta ehdittäisikään kuin suitsia toreilla älämölöä. Aikamoista öyhötystä, eikö vain?\nJoo, no uskonnon nimissä tehdään paljon hullumpiakin asioita, kuten poltellaan noitia.\nKristityt kestää kritiikkiä, sen takia kristinusko on niin monia reformeja kokenutkin, Islam taas ei yhtä ainuttakaan.\nJos jokin asia ei kestä kritiikkiä, siinä täytyy olla jotain mätää.\nTanskalainen äärioikeistolainen Rasmus Paludan järjesti manifestaatiot, joihin sisältyi Koraani polttaminen. Häntä en ymmärrä, muslimien suuttumuksen ymmärrän, mutta heidän väkivaltaa en hyväksy.\nKyse onkin aivan jostain muusta, ongelmat ovat syvällä epäonnistuneessa integraatiossa, joka lienee lähes mahdoton asia, jos muslimipopulaatio kasvaa vähänkin suuremmaksi, eivät vaan kerta kaikkiaan halua olla samanlaisia, kuin ns. vääräuskoiset, usein heikko koulutuskin, ei mahdollisuutta parempaan elämään, kohtalona rupunen lähiö, ylpeämpi alkaa kapinoimaan yhteiskuntaa vastaan, ja uskonto vielä antaa siihen hyvän tekosyyn.\nKyse on muslimien sopeutumishaluttomuudesta.\nUskonto on vain tekosyy mellakoille. Ruotsissa mellakoivat räkänokat lapset ja teinit, joita poliisikaan kehtaa pamputtaa kunnolla.\nSitä saa kun moisia jäte yksilöitä ottaa elätettäviksi tulos on tuo.\nKoraanin polttaminen ei oikeuta väkivaltaan! Jokainen saa polttaa omia tavaroitaan. Bussien ja muiden liikennevälineiden polttaminen sekä kivien heittely ym. on syvästi tuomittavaa. Kyseessä on yhteiskuntarauhan rikkova kapina, josta kovat tuomiot on langetettava.\nMoktar Gupta ei ota kantaa?\nNyt koulukin on Mälmössä tulessa sanoo uutiset ampparit\nEi nuo koulua mihinkään tarvi. Siellä ei käydä kuin häiriköimässä.\nHe tiesivät täysin, että ihmiset suuttuvat ja jotkut näistä suuttuvat todella paljon.\nOliko tämän äärioikeistolaisen järjestön teon syy jokin muu kuin aiheuttaa mellakoita?\nSilloin ku puhutaan koraanista ja maahanmuuttajista ei tarvitse\nRuotsissa kysellään ketä nämä mellakoitsijat ovat.\nMitähän tapahtuisi Suomessa, jos joku yrittäisi tehdä saman täällä, mitä tämä tanskalainen mies teki Ruotsissa.


prrkleen tulli heput.. | Overdrive.fi\nprrkleen tulli heput..\nKetju osiossa 'Yleistä rakentelusta', aloittaja sakke, 9.7.2008.\n..on maalanneet maali tussilla tulissa taka ikkunaan jotai merkintöjä.\neli kyseessä on siis avoauto.\nmillä saan maalit pois ettei takaikkuna himmene?\nmaalinpoisto aine ei hyvä\nbrake-cleaner ei hyvä\nsurma erkki, 9.7.2008\nJos se on oikeaa lasia, niin asetoni tai tinneri. Jos muovia niin vituiks män.. Hiomalla ja kiilottamalla. Vois lähteä kyllä, kun laittas ihan hienoa tahnaa myllytyskoneeseen ja sillä laskis.\nMitäs tulli sanoi tihutyöstään?\nai juu tussilla....no ei sitte\nVie sinne tulliin ja sano että poistakkee. Hittojako tuosta omaa ongelmaa ottamaan ku et ite sitä oo tehnä. Katot vaan viereltä että tulee samaan kuntoon ku mitä se oli ennen sotkemista.\njuu ikkuna on tosiaa muovia,eikä tunnuu lähtevän pois millään,mitä siihen uskaltaa laittaa.\ntulliin on vittumaista valittaa ku on amerikan puolella töhrineet sen\nNo niinpä tietennii. Minä heti että Suomen puolella juuttaat töhrineet vaan ei, ameriikan Joe vauhdissa.\nEntä jos hirmu varovasti hienolla paperilla (1500/2000) ja vedellä ottas ensin maalit pois ja sitten hiomatahnalla kiillottas?\nOletko varma että on muka tullin tekemiä?\nYleensä laseihin kirjaillaa lähtömaassa kontituskentällä noita numeroita ja merkintöjä että autot osuu oikeisiin kontteihin...\nOltiinkin nopeampia... Näin minäkin ymmärsin.\nEi välttämättä. Ei ainakaan muoviastioita tai akryylimuovisia raappoja oo sulattanut kun semmoisia oon maalinpoistohommissa käyttäny. Mut varovasti, jos päätät kokeilla, ja mä en ota vastuuta jos menee v...iks.\nJossain auto-ohjelmassa ne kihnutti corveten lasit "uusiksi", mutta mistä noin hienoja hiomapapereita saa?\nKaveri oli josku 14 vuotta sitten kiillottanut naarmuuntuneet tuulilasit ammattikoulussa jollain hiomalaikalla ja tuli kuin uudet, eli eiköhän tuo jotenkin onnistu?\neti jostain sellasta citrus tarranpoistospreitä, keltanen etiketti. se on jotain proainetta... luonnonmukaista sotkua. sillä lähti ainakin kaikki tarrat,liimat ja tussikynä kirjotukset koneiden kyljistä ym.\nItse löysin joku aika sit 2000 paperia ihan paikallisesta rautakaupasta. Jossain mielenhäiriössä varmaan ovat tilanneet. Yleensä loppuu siihen 1200 karkeuteen valikoima.\nMutta jos oikein varman päälle haluaa ottaa, niin tuommoinen firma kuin Plektra Trading Oy myy hiomatyynyjä, yhdeksänosainen sarja, karkeudet 1500 - 12 000. Tuolla setillä saa jo peilipintaa tarvittaessa, vielä kun jollain vahan tapaisella viimeistelee jos haluaa.\nMarko Nykänen, 9.7.2008\nKokeile ensin Akro-taikasientä (Mats & Matting Oy, www.akro.fi). Se on sieni jota kastetaan veteen ja sitten pyyhitään. On aika erikoinen sieni kaikenlaiseen puhdistamiseen. Ei ole mitään myrkkyjä eli voi puhdistaa vaikka ruokailuvälineitä...\nJossain Mobilistissakin oli verhoilua puhdistettu sillä ja kovasti kehuttiin.\nItsekkin oon kokeillu monenlaisiin pintoihin ja hyvin on toiminu. Voi hyvinkin toimia tuossakin, ei ainakaa korkealta putoa...\nHintakaan ei ole paha, perussieni maksaa noin 3-5 egee.\nNo ei sitä todellakaan kannata millään hioa.\nKokeileppas esimerkiksi takalasin (muovin), mittariston ym. muoviosien kiillotukseen ja puhdistukseen tarkoitettua "koala" tuotetta. Saa mm.TA-motorista Luulajasta.\nLe Mans, 9.7.2008\nKoita ensin vaikka valkotaulun puhdistus aineita.\nKokemuksesta voin sanoa että Esim. "Puhdistusvaahto valkotaulun Connect"\nlähtee taulusta myös nuo pysyvä tusseilla tuhritut\nKokeiluun joudut uhraamaan noin vitosen\nWurthin pro cleaner on aikas proo kamaa, se mandariinin tuoksuinen, mitä se aine nyt olikaan, kaikki muovit on sitä hyvin sietänyt mitä vaan olen keksinyt koittaa.\nJos hiomaan alkaa niin 1500 naarmua ei saa ihan helpolla pois, ei oikeen kakstonnisenkaan, syövät matskua liikaa, ei ainakaan ilman että joutuu myllyttään kovan pinnan kokonaan pois, en suosittele ja aivan mieletön homma.\nJollain klaseista tarranpoistoon tarkoitetulla terällä ensin maalikerrostuma pois, mielellään terästä kuluttaa kulmat "pyöreex" etteivät tee naarmuja.\nSitten hemmetin hienolla hionta/mattaustyynyllä tai karhunkielellä koittaisin jossei loput cleanerilla putsaamalla lähde ja myllyttäisin esim. 3M finish polishilla ja pehmeellä vaahtomuovilla ja lampaalla perään tai pelkällä lampaalla.\nVarovasti veden kanssa, jos lämpee liikaa tulee vituiksmän kylään.\nSaahan noita 2000 hiomapapereita vaikka mistä, esim motonet ja maalikaupat jos niitä on vailla.\nTosin kiilloitustahnat olis mun valinta, samalla vetää koko ikkunan kiiltäväks. Oletettavasti siinä muutenkin vanhoja naarmuja.


Artikkelit - Page 2 of 4 - Lustraatio.fi\nJatkamme dokumenttien julkaisua: Ilkka-Christian Björklund selostaa Pohjoismaista yhteistyötä Stasille\nKatso tarkempi kuva muistiosta\nDDR:n Helsingin suurlähetystön keskustelumuistio (15.3.1976) käsittelee SKDL:n kansanedustaja Ilkka-Christian Björklundin keskusteluja DDR:n edustuston lähetystöneuvos Hans Joachim Kahlmayerin ja lähetystösihteeri Peter Grimmin kanssa Pohjoismaiden neuvoston istunnosta, joka pidettiin 29.2.-4.3.1976.\nKahlmayer oli Stasin Helsingin resudentuuran päällikkö 1973-77, ”Werner Lange”, erityiskomennuksella ollut eversti (rekisterissä XV/2059/73). Myös hänen puolisonsa Christa oli vuodesta 1960 MfS:n eli Stasin palveluksessa (rekisterissä XV/1093/62). Viimeksi mainittu yleni myöhemmin kapteenin arvoon. Peter Grimm oli Stasin apulaispäällikkö, ”Münzer”.\nStasin aseman päälliköllä sai olla vain 3-4 huippukontaktia, joista Björklund oli mitä ilmeisimmin yksi tärkeimmistä, koska tilaisuudessa oli paikalla kaksi Stasin johtoupseeria. Björklund toimitti Pohjoismaiden neuvoston aineistoa ja selosti tyhjentävästi kokouksen annin. Vuonna 1992 hän kertoi itse Helsingin Sanomissa yhteydenpidostaan Kahlmayerin kanssa.\nGrimm yritti värvätä vuonna 1974 Helsingin Sanomien toimittajan, vaikka Stasilla oli Helsingissä periaatteessa värväyskielto. Tätä ei kuitenkaan aina noudatettu. Marraskuussa 1976 Kahlmayer isännöi Markus Wolfin salaista vierailua, joka liittyi kontaktien tapaamiseen. Stasin ulkomaanvakoilun päällikkö Wolf käytti vierailulla salnimeä Dr. Kurt Werner.\n16.11. käynnistettiin suomalaisen huippulähteen/kontaktin operaatio ”Mantel” (rekisterissä XV/4068/76). Mitrohinin arkistojen mukaan Jaakko Laakso teki töitä, ”oli palveluksessa” KGB:n Helsingin asemalla peitenimellä ”Jan” vuosina 1973-76. Tämän jälkeen tuli siirto ”toiseen residentuuraan”. Supon arkistossa on jälkiä Laakson tapaamisesta Kahlmayerin seuraajan, 2. sihteeri Klaus Detloffin, ”Papen” (rekisterissä XV/119/73) kanssa. ”Mantel” toimi vuoteen 1989.\nJuha Vikatmaa, remonttimiehet ja Tehtaankatu\n(Tekstin kirjoittaja Usko Kyykkä Jr. ei halua esiintyä oikealla nimellään)\nUrho Kekkonen jatkoi kolmatta presidenttikauttaan vuonna 1973 säädetyllä poikkeuslailla, jota olisi pidetty vielä pari vuotta aiemmin mahdottomana ajatuksena. Tarvittava 5/6:n määräenemmistö tuli Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajien enemmistön avulla. Kokoomuslaiset halusivat turvata kauppapoliittisen EEC-sopimuksen perustuslaillisen järjestyksen kustannuksella. Mielenmuutoksen ajoivat läpi puolueen nuoret ’remonttimiehet’, vuosien 1970 ja 1972 eduskuntavaalien voittajat. Heistä tunnetuimpia oli varsinaissuomalainen oikeustieteen apulaisprofessori Juha ’Juffe’ Vikatmaa, josta odotettiin puheenjohtaja Harri Holkerin haastajaa ja ministeriä, kunhan presidentti ja Neuvostoliitto huolisivat puolueen hallitukseen. Vikatmaan poliittinen tähdenlento sammui kuitenkin äkilliseen kuolemaan 2.12.1974. Hänen kohtalonsa on sodanjälkeisen Suomen poliittisen historian suurimpia mysteerejä. Mitä tapahtui ja miksei asiasta ole 40 vuoteen kirjoitettu avoimesti?\nMaanantaina 2.12.1974 Turussa oli nolla astetta koleaa ja “melkein pilvistä” (US 3.12.1974). Keskipäivän jälkeen radio alkoi soittaa surumusiikkia, sillä presidentin vaimo Sylvi Kekkonen oli kiidätetty sairaalaan kello 11.25 ja kuollut siellä tunnin kuluessa. Suru-uutinen täytti tiistain lehdet. Keskiviikon lehdissä myös Vikatmaan kerrottiin kuolleen kesämökillään Kustavissa “tiistain vastaisena yönä” (HS ja KU 4.12.1974) tai “tiistaita vasten yöllä” (US 4.12.1974). Eduskunnan puhemies Vieno Johannes Sukselaisen kertoi saaneensa tiedon jo tiistaiaamuna (KU 4.12.1974). Kuolinsyyn ja -paikan tutkimiseen ei näytä jääneen lainkaan valoisaa aikaa. Sanomalehdet toistivat lähes samoin sanoin virallisia tiedotuksia. Kokoomuksen pää-äänenkannattajassa julkaistiin Holkerin muistokirjoitus (US 4.12.1974) sekä kuolinilmoitus (US 8.12.1974), johon omaiset olivat liittäneet ruotsinkielisen runon “Juhan muistikirjasta” ja jonka mukaan vainaja siunataan hiljaisuudessa. Kuolinsyytä ei kerrottu suoraan, mutta aikalaiset osasivat lukea sen ilmaisusta “poismeno” (KU ja US 4.12.1974) sekä kommunistipuolueen pää-äänenkannattajan vihjailuista, joiden mukaan tapausta edelsi “ennen näkemättömän röykytyksen ja parjauksen saattamana” kokoomuksen oikeistosiiven “organisoima henkilökohtaisten hyökkäysten sarja” ja “laaja propaganda, jota Turun Sanomat auliisti tuki” (KU 4.12.1974). Vikatmaan sijaan eduskuntaan noussut Arto Lampinen kiisti olevansa “Vikatmaan manttelin perijä” (IS 4.12.1974).\nSamana kohtalokkaana maanantaina 2.12.1974 Anu Kaipaisen ja kahden muun kirjailijattaren kuva koristi Ilta-Sanomien artikkelia: “Kulttuurin vihollinen on yhteinen: TAANTUMUS”. Siinä selostettiin marxilaiskirjailijoiden edellisen päivän Kiilan seminaaria Helsingissä. Seuraavana vuonna Kaipainen julkaisi romaaninsa ”Naistentanssit”, jossa hän hyödynsi lukijakunnan uteliaisuutta kertomalla oman, kaunokirjallisesti muunnellun mutta erehtymättömästi Vikatmaahan viittaavan tulkintansa tämän elämästä ja kuolemasta. Kirjan päähenkilöitä on Elias Kyllönen, liberaali kokoomuslainen kansanedustaja, joka “edustaa nuorisoa, vaikka oli pitkälti yli sen iän” (s. 41) Kekkosen aikaan (s. 80) istuntokaudella (1972–1975), jolloin vahtimestarit kantoivat metelöivän kansanedustajan (Veikko Vennamon 28.5.1974) ulos salista (s. 52). Kirjailijatar on hyödyntänyt myös oman aviomiehensä, sosialidemokraattien kansanedustajan Osmo Kaipaisen kokemuksia samoilta istuntokausilta (1970–1975), jotka tämä jakoi Vikatmaan kanssa. Niinpä romaanihenkilö Kyllönen turhautuu rivikansanedustajan rooliin (käy valiokuntamatkoilla (s. 68), kärsii häirikköpuheluista (s. 215) ja juopottelee (s. 122 ja 261). Oikeassa elämässä kirjailijattaren kansanedustaja-aviomies tuomittiin rattijuoppoudesta 1973. Kaipaisten perhe-elämää heijastanee sekin, että aviomies tulee mustasukkaiseksi naistenlehden väittämästä “kansanedustajan rouvan salaisesta romanssista tuntemattoman miehen kanssa” (s. 216), lyö vaimoaan (s. 263) ja ottaa asumuseron (s. 281-284 ja 361). Kyllösten pariskunnalla on lapsi, toisin kuin Vikatmailla.\nKaipainen lainaa Kyllösen muistopuheena (s. 348-349) sanatarkkaan eduskunnan puhemiehen 3.12.1974 Vikatmaan muistolle pitämää puhetta, josta päivälehdet julkaisivat otteita seuraavana päivänä. Eduskunta oli hiljentynyt “niiden voimien edessä, joiden kohdalla hänen taipaleensa taittui.” Muutenkin Kaipaisen kuvaus Kyllösen itsemurhasta muistuttaa sitä, mitä Vikatmaan kuolemasta tiedettiin sanomalehdistä, mutta muut yksityiskohdat ovat pitkälti virheellisiä: “Niin sitten vain yhtenä päivänä Eliaksen mitta oli tullut täyteen. Hän oli mennyt saareen: se saari oli kuin sydän mustan virran sylissä, ui hyisenä, liikkumatta… Kukaan ei tiennyt mitä Elias oli siellä miettinyt ja tehnyt: kahvi oli keitetty kuin hän olisi juuri ollut aikeissa juoda siitä, viinipullo oli auki pöydällä, perustuslaki, kirjoituskone ja puhdas paperiarkki. Vain iltalehdet kärkkyivät sensaation makua. Ei siinä ollut mitään sensaatiota. Vastarannan asukkaat hänet sieltä löysivät ja toimittivat veneellä salmen yli.” (s. 351) Kaipaisen romaanissa Kyllönen oli ampunut itsensä ja kuoli ambulanssissa (s. 351-352 ja 357). Hän ajoittaa tapauksen kirkkaalle kevätpäivälle (s. 349 ja 355) ja kertoo Kyllösen ostaneen kesämökin vasta samana (edellisenä?) talvena (s. 351).\nTodellisuudessa, jos voimme luottaa hänen leskensä elämäkertaan, Risto Lindstedtin kirjoittamaan kirjaan “Eeva Kuuskoski – Ihmisten kanssa”, Vikatmaa kuitenkin hirttäytyi. Aviomies oli jäänyt aamulla kotiin Auraan. Myöhemmin päivällä avioparilla piti olla tapaaminen, mutta miestä ei näkynyt. Illalla sukulaismiehet – Juhan ja Eevan veljet – kävivät tarkistamassa kesämökiltä Kustavin saarelta ja löysivät Vikatmaan hirttäytyneenä. He soutivat ruumiin saarelta (Kaitaisten silta yhdisti Kustavin kunnan manner-Suomeen vasta vuodesta 1982). Leski kieltäytyi uskomasta tapahtunutta todeksi, eikä koskaan saanut “lopullista vastausta Juhan umpikujaan, sen pimeään ei löydy tietä.” (s. 83)\nItsemurha tapahtui siis Kaipaisen kertomuksesta poiketen synkimpään syysaikaan ja mökki oli hankittu viimeistään edellisenä kesänä, luultavasti paljon aiemmin (Kustavissa on Vikatmaa-niminen saari). Eivätkä iltapäivälehdet kirjoitelleet aiheesta. Ruumiin toivat saarelta veli ja lanko, eivätkä mitkään vastarannan miehet. Ambulanssia saati poliisia ei lesken kuvauksesta päätellen tarvittu, vaikka motiivi jäi arvoitukseksi. Vikatmaa, joka oli sentään kirjoittanut rikosoikeudellisen väitöskirjan ja poliittisia pamfletteja sekä pitänyt päivä- tai muistikirjaa, liittäen siihen runojakin, ei jättänyt minkäänlaista itsemurhaviestiä.\nTragiikkaa ja itsemurhan käsittämättömyyttä lisää se, että edellisenä vuonna avioituneet Vikatmaat olivat vastanaineita ja ainakin lesken mukaan syvästi rakastuneita. Nuorikko oli jopa raskaana – tytär syntyi kesäkuussa 1975, mutta kuoli kaulan ympärille kiertyneen napanuoran aiheuttamaan hapenpuutokseen (s. 83-84). On varsin ymmärrettävää, etteivät ihmiset sen jälkeen tungeksineet lesken ympärillä utelemassa tapahtumien kulkua ja perimmäisiä motiiveja. Tällainen hienotunteisuus on otollista aikaa huhuille ja myyteille. Vaikka Kaipaisella ei ilmeisestikään ollut tiedossaan yksityiskohtia Vikatmaan kuolemasta, hänen kuvauksensa on saattanut vaikuttaa mielikuviin, joita tämän ystävät ja puoluetoverit vähitellen muodostivat itsemurhan motiivista.\nPoliittisesta vainosta kirjoittivat ensimmäisinä äärivasemmistolaiset lehdet ja Kaipainen. Myöhemmin tästä hakivat selitystä kokoomuksenkin vasemmistosiiven edustajat. Lesken elämäkerta puuttuu Juha Vikatmaan pienoiselämäkerran internetiin kirjoittaneen Petri Nummivuoren lähdeluettelosta. Nummivuoren mukaan Vikatmaa “uhrasi mielenterveytensä politiikan alttarille”. Tämän käsityksensä Nummivuori perusti ilmeisesti Suomisen kuvaukseen: “Vikatmaan käytös oli ajoittain senlaatuista, että ystävät alkoivat huolestua hänen mielenterveydestään. Esimerkiksi Ilkka Suominen on erääseen Vikatmaan ja Holkerin keväälle 1973 ajoittuvaan yhteenottoon liittyen todennut, että se oli ”ensimmäinen oire Juffen sairaudesta”. Mikä Vikatmaata riivasi, sen läheisetkin tajusivat vasta myöhemmin havaitessaan, että tällä oli – kuten Kauko Holopainen on todennut – ”selviä vainoharhakohtauksia: KOP vetää kaikista naruista ja johtaa Kokoomusta, tai että Suopo ja KGB urkkivat hänen tekemisiään”.”\nNummivuoren lainaus on Holopaisen kirjasta (s. 129), mutta lähdettä ei mainita. Ennen ja jälkeen viitataan kuitenkin Suomiseen, joka oli ”jo poikkeuslakikahinoissa kyllästynyt Vikatmaahan” (s. 137). Muut läsnäolijat olivat Veikko Tavastila, apulaispuoluesihteeri Ville Koiranen ja Jouni Mykkänen. Holkeria soimasivat ja uhkailivat sittemmin myös Ilkka Kanerva ja muut Vikatmaan kannattajat (s. 134 ja 136), mutta Holopainen ei nähnyt siinä aihetta vihjailla heidänkin mielenterveydestään. ”Lehdissä alkoi näkyä juttuja Vikatmaan hermoromahduksesta EEC-kahinoissa”, kertoo Holopainen (s. 135), kyseisiä lehtiä nimeämättä.\nNummivuoren mukaan Vikatmaa valmistautui Holkerin syrjäyttämiseen seuraavan vuoden puoluekokouksessa, mutta alkoi kohdata myös vastustusta: “Varsinais-Suomen Kokoomuksen puheenjohtajana vuodesta 1972 toiminut Vikatmaa sai marraskuussa 1974 pidetyssä piirikokouksessa haastajakseen oikeusneuvosmies Kullervo Lapin. Kokous kesti peräti kuusi tuntia ja keskustelu lainehti ajoittain myrskyisänä. Vikatmaa selvisi kamppailusta voittajana äänin 132–98, vaikkei ollutkaan ”tuolloin parhaimmillaan, eikä aivan terve”, kuten Varsinais-Suomen Kokoomuksen historian kirjoittanut Tapani Kunttu asian ilmaisee.” Nummivuoren lainaus on Kuntun kirjasta (s. 65) ja kyseinen kokous pidettiin 24.11.1974.\nOn selvää, että poliitikoilla on jatkuvaa stressiä, vallanhimoa, huolta uudelleenvalinnastaan ja tarve vilkuilla kilpailijoita sivuillaan. Vikatmaa oli kuitenkin voittanut kaikki taistelunsa syksyllä 1974 ja hän olisi voinut luottavaisesti levätä joulun yli valmistautuakseen Holkerin kaatamiseen – ja ellei se olisi onnistunut, hänet olisi luultavimmin lepytelty varapuheenjohtajan paikalla. Ainoa petturi omissa joukoissa oli Suominen, joka olikin liittoutunut Holkerin kanssa ja jonka intresseissä oli selitellä tekoaan levittämällä huhua Vikatmaan mielenterveysongelmista. Niihin oli viitannut jo Reino Summanen kirjassaan 1983. Hän kertoo (s. 80), kuinka lokakuussa 1973 alettiin juorua, että “Vikatmaan mielenterveys oli EEC-taistoissa järkkynyt.” Vikatmaa näyttäisi myöntäneen käyneensä keskusteluja psykiatrin kanssa, mutta epäili vastustajansa Raimo Ilaskiven levittäneen huhua hermoromahduksesta Jaana-lehden kautta. Syyskuun lopulla 1973 Vikatmaa liittolaisineen oli syrjäyttänyt Ilaskiven eduskuntaryhmän puheenjohtajuudesta ja viikkoa myöhemmin Kekkonen oli hyökännyt Ilaskiven kimppuun nimimerkkikirjoituksessaan Suomen Kuvalehdessä. (s. 75). Summanen kertoo Vikatmaan ja Ilaskiven puolelle kääntyneen Holkerin saunaillan päättyneen “raivokkaaseen yhteenottoon” (s. 76), minkä jälkeen “Vikatmaa lepuutteli itseään Summassaaressa” (s. 76). Saarijärvellä oli jo tuolloin Summassaaren kylpylähotelli.\nElokuun alussa 1974 Vikatmaa oli vaatinut “kiivaaseen sävyyn” (s. 85) ystäviensä tukea haastaakseen Holkerin puoluekokouksessa. Nuorisopoliitikot – Kokoomuksen Nuorten Liiton (KNL) puheenjohtaja Ilkka Kanerva ja opiskelijajärjestö Tuhatkunnan puheenjohtaja Pekka Kivelä – sekä Jarmo Virmavirta olivat yhä Vikatmaan tukena, mutta KNL:n entinen puheenjohtaja Ilkka Suominen oli alkanut tukea Holkeria ja muutama muukin vanhempi poliitikko oli alkanut sopuilla. Se sai Vikatmaan tuntemaan itsensä yksinäiseksi. Summanen ei kuitenkaan dramatisoi valtataistelua, jossa Vikatmaalla oli yhä hyvät mahdollisuudet: “Kokonaan Vikatmaata ei kuitenkaan vielä ollut saatu nujerretuksi. Syyskuussa pidetyssä puoluevaltuuston kokouksessa hän sai runnotuksi läpi päätöksen kolmella äänellä, 21–18. Marraskuun lopulla pidetyssä valtuuston kokouksessa Vikatmaa sai painostuksen jälkeen muutoksen puolueen valtiosääntökannanottoon toteamalla, että se olisi loukkaus Kekkosta kohtaan. Syksyn kuluessa Vikatmaan kannatus oli alkanut horjua myös hänen omassa vaalipiirissään. Pitkän väittelyn jälkeen Vikatmaan onnistui pitää paikkansa piirin johdossa äänin 132–98.” (s. 87-88)\nMiksi Vikatmaan hermojen kiristymisestä, kiivaista tunteenpurkauksista ja lopulta vainoharhaisuudesta alettiin kertoa vasta vuosien viiveellä? Aikalaiset eivät näytä kiinnittäneen tällaiseen huomiota, vaan olivat poikkeuksetta yllättyneitä itsemurhasta. Vaikuttaa siltä, että lähinnä Suominen levitti kokoomuspiireihin tarkempaa tietoa motiivista. Mutta olivatko Vikatmaan käsitykset turvallisuuspoliisien mielenkiinnosta, jos hän tällaisia esitti, pelkkää vainoharhaa?\nSyksy 1974 ei suinkaan ollut Vikatmaan vaikeinta aikaa. Virmavirta kertoo kirjassaan 1992 Vikatmaan ajaneen jo 1972 “tiukasti poikkeuslakia, alkuun melkein yksin” (s. 196). Lopulta kokoomuksen 34 kansanedustajasta 19 oli äänestänyt poikkeuslain puolesta.\nVirmavirran mukaan Vikatmaa oli luonut kokoomuslaisten elintärkeinä pitämät suhteet Neuvostoliiton suurlähetystön ”kotiryssiin”: “Varsinaisesti suhteita Tehtaankadulle alkoi organisoida Juha Vikatmaa, jolla oli keskustelukumppanina Felix Karasev.” (s. 146) Virmavirran mukaan “Vikatmaa oli visionääri” (s. 119), mihin on helppo yhtyä, vaikkei olisikaan ollut samaa mieltä tämän politiikan kanssa. Vikatmaan strategia oli häikäisevän selkä: politiikkaan voi vaikuttaa parhaiten hallituksesta ja sinne päästäkseen piti olla hyvät suhteet Kekkoseen, tukemalla varauksetta tämän uudelleenvalintaa keinolla millä hyvänsä sekä ulkopolitiikkaa. Tie valtaan kulki Kremlin kautta ja 1970-luvun oloissa tämä tosiasia näytti ikuiselta. Vikatmaan johdolla kokoomus oli jo ylittänyt vaikeimmat aatteelliset kynnyksensä, vaikkei se tuonutkaan hänelle oitis pelkkiä ihailijoita.\nKesti 18 vuotta ennen kuin Summasenkin optimistinen näkemys Vikatmaan tulevaisuudennäkymistä vaihtui Kuntun ja Nummivuoren pessimismiin, jolla vihdoin yritetään selittää Vikatmaan itsemurha. Vikatmaalla oli sitä paitsi aina käytettävissään 1970-luvun sisäpolitiikan valttikortti, presidentin tuki, joka olisi varmistanut ministerinsalkun ja muita virkoja yli puolueen tahdon. Ja vaikka Vikatmaa oli intohimoinen poliitikko, hänellä oli turvanaan apulaisprofessorin virka ja hänen vaimonsa kantoi lasta – luulisi motiivia riittäneen poliittisiinkin haasteisiin, vastoinkäymisten uhasta huolimatta. Eiväthän kokoomuksen muut ”remonttimiehet” ja Paavo Väyrynenkään luovuttaneet, vaikka heidän yhteinen presidenttiehdokkaansa Ahti Karjalainen masentui ja alkoholisoitui.\nPresidentilläkin oli asiasta näkemyksensä, sillä hänen päiväkirjassaan oli jo 29.11.1974 kohdalla merkintä Vikatmaan kuolemasta, mutta päiväkirjat toimittanut Juhani Suomi on tuon merkinnän poistanut. Tiedämme vain Kekkosen surunvalittelukirjeen leskelle 9.12.1974: ”Tunsin miestänne varsin vähän, mutta tapasin hänet tänä syksynä mielenkiintoisessa keskusteluseurassa. Sain hänestä erittäin sympaattisen kuvan. Hän oli asiallinen ja rohkea mies, jolle sen tapaamisen perusteella ennustin merkittävää asemaa maan politiikassa.” – sinänsä huomionarvoinen kunnianosoitus presidentiltä, joka oli viikkoa aiemmin samana päivänä itsekin jäänyt leskeksi!\nVikatmaa oli Kekkosen suosiossa. Edellisellä tapaamisella 4.11.1974 Vikatmaa oli kertonut joidenkin kokoomusnuorten aikovan loikata Keskustapuolueeseen ja toisten jopa kommunisteihin (tämä ei ollut mielikuvitusta, vaan osittain toteutui 1970-luvun loppuun mennessä, mikä kuvaa oikeistopuolueen syvää ideologista identiteettikriisiä ja hajaannuksen tilaa), mihin Kekkonen oli vastannut, ettei suosittele Keskustapuoluetta, koska se on hyvin konservatiivinen puolue.\nJos Vikatmaa olisi saanut elää, hänet olisi varmasti nähty ministerinä viimeistään 1980-luvulla, jolloin hänen leskensä Eeva Kuuskoski-Vikatmaa (1983) sekä ehkä lähimmät seuraajansa Suominen (1987) ja Kanerva (1990) nousivat ministereiksi. Vikatmaa oli KNL:n ehdokas vähintään puolueen varapuheenjohtajistoon. Silloin hän olisi ollut Suomisen sijasta Holkerin seuraaja puheenjohtajana 1979. Jos Vikatmaa olisi voittanut Holkerin, hänestä olisi saattanut tulla kokoomuksen presidenttiehdokas 1982. Puolue olisi tosin kutistunut Ilaskiven ja muiden oikeistosiiven edustajien menetyksellä.\nMikä sai Vikatmaan lähtemään vaimonsa tietämättä kesämökilleen Kustaviin? Se ei voinut olla houkutteleva sää, tuskin myöskään järkytys presidentin vaimon kuolemasta ja neljän päivän päästä odotetun itsenäisyyspäivän vastaanoton peruuntumisesta. Äkillisessä mielenhäiriössä Vikatmaa tuskin olisi malttanut matkustaa autolla ja veneellä mökilleen asti. Jos itsemurha-ajatus yllätti vasta saarella, mikä sai hänet lähtemään sinne – kuvitteliko hän ehtivänsä takaisin vaimon kanssa sovittuun tapaamiseen?\nLöytyisikö kuolinpäivän sanomalehdistä mitään masentavaa uutista? Tuskin. Vikatmaa oli varmasti tietoinen edellisenä päivänä Jyväskylässä päättyneestä Tuhatkunnan kokouksesta, joka näyttäisi sujuneen hänelle mieluisasti: Vikatmaan oppipoika, 27-vuotias turkulainen valtiotieteen ylioppilas Jorma Saloniemi oli valittu yksimielisesti Tuhatkunnan uudeksi puheenjohtajaksi ja ehdottanut yhdistymistä toisen turkulaisen, Kanervan johtaman KNL:n kanssa (US 1.2.1974); Tuhatkunta esitti kokoomuksen varapuheenjohtajaksi Kanervaa ja puheenjohtajan Harri Holkerin aseman harkitsemista (US 2.12.1974).\nVastaus voi löytyä yllättävältä suunnalta – Neuvostoliiton suurlähetystön diplomaattien ja erityisesti turvallisuuspalvelu KGB:n asiamiesten, suomalaispoliitikkojen ”kotiryssien” muistelmista.\nTärkeimmät uudet lähteet 1980-luvun jälkeen ovat olleet KGB:n asiamiesten muistelmat. Aleksandr Gorbunov kertoo kirjassaan “Tehtaankatu 1” (Juva 1992) Vladimir Vladimirovin tunnustautuneen kokoomussuhteiden “isäksi” (s. 51): “Hän joutui raivaamaan monia esteitä, joista tärkein oli NKP:n Keskuskomitean omaksuma kova kanta. Toisin kuin NKP:n Keskuskomitean ‘matalaotsaiset’ kommunismin aatteen levittäjät Vladimirov kykeni samanaikaisesti hallitsemaan tavattoman suuren määrän näkökohtia ja näkemään kauas eteenpäin sekä laskemaan siirtoja kuin tietokone. Kun kysyin eräältä KGB-upseerilta, kuinka aivan alkuvaiheessa saatiin aikaan kontaktit vakavaa keskustelua varten Kansallisen kokoomuksen kanssa, hän vastasi, että Vladimirov oli tehnyt kaikkensa, jotta suomalainen osapuoli olisi tehnyt aloitteen.” (s. 51-53)\nViktor Vladimirovin muistelmat sisältävät hyvin vähän “intiimejä” anekdootteja, mutta näistä hämmästyttävin on Vladimirovin suhde Hetemäen pariskuntaan. Kun Kekkosen luottomies kokoomuksessa, teollisuusjohtaja Päiviö Hetemäki oli keväällä 1980 leikattavana, tämän Leila-vaimo tuli suoraan sairaalasta epätoivoisessa mielentilassa Vladimirovin kotiin hakemaan lohtua ja kertomaan “perhe-elämänsä koko tarinan” (s. 234). Yllättävää, ettei mieleen tullut läheisempiä omaisia tai perheystäviä.\nVladimirov kertoo tutustuneensa Hetemäen kautta Holkeriin vasta vuosien 1977 ja 1981 välillä (s. 237 ja 353), mutta hän oli vakuuttunut siitä, että Holkerista olisi tullut yhtä myötämielinen presidentti kuin Koivistostakin (s. 352-354).\nVladimirov kertoo, kuinka KGB:n miehet toisinaan sähläsivät kilpailemalla suojattiensa puolesta ja “myös eräät Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön edustajat”, joita hän ei halua nimetä, pilasivat Kekkosen välit Ahti Karjalaiseen (s. 363), minkä vuoksi KGB:n ulkomaantiedustelun päällikön sijainen Mihail Kotov “sai tehtäväkseen desavuoida” tapahtunut vuoteen 1976 mennessä (s. 364).\nYleensä Holkerin “kotiryssänä” oli kuitenkin Albert Akulov, joka muistelmissaan korosti Hetemäen ja puoluesihteeri Veikko Tavastilan roolia: ”Suurlähetystössä – saati luonnollisestikaan Moskovassa – eivät kaikki heti havainneet näitä rohkaisevia oireita kokoomuspuolueessa – eivätkä havaittuaan heti uskoneet niiden todellisuuteen, vilpittömyyteen, peruuttamattomuuteen. Olin tässä suhteessa edelläkävijä, aloin ennen muita tutkia kokoomuslaisten riveissä ilmennyttä kehitystä.” (s. 164)\nVladimirov ja Akulov olivat ensimmäisiä, jotka näkivät K-linjan epäonnistuvan Karjalaisen (saati Väyrysen) valitsemisessa Kekkosen seuraajaksi ja jotka vierasti vaihtoehtoa valita seuraaja SDP:stä. Gorbunovin mukaan Vladimirov olisi ilomielin halunnut, mutta ei voinut päästä eroon lähimmästä alaisestaan, joka nautti KGB:n johtajan Juri Andropovin tukea ja jonka kontakteihin kuului Kalevi Sorsa: “Kerrotaan, että KGB:n Helsingin osastossa Valentin Kosov kannatti alusta saakka ajatusta, että Kekkosen virasta vetäytymisen jälkeen alkaneessa presidenttikilvassa tuli tukea sosialidemokraattien ehdokasta Mauno Koivistoa.” (s. 66)\nMyös Holopainen on todennut (s. 97) Tavastilan olleen ”ensimmäinen kokoomuksen johdossa, joka oli saanut keskusteluyhteyden Tehtaankadulle. Jo 1960-luvulla syntyneet kontaktit olivat aluksi suorastaan valtiosalaisuuksia, jotta oikeisto ei olisi päässyt lyömään niillä puoluejohtoa.” Holopaisen mukaan (s. 98) ”Tavastila oli Holkerille tärkeä myös neuvostosuhteittensa vuoksi. Hän tutustui lähetysneuvos Albert Akulovin kanssa jo 1960-luvulla.”\nVikatmaasta on väitetty, että hän olisi ollut ensimmäisiä kokoomuslaisia, jotka vierailivat näkyvästi Neuvostoliiton suurlähetystössä Tehtaankadulla. Holopaisen mukaan (s. 95) ”Vikatmaa talloi puoluejohdon varpaille myös ryhtymällä käymään Tamminiemessä ja Tehtaankadulla ohi puoluejohdon. Vikatmaa oli ampaissut pörssilistojen kärkeen, kun hänet jo syksyllä 1971 nähtiin Tehtaankadun saleissa.” Kyse oli kuitenkin nimenomaan siitä, ettei Vikatmaa häpeillyt neuvostokontaktejaan. Ensimmäinen hän ei ollut, mutta mahtoiko hän itsekään tietää, kuinka hyvät suhteet Holkerilla ja Tavastilalla oli jo ennestään?\nFelix Karasev (oikeastaan Sutyrin) on kirjoittanut ehkä omaperäisimmän KGB-muistelmateoksen, jossa on muista poiketen runsaasti henkilökohtaisia kokemuksia ja mielipiteitä. Se paljastaa, että Karasevilla oli erityisen hyvät suhteet kokoomuslaisiin, joista ainoastaan Suominen vaikuttaa läheisemmältä perheystävältä kuin 12 vuotta nuorempi Vikatmaa, josta Karasev kertoo useammankin sivun edestä. Karasev kertoo heidän tutustuneen vasta kesällä 1973: “Ikäerosta huolimatta löysimme varsin nopeasti monia yhteisiä kiinnostuksen ja harrastuksen kohteita… Voi sanoa, ettei tainnut olla ainoatakaan hiukankaan kiinnostavaa aihetta, johon emme olisi kajonneet keskusteluissamme, jotka välistä venähtivät pitkälti yli puolenyön. Hänen avoimuutensa, näkemystensä ennakkoluulottomuus ja avarakatseisuus, hänen määrätietoisuutensa, nuorekas uhmakkuutensa, tarmokkuutensa ja tahdonvoimansa miellyttivät minua. Jo vuoden ystävyytemme jälkeen kävi ilmeiseksi myös eräs piirre – väsymys, pettyneisyys, uppoutuminen itseensä, hänen puheidensa minulle silloin käsittämätön piilomerkitys. Mutta ne olivat ikään kuin ohimeneviä ilmiöitä, epäluonteenomaisia hänelle, ne selittyivät tilapäisellä liikarasituksella ja hänen kokoomuslaisten poliittisten vastustajiensa raivokkailla hyökkäyksillä ja ahdisteluilla.” (s. 248-249)\nKarasev tuo esille Vikatmaan surumielisyyden, mutta hänkin myöntää sen epäluonteenomaiseksi piirteeksi. Koska Karasev piti yhteyttä muihinkin nuoriin kokoomuspoliitikkoihin, hän on itse saattanut levittää tätä selitystä, johon sittemmin muutkin ovat turvautuneet. Yleisesti kuitenkin läheisten mieliin oli jäänyt\nVikatmaan tarmokkuus, eikä kukaan pitänyt häntä itsetuhoisena.\nKarasevin mukaan “viitisen henkilöä” tuli tutuiksi Vikatmaan piiristä ja yksi oli hänen vaimonsa Eeva: “Koin heidät molemmat siihen aikaan erottamattomaksi pariksi ja sympaattisiksi ja minulle läheisiksi ihmisiksi.” (s. 249)\nVikatmaan kesämökki Kustavissa tuli Karaseville tutuksi ainakin kahdesta vierailusta: “Alkukesästä 1974 Juha kutsui minut kerran kalastamaan. Hänellä oli kesämökki pienessä saaressa Kustavissa. Vietimme siellä iltapäivän ja seuraavan aamupäivän. Meillä oli hyvä kalaonni, etenkin erään kallion läheisyydessä, jonne Juhan kertoman mukaan hänet päästi vain hänen ystävänsä, rajavartiomies, sillä se oli jo kiellettyä aluetta.” (s. 249)\nOlisikohan Vikatmaan mökki ollut Kustaviin kuuluvalla Susiluoto-nimisellä niemellä, jonka merivartioasema saattoi kiinnostaa Tehtaankadun väkeä muutenkin kuin haukien kalastamisen kannalta? Neljä vuosikymmentä myöhemmin Suomen lehdistö havahtui venäläisten intoon ostaa rantatontteja tällaisilta paikoilta.\nVikatmaan kesämökissä vietettynä iltana Karasev väittää tämän harkinneen politiikasta luopumista: “Hänen tavastaan sanoa se kuulsi väsymys ja pettymys.” (s. 249-250)\nKarasev myöntää tavanneensa Vikatmaan tämän kahden viimeisen elinviikon kuluessa: “Tapasimme viimeisen kerran vuoden 1974 marraskuun lopulla. Seurustelu sujui normaaliin tapaan, vain sillä erolla, että huolimatta Juhan yrityksestä olla reipas ja varma hänen väsymyksensä ja väliin jonkinlainen mietteliäisyytensä olivat entistäkin havaittavampia. Seuraavana aamuna vaimo kysyi minulta, olinko huomannut, kuinka surullinen vieraamme katse oli ollut. Häpeäkseni en ollut havainnut mitään epätavallista. Vasta myöhemmin, Juhan kuoleman jälkeen ja ehkäpä sen vaikutuksesta, minusta muistellessani tuntui, että hänen katseessaan oli ollut avunpyyntö. Mutta me emme auttaneet, emme kyenneet, emme ymmärtäneet, emme nähneet emmekä tunteneet onnettomuuden lähestyvän.” (s. 250)\nMissään muualla kirjassaan Karasev ei herkisty yhtä tunteelliseksi ja anteeksipyytäväksi kuin kertoessaan Vikatmaasta, joka siis surmasi itsensä 2.12.1974 – ehkä vain muutama päivä Karasevin vierailun jälkeen. Koska Karasevin vaimo näyttää emännöineen viimeistä tapaamista, se lienee ollut Helsingissä.\nKarasev myöntää tunteneensa vielä 1990-luvulla “syyllisyyttä siitä, etten ymmärtänyt ystävää enkä auttanut häntä” (s. 250). Karasevin ja Vikatmaan pariskunnat olivat sopineet menevänsä vielä “lähiaikoina” Turun teatteriin katsomaan venäläistä klassikkokomediaa “Vanja-eno”. Juha Vikatmaa oli luvannut ostaa liput, mutta ei soittanut “eikä soita enää milloinkaan. Hän selvitti tilinsä elämän kanssa tuolla samalla saarella ja samassa kesämökissä, jossa häneltä oli päässyt lausahdus politiikasta luopumisesta. Miksi hän luopui paitsi politiikasta myös elämästään? Miksi? Hän oli rohkea ja päättäväinen ihminen.” (s. 251)\nKarasev, joka tietenkin oli lukenut Kansan Uutisten vihjailut Vikatmaan itsemurhan syistä, vyöryttää syyllisyyttä Vikatmaan kokoomuslaisille vastustajille, jotka eivät “niinkään polemisoineet Juhaa vastaan kuin kostivat, kaihtamatta likaisia vihjailuja poliittisen vastustajansa psyyken sairaalloisuudesta. Lukiessani siihen aikaan noita sepustuksia muistin pakostakin Venäjällä tunnetun Haittaa järjestä -näytelmän sankarin…” (s. 251)\nKarasev siteeraa 1820-luvulla kirjoitetun näytelmän päähenkilöä Tshatskia, jota paneteltiin hulluksi. Vielä kerran Karasev intoutuu ylistämään Vikatmaata: “Juhan lähdön myötä Suomi menetti lahjakkaan, viisaan ihmisen ja lupaavan poliitikon. Häntä kunnioittivat ja arvostivat paitsi ystävät ja aateveljet myös muihin puolueisiin kuuluvat. Muistan keskustellessani Anu Kaipaisen kanssa ilmaisseni kenties hieman epähienosti mielipiteeni hänen silloin uusimmasta romaanistaan Naistentanssit. Romaanihenkilön Eliaksen elämän koukeroiden ja Juhan kohtalon samankaltaisuus hämmensi minua hieman. Kaipaisen mies, sosiaalidemokraatti Osmo, asettui tukemaan minua. Hänkin arvosti kansanedustaja-kollegaansa suuresti.” (s. 251)\nKovapintainen neuvostoagentti siis pohdiskeli Vikatmaan kohtaloa muiden suomalaisvieraidensa kanssa vielä 1975 tai myöhemmin ja selitti tämän itsemurhaa sillä, mitä oli lukenut Kaipaisen romaanista?\nOsmo Kaipainen oli SDP:n “pälkäneläisiä” eli vasemmistosiiven kansanedustajia, joka tuomittiin 1973 kolmen kuukauden ehdolliseen vankeuteen rattijuopumuksesta. Hän oli myös urheilumiehiä ja sen vuoksi huhtikuussa 1973 Suomesta poistuneiden Valeri Shilovin ja Vladlen Grininin seuraajan Ernst Russakin hoidossa. Tämä vastasi KGB:n sisäisestä turvallisuudesta ja todennäköisesti palkkionmaksusta, kertoo Jukka Seppisen laaja tutkimus. Russak oli KGB:n illegaaliosaston asiamies, Seppisen mukaan “likaisen työn tekijä” (s. 460) ja joutui vuorostaan poistumaan Suomesta äkillisesti lokakuussa 1976. Kaipaisen pariskunta oli aiemminkin istunut kirjallisuusiltojaan KGB:n kanssa. Osmo Kaipainen, johon Karasevin muistot Vikatmaasta johdattavat kirjallisten viittausten kautta, vieraili nimittäin Vikatmaan kuolinpäivänä Russakin kotona, kuten Seppinen toteaa (s. 505) Suojelupoliisin lähteiden perusteella, tosin seurustellen “kaksin isännän kanssa” ilman vaimoaan. Karasev ei Russakia mainitse lainkaan. Russak vastasi urheilupoliitikoista ja Osmo Kaipainen saattoi siirtyä häneltä Karasevin vastuulle lokakuussa 1976. Toisaalta Anu Kaipainen oli paitsi kansanedustajan vaimo myös oman huomionsa arvoinen kirjailijatar, joka ansaitsi varmasti Russakia kultivoituneempaa seuraa. Epäselväksi jää, mistä lähtien Anu Kaipaisella oli ”kotiryssä” ja olivatko molemmat Kaipaiset jo Vikatmaan kuolinpäivänä Karasevin vastuulla – jos olivat, oliko tämä silloin matkoilla vai miksi Russak tapasi Osmo Kaipaisen?\nVikatmaan kuolema ei suinkaan lopettanut KGB:n yhteydenpitoa kokoomuslaisiin. Karasev kertookin: “Nostalgiset muistot keskusteluistani Juha Vikatmaan kanssa ja yhteisistä tuokioistamme lisäsivät kiinnostustani tutustua hänen ystäviinsä ja aateveljiinsä.” (s. 252) Näin hän tutustui Jouni Mykkäseen, Veijo Pitkäseen, Jarmo Virmavirtaan, Heikki Järvenpäähän, Ilkka Suomiseen – josta vaimoineen hän kertoo paljonkin, valokuvien kanssa – sekä “vihdoin Veikko Tavastilaan” (s. 252), joka tosin muissa lähteissä mainitaan ensimmäisenä kokoomuslaisena, joka jo 1960-luvulla aloitti yhteydenpidon “kotiryssien” kanssa, Hetemäen suosituksesta.\nKarasev edisti Suomisen perheyrityksen kokolattiamattokauppoja Neuvostoliiton hotelleihin (s. 274). Karasevit jopa nimesivät 1977 tyttärensä Ilkka ja Riitta Suomisen kunniaksi Riikaksi (Rii- + -kka), ennen kuin kuulivat sen jo olevan Suomessa yleinen nimi (s. 275). Karasevin 1980-luvulla erityisen läheiseksi muuttunut suhde Suomiseen saattaisi selittää senkin, kuinka Kansan Uutisten ja Anu Kaipaisen mielikuvat Vikatmaan itsemurhan poliittisista motiiveista välittyivät kokoomuslaiseen historiankirjoitukseen.\nKarasev kuului niihin KGB-upseereihin, jotka vastoin monien muiden näkemystä suositteli neuvostojohtoa huomioimaan kokoomuksen tulevaisuuden puolueena. Oliko se eräänlaista hyvitystyötä Vikatmaalle sattuneen työtapaturman vuoksi? Oliko Vikatmaalla vaimon tietämättä sovittu tapaaminen kesämökillään, jolla Karasev oli viettänyt ikimuistettavan yön edellisenä kesänä? Jos tapaaminen peruuntuikin Kekkosen vaimon äkillisen kuoleman takia tai paikalle tuli Karasevin sijasta karkeampi henkilö, kuten Russak, olisiko se voinut sysätä Vikatmaan epätoivoon ja harmistuttaa Karasevia? Seppinen on maininnut Karasevin sijasta Anatoli Vasinin miehenä, joka piti yhteyttä 1970-luvun puolivälissä mm. Kanervaan ja esiintyi tunkeilevasti (s. 508-509 ja 537).\nVikatmaan kuolemaa edeltäneenä viikonloppuna Tuhatkunnan johtajaksi valittu Saloniemi tapasi 1977 Kanervan kanssa Juri Hramtshovia (s. 480 ja 537), joka oli palannut Suomeen 14.11.1974 KGB:n tehtäviin suurlähetystönsä toisena sihteerinä. Hänkin oli “röyhkeä mies” (s. 479), “kunnon tshekisti” (s. 481) ja “suoranainen maanvaiva” (s. 482), joka tunnettiin “peräänantamattomana ja voimakkaana henkilönä, joka ei juuri ole valmis kompromisseihin” (s. 479), kuten eräs kokoomuksen teinipoliitikko kuvaili seuraavana keväänä. Virmavirta tapasi Hramtshovin 1979 ja myös Juhani Suomi kuului Hramtshovin kontakteihin (s. 482). Kävikö KGB:lle työtapaturma ja Vikatmaata rauhoittelemaan lähetettiin vääränlainen mies?\nNeuvostoliiton Turun-konsulaattia ei mainita lainkaan Kimmo Rentolan ja Seppisen KGB-tutkimuksissa, joissa on käytetty Suojelupoliisin arkistoja, ikään kuin KGB olisi toiminut vain tunnin ajomatkan säteellä Eirasta. Heikki Saari on haastatellut Kanervaa, joka mainitsee “kotiryssinään” Akulovin (s. 113), Kossovin (s. 128) ja Vasinin (s. 180). “Kanervan yhteydenpito ei ollut kuitenkaan aivan tyypillistä, sillä hänellä ei ollut kotia Helsingissä. Sen takia kotitapaamisia ja perheyhteyksiä ei juuri ollut” (s. 164). Eikö KGB tosiaankaan välittänyt pääkaupunkiseudun ulkopuolella asuvista kontakteistaan?\nVirmavirta arvelee Saaren haastattelemana (s. 121) Vikatmaan olleen ensimmäinen kokoomuksen “remonttimiehistä”, joka “sai kontakteja, jotka sitten laajentuivat” – Karasevin ansiosta. Karasev siirtyi myöhemmin opettamaan KGB:n Leningradin Juri Andropov -korkeakouluun, jossa hänen “tähtioppilaitaan” olivat Vladimir Putin ja Sergei Ivanov (s. 230)\nKaikki “kotiryssät” eivät kuitenkaan tehneet uraa KGB:ssä. Saaren haastattelema Kanervan seuraaja KNL:n johdossa Anders Blom kertoo (s. 172) tavanneensa marraskuussa 1976 Turussa ystävyysvaltuuskunnan, jonka johtajasta Gennadi Tkatsevista tuli hänen tärkein kontaktinsa. Tkatsev oli Komsomolin Leningradin-osaston puheenjohtaja ja työskenteli huoneessa, jonka seuraava haltija oli Putin.\nKunttu muistaa kirjassaan (s. 174) myös Turun konsulaattia: ”Tunnettuahan on, että Juha Vikatmaa oli jo piirin puheenjohtajavuosinaan nähty Moskovan Helsingin suurlähetystössä vastaanotolla. Toki Tehtaankadulla oli käynyt muitakin kokoomuslaisia, joskaan ei suuremassa määrin. Oma lukunsa piirijärjestön historiassa muodostavat yhteydet Neuvostoliiton Turun pääkonsulaattiin.”\nTurun poliisilaitoksen osoite-, passi- ja tiedonantotoimiston johtajan paikalta Sisäasiainministeriön ulkomaalaistoimistoon Helsinkiin siirtynyt, Vikatmaan kuolinpäivänä 2.12.1974 uuden työnsä aloittanut Hannu Siljamäki kertoo muistelmissaan (s. 145) Turun-ajoilta toiminnasta, joka muistuttaa pikemminkin KGB:n asiamiehen kuin tavallisen diplomaatin työtä: “Itäisen naapurimme Turun konsuli oli alkanut ahdistella maassa piirinsä alueella asuvia emigrantteja. Kirjeitä oli lähetelty ja kehotettu ilmoittautumaan konsulaatissa. Sain aiheesta useammankin puhelinsoiton ja kävin muun muassa erään peloissaan olleen vanhan rouvan luona häntä rauhoittelemassa. Kysehän oli siitä, ettei Neuvostoliitto ollut vapauttanut kansalaisiaan Neuvostoliiton kansalaisuudesta, vaikka joku ehkä näin kuvitteli. … Neuvoksi ei voinut antaa muuta, kuin olla menemättä konsulaattiin lainkaan tai ottaa sinne mukaansa riittävän määrän kanssaihmisiä.”\nKonsulina oli 1971–1976 Aleksandr Ranneh, joka sittemmin eteni Venäjän suurlähettilääksi Latviaan, Islantiin ja Tansaniaan. Haastattelussaan hän on kertonut joutuneensa Suomen-komennuksensa lopulla auto-onnettomuuden vuoksi kahdeksi vuodeksi sairaalahoitoon. Epäselväksi jää, tapahtuiko tämä 1976 vai jo aiemmin, sillä pienoiselämäkerrassa ei ole kahden vuoden katkosta urakehityksessä. Se ei kuitenkaan häirinnyt Rannehin intohimoa judoon. Turku olikin Helsingin ohella Suomen johtava judoharrastuspaikka, jossa järjestettiin 1974 naisten ensimmäiset judon SM-kisat ja vuorovuosina miesten SM-kisoja. Ranneh kehuu neuvostodiplomaattien liikkumisvapautta, joka salli hänen tutustua Suomeen ja harjaannuttaa suomen kielen taitoaan.\nTurunvenäläisten emigranttimummojen peloittelun taustalla oli ilmeisesti KGB:n saama käsitys, jonka mukaan Suojelupoliisi olisi luvannut sille toimintavapautta. Tästä ovat kertoneet Tikka ja Rentola artikkeleissaan. Siljamäki uhmasi esimiestensä yhteistyösopimuksia KGB:n kanssa myöhemminkin ja sai Turun-läksiäisiinsä osallistuneen ystävänsä, Suojelupoliisin vastavakoilutoimiston päällikön Arvi Kolin kanssa poliisikomentajalta Kekkosen määräämät nuhteet ehdittyään tutkituttaa erään Ruotsiin loikanneen neuvostokansalaisen kodin ennen Tehtaankadun väkeä, kertoo ulkomaalaishallinnon historiikki ”Mansikkamaan vartijat” (s. 151-157 ja 159-160).\nTehtaankadun mielikuvitusta omaavat Suomi-asiantuntijat näkivät jo 1970-luvun puolivälissä, että Holkeri kelpaisi Hetemäen seuraajaksi kokoomuksen presidenttiehdokkaana. Vikatmaakin olisi varmasti kelvannut, mutta miten suhtauduttiin Holkerin ja Vikatmaan välirikkoon? Holkeri oli poliisin poika, vältteli KGB-yhteyksiensä paljastamista ja yritti pitää puolueensa koossa; Vikatmaa oli riskinottaja, kehuskeli ja uhkaili KGB-yhteyksillään sekä osallistui keskeisesti Karjalaisen presidenttikampanjaan. Sosialidemokraateillakin oli “kotiryssissä” omat suosittelijansa ja Helsingin Sanomissa 1.12.1974 kerrottiin erään kansanedustajan ehdottaneen Mauno Koivistoa puolueensa presidenttiehdokkaaksi. Vaikka KGB yritti hienotunteisesti välttää seuraajakeskusteluja Kekkosen kanssa, on selvää että neuvostotiedustelu uskoi Kekkosenkin olevan kuolevainen.\nKarasev myöntää loppusanoissaan rehellisesti, että “Kaikki, minkä olen kirjoittanut tähän kirjaan, on totta. Mutta se ei ole koko totuus. Edellä mainitusta syystä.” (s. 402) – ja edellisessä lauseessa hän on kirjallisuudenystävänä viitannut Aleksandr Pushkinin 1817 allekirjoittamaan sitoumukseen pitää salassa valtion virassa saamiaan tietoja. Karasev ei epäillyt sitä, etteikö ainakin vastapuoli käyttänyt väkivaltaa:\nSuojelupoliisin palveluksessa “oli henkilö, joka ylläpiti jatkuvaa luottamuksellista yhteyttä…CIA:n upseeriin. … Amerikkalaisen tiedustelun luottohenkilö, jonka nimeä en mainitse (se ei ole ‘minun salaisuuteni’, kirjoittakoot miehestä hänen kanssaan tekemisissä olleet), pettyi muuten palveluksensa loppuvaiheessa amerikkalaisiin ja epäviisaasti saattoi tämän heidän tietoonsa. Hänen selvittämättömissä olosuhteissa saamansa kallo- ja aivovamma on vienyt suomalaiselta yleisöltä mahdollisuuden tietää kiinnostavia yksityiskohtia amerikkalaisten ‘näkymättömän rintaman’ soturien elämästä.” (s. 227).\nArvoitukseen voisi löytyä vastauksia Vikatmaan päiväkirjasta, jonka olemassaoloon Virmavirta on viitannut kirjassaan 1977 (s. 146). Kuinka pitkään ja huolellisesti Vikatmaa piti päiväkirjaa, päätyikö se kokonaan Virmavirralle vai löysikö Virmavirta sitaatin jostain muusta lähteestä? Vielä kahdeksan vuotta Vikatmaan kuoleman jälkeen kokoomuspiireissä kierrätettiin Vikatmaan julkaisematonta käsikirjoitusta, josta suuri osa lienee kuitenkin sisällytetty Virmavirran kirjaan.\nMinne rahat valuivat?\nKokoomuksen pää-äänenkannattajan Nykypäivä-lehden ja sen Verkkouutisten artikkelisarjassa Juha-Pekka Tikka paljasti ”Mitrohinin arkiston” suomalaisnimiä, joista yllättävin oli Suojelupoliisin 1970-luvun päällikkö Arvo Pentti. Tämä Mannerheim-ristin ritari ja Maalaisliiton/Keskustapuolueen moninkertainen ministeri oli koodinimellä “Mauri” saanut keväällä 1973 neuvostotiedustelulta 150.000 markkaa (noin 200.000 euroa nykyrahassa): ”Asiakirjassa todetaan, että “vuoden 1973 maaliskuussa “Mauri” liitettiin PGU:n agentuuriverkostoon agenttina. Saman vuoden huhtikuussa hänelle myönnettiin 150 000 Suomen markkaa”. Helmikuussa 1974 tuolloisen KGB:n johtajan Juri Andropovin kerrotaan ottaneen vastaan “Maurin”.”\nOleg Gordievskyn ja Inna Rogatchin kirja oli jo 1997 kertonut Pentin ja Andropovin välisestä suullisesta sopimuksesta, joka käsitti yhteistyötä ja tiedonvaihtoa neuvostokansalaisista Suomessa; Andropov palkitsi Pentin arvokkaalla hopeakoristeisella kiväärillä (s. 148-149). Samoin 1970-luvulla sovittiin kirjallisesti molempien maiden poliisivoimien yhteistyöstä, jonka Andropov kuitenkin perui viime hetkellä (s. 149-151).\nPentti ei ollut henkilökohtaisesti niin korruptoitunut, että hän olisi ottanut omaan käyttöönsä KGB:n rahat. Hän varmastikin sopi Kekkosen kanssa menettelystä, joka heidän näkökulmastaan vaikutti isänmaalliselta: rahat talletettiin K-linjan salaiseen vaalikassaan, jota Pentti oli hallinnoinut Arvo Korsimon kuoltua syksyllä 1969 ja josta hän oli silloisen kansanedustajan Heimo Linnan mukaan jakanut vaalirahaa jo 1970. K-linja oli peräisin Maalaisliitosta, mutta ylitti puoluerajat 1970-luvun alkuun mennessä. Toisaalta kaikki Maalaisliiton tai nimenmuutoksen jälkeen Keskustapuolueen poliitikot eivät olleet K-linjalla. Keskustapuolueen “mustaan tusinaan” lukeutunut ministeri Marjatta Väänänen valaisee tätä muistelmissaan:\n“Arvo Korsimo käynnisti paljon kohua herättäneen taloudellisen avun pyytämisen Neuvostoliitosta. Tarkoituksena oli muun muassa rahoittaa työ Kekkosen politiikan vastustajiksi katsottujen, vaikka kohta Suomen virallisen ulkopolitiikan kannattajien uran katkaisemiseksi ja k-linjalaisten valitsemiseksi eduskuntaan. Saamillaan rahoilla, jotka kulkivat vain hänen kassakaappinsa kautta ja joihin puolueella ei ollut osaa eikä arpaa, Korsimo avusti mm. eri vaalipiireissä k-linjalle suopeita eduskuntaehdokkaita.” (s. 286)\nVäänänen nimeää (s. 286) vuonna 1970 eduskunnasta pudonneen Kerttu Saalastin ehdokkaana, jota vastaan K-linjan salaista rahaa väitetään käytetyn. Väänänen ei muista tammikuun 1972 syyskuun 1975 eduskuntavaalien rahoitusta. Kumpanakin kertana Kekkonen hajoitti eduskunnan ja yritti hankkiutua eroon ainakin Veikko Vennamon kannattajista. Sen sijaan “vielä vuoden 1979 eduskuntavaalien edellä jaettiin valituille henkilöille puoluevaltuuskunnan kokouksen aikana” tätä rahaa, Väänänen muistelee (s. 287).\nTarkempia todisteita esitteli Suomen Keskustaksi nimensä muuttaneen Keskustapuolueen entinen puoluesihteeri Jarmo Korhonen, joka kirjoitti kirjassaan:\n”Valtiontarkastusvirasto tutki Maaseudun Yhteisvaliokunnan säätiön tilit ajalta 1970–1982. Tutkijoilla ei ollut käytössä kaikkia säätiön asiakirjoja. Säätiö oli saanut selvityksen mukaan tukea yrityksistä ja yhteisöiltä reilun kymmenen vuoden aikana 404 300 markkaa. Tutkimuksessa ei saatu selville, mistä säätiö oli vuosina 1971–1973 saanut tileilleen 219 300 markkaa.”\nKorhonen täydensi paljastuksiaan Iltalehden blogissa pian kirjansa julkistamisen jälkeen:\n”Suojelupoliisin päällikkö Arvo Pentti tiesi ja tunsi pimeän puoluerahoituksen erinomaisesti. Hän oli Maaseudun yhteisvaliokunnan säätiön hallituksen varapuheenjohtaja ja jäsen vuosina 1964–1983. Maaseudun yhteisvaliokunnan säätiö oli maalaisliiton ja keskustapuolueen merkittävin pimeän puoluerahoituksen hankkija ja kuluttaja. … Kun katsoin 8.11.2014 säätiön kuitteja läpi niin, suojelupoliisin päällikkö Arvo Pentin elokuun 1972 Moskovan matkan jälkeen säätiön tileille talletettiin ”pimeää rahaa” 2.10.1972 yhteensä 19 300 markkaa, 13.10.1972 yhteensä 2000 markkaa, 18.10.1972 yhteensä 10 000 markkaa, 1.11.1972 yhteensä 25 000 markkaa, 9.4.1973 yhteensä 15 000 markkaa, 16.8.1973 yhteensä 30 000 markkaa, 27.12.1973 yhteensä 8 000 markkaa ja 31.12.1973 yhteensä 30 000 markkaa. Yhteensä pimeitä tukia tuli Maaseudun yhteisvaliokunnan säätiön tileille 15 kuukaudessa 139 300 markkaa. Rahojen alkuperää on mahdoton selvittää. Lisäksi osa säätiön tileistä oli yksityishenkilöiden hallinnassa ympäri Suomea ja mahdollisesti ulkomaita myöten. Käteisen rahan kohtaloa on mahdoton arvioida. Hyvänä esimerkkinä olkoon se, että keskustapuolueen puoluetoimiston kassakaapissa oli joulukuussa 1971 tallessa pimeää käteistä rahaa lähes 230 000 markkaa. Hajoitusvaalit olivat tammikuun alussa 1972, jonka johdosta rahaa ei keritty viemään pankkiin asti. Onneksi oikeat varkaat pysyivät poissa puoluetoimistolta. Maaseudun yhteisvaliokunnan säätiö lahjoitti 2.4.1973 presidentti Urho Kekkosen synnyinkodin Lepikko-säätiölle 10 000 markkaa sen toimintaan ja Lepikon torpan ylläpitoon. Olisikohan tämä ollut se hyvä kohde, jota myös KGB halusi tukea suojeluspoliisin päällikkö Arvo Pentin kautta antamalla hänelle hiukan rahaa. Tiedä häntä, mutta ajallisesti asia täsmää hyvin.”\nPentti jäi eläkkeelle vuonna 1978 ja kuoli vuonna 1986, mutta salainen vaalirahoitus ei siihen loppunut. Se ei myöskään rajoittunut Keskustapuolueeseen. K-linjan kassasta maksettiin varmasti rahoitusta muillekin kuin Keskustapuolueen jäsenille, sillä yhteiseen projektiin osallistuivat myös eräiden muiden puolueiden edustajat. Kokoomuksesta kyseeseen tulisi ennen kaikkea Vikatmaa, jonka virka Turun yliopiston rikos- ja prosessioikeuden apulaisprofessorina vuodesta 1972 saattoi tehdä asian hänelle arkaluonteisemmaksi kuin monille muille poliitikoille. Olisiko Vikatmaalle viimeisinä päivinään valjennut ’pimeän rahan’ alkuperä tai olisiko häntä yritetty kiristää kurinalaisemmaksi? Suomalainen yhteiskunta oli 1970-luvulla niin ryvettynyt, että äänestäjät olisivat olleet yleensä immuuneja paljastuksille, mutta kokoomuslaisen juristin kohdalla se olisi voinut vaikuttaa syvemmin kuin pelkästään äänimäärään vaaleissa. Kunttu muistuttaa (s. 18 ja 28), että Vikatmaa oli valittu kunnallisvaaleissa 1968 nimikkeellä ”lahjomaton” ja eduskuntavaaleissa 1970 ”remonttimies” (vaalijulisteessa haalareissa, mutta kainalossaan lakikirja), jotka oli keksinyt hänen vaalipäällikkönsä Jussi Kaisti.\nHolopainen kertoo (s. 94) Keskustapuolueen 1970-luvun puoluesihteerin Mikko Immosen ja Vikatmaan yhteisellä projektilla olleen ”oma toimisto, jota johti aluksi Vikatmaan vaalipäällikkö Jussi Kaisti. Häneltä tehtävän peri…Kivelä, joka perusti toiminnan peiteyritykseksi Talouspalvelu Oy:n. Organisaation johdossa oli Ahti Karjalaisen vetämä neuvottelukunta ja toimeenpanevana elimenä Vikatmaan johtama pienempi ’iskurijoukko’. Rahat toimintaan tulivat työnantaja- ja teollisuuspiireiltä. Linkkimiehenä rahoittajiin toimi mm. STK:n silloinen toimitusjohtaja Timo Laatunen.”\nTuomo Yli-Huttula jatkaa: “Vuonna 1972 alkoi viritelmä ei-sosialististen puolueiden yhteistyöstä. Idean isinä olivat kokoomuksen kansanedustaja Juha Vikatmaa ja keskustapuolueen puoluesihteeri Mikko Immonen. Toiminta sai nimekseen K-80, mikä viittasi vuoden 1980 presidentinvaaliin. Nimi syntyi ennen kuin presidentti Urho Kekkosen jatkokaudesta poikkeuslailla oli varmuutta. Kokoomuksesta K-80 -hankkeessa olivat mukana puolueen ‘remonttimiehet’ Juha Vikatmaa, Ilkka Kanerva, Pertti Salolainen ja Pekka Kivelä. Keskustan puuhamiehiä olivat Mikko Immonen, Ahti Karjalainen, Paavo Väyrynen ja Seppo Kääriäinen. … Porvarillista liittoumaa rakennettiin K-80:n ja Teollisuuden Kuluttajaneuvonta Oy:n ja sittemmin Talouspalvelun suojissa. Talouspalvelun perusti vuonna 1974 Pekka Kivelä, joka toimi sen toimitusjohtajana. Talouspalvelu teki kaikkia porvaripuolueita palvelevaa tutkimustoimintaa, vaaliliittolaskelmia ja hankki myös vaalirahoitusta. Uusien kansanedustajaehdokkaiden valmentamiseen toimisto järjesti koulutusta. … Jarmo Virmavirran mielestä suurin takaisku K-80 hankkeen kannalta oli Juha Vikatmaan kuolema joulukuussa 1974. Virmavirran mukaan Juha Vikatmaa oli kokoomuksessa hankkeen sielu ja piti sitä elossa tahdonvoimallaan.” (s. 262-263)\nMannerheim-ristin ritarin poika ‘Poku’ Kivelä mainitaan Urho Kekkosen päiväkirjoissa ensi kertaa 26.3. ja 3.4.1972. Kivelä oli Tuhatkunnan puheenjohtajana ehdottanut Kekkosen uudelleenvalintaa Uudessa Suomessa 26.3. ja Turun ylioppilaslehdessä 30.3.1972. Jo muutamaa päivää aiemmin Karjalainen oli kertonut Kekkoselle kokoomuksen olevan “innostunut” ajatuksesta. Yli-Huttula kertoo (s. 65-72) Kivelän toiminnasta omalle puheenjohtajalleen puoluesihteerinä ja mainitsee (s. 225 ja 249) hänen osallistuneen vielä 2000-luvulla kulissien takana vielä Jyrki Kataisen nostamiseen kokoomuksen johtoon.\nHistorian ironiaa on, että vaikka Vikatmaan onnistui 1973 kammeta Ilaskivi tavoittelemasta kokoomuksen johtopaikkoja, 20 vuotta myöhemmin Vikatmaan oppipojat onnistuivat Ilaskiveä tukemalla kukistamaan Salolaisen. Tässä operaatiossa ratkaisevassa asemassa oli puoluesihteeri Kivelä. Vaikka Salolainen oli valittu 1991 puheenjohtajaksi Suomisen jälkeen, hän ei koskaan saanut puoluekoneistoa komentoonsa, vaan kaatui jo kolmessa vuodessa, väitetysti suurelta osin Kivelän toiminnan myötä. Oma puolue sabotoi Salolaisen presidenttiehdokkuuden 1994 suosimalla puolueen sisäisessä esivaalissa Ilaskiveä, jota ei kuitenkaan tosissaan tuettu varsinaisissa vaaleissa. Puolet kokoomuslaisista äänesti mieluummin muiden puolueiden ehdokkaita – etenkin Elisabeth Rehniä – kuin Ilaskiveä ja näiden kannatusta keräämään perustettiin Nuorsuomalainen puolue. Salolaisen luopumisen jälkeen 1994 puheenjohtajaksi valittu Sauli Niinistö kokosi kuitenkin puolueen rivit.\nAkulov, Albert: Vuodet Tehtaankadulla (1996)\nGorbunov, Aleksandr: Tehtaankatu 1 (1992)\nGordievsky, Oleg & Rogatchi, Inna: Sokea peili – Ihmisiä vallan ja vakoilun puristuksessa (1997)\nHolopainen, Kauko: Harri Holkeri – kahden presidentin mies (1989)\nKaipainen, Anu: Naistentanssit (1975)\nKarasev, Felix Karasev; Naapurinpojan muistelmat (1998)\nKorhonen, Jarmo: KGB, SUPO, KEPU (http://blogit.iltalehti.fi/jarmo-korhonen/2014/11/08/kgb-supo-kepu/, 8.11.2014)\nKorhonen, Jarmo: Väyrysen valtakunta (2014)\nKunttu, Tapani: Muutoksen kärjessä – Varsinais-Suomen kokoomus 1968–1999 (2001)\nLindstedt, Risto: Eeva Kuuskoski – Ihmisten kanssa (1991)\nLinna, Heimo: Salattu Tiitisen lista on julkaistava (http://www.ksml.fi/mielipide/mielipidekirjoitukset/salattu-tiitisen-lista-on-julkaistava/825574, 14.7.2009)\nMansikkamaan vartijat – Muistelmia ulkomaalaishallinnosta eri vuosikymmeniltä (toim. Antero Leitzinger, 2010, http://www.google.fi/url?sa=t&rct=j&q=&esrc=s&source=web&cd=1&cad=rja&uact=8&ved=0CCAQFjAA&url=http%3A%2F%2Fwww.migri.fi%2Fdownload%2F16289_mansikkamaan_vartijat.pdf%3F6e78281b9ab4d088&ei=KRpmVMaDPaaAywOgnIGgCw&usg=AFQjCNFNgrPLs9KYQECK3CkAXlylKMm_EA)\nNummivuori, Petri: Juha Vikatmaa (http://nummivuori.blogspot.fi/2010/05/juha-vikatmaa.html, 24.5.2010)\nRentola: Supon päällikkö oli yhteistyössä KGB:n kanssa 1970-luvulla (Helsingin Sanomat 20.11.2014, http://www.hs.fi/kulttuuri/a1416376033922)\nRentola, Kimmo: Vallankumouksen aave – Vasemmisto, Beljakov ja Kekkonen 1970 (2005)\nSaari, Heikki: Kotiryssät – Suomalaista suhdetoimintaa neuvostoaikaan (2014)\nSeppinen, Jukka: Neuvostotiedustelu Suomessa 1917–1991 – Strategia ja toiminta” (2006)\nSiljamäki, Hannu: Monessa mukana 1 (2009)\nSummanen, Reino: Paraatiovi – Kokoomuksen hallitustie (1983)\nTikka, Juha-Pekka: KGB-arkiston asiakirja väittää – supon päällikölle “myönnettiin 150 000 markkaa” (http://www.verkkouutiset.fi/kotimaa/pentti%20asiakirja-25481, 13.9.2014)\nTikka, Juha-Pekka: Ex-puoluesihteeri – KGB:n rahaa supolle saattoi päätyä keskustalle (http://www.verkkouutiset.fi/kotimaa/korhonen%20pentti%20kgb%20moskova-27897, 10.11.2014)\nTikka, Juha-Pekka: Mistä tämän kuitin rahat tulivat – outo vaalirahatapaus nousi esiin (http://www.verkkouutiset.fi/kotimaa/kaariainen%20saatio%20lehtinen%20pentti%20supo%20kgb-27982, 12.11.2014)\nUrho Kekkosen päiväkirjat 3 – 1969–1974 (toim. Juhani Suomi, 2003)\nVirmavirta, Jarmo: Herää Suomi – Sodanjälkeinen aika on ohi (1992)\nVirmavirta, Jarmo: Politiikan äänetön yhtiömies (1977)\nVladimirov, Viktor: Näin se oli… – Muistelmia ja havaintoja kulissientakaisesta diplomaattitoiminnasta Suomessa 1954–84 (1993)\nVäänänen, Marjatta: Suoraan eestä Suomenmaan (1996)\nYli-Huttula, Tuomo: Puolivallaton puolue (2006)\nLisäksi lähteinä on käytetty Helsingin Sanomien (HS), Ilta-Sanomien (IS), Kansan Uutisten (KU), Tiedonantajan (TA), Turun Sanomien (TS) ja Uuden Suomen (US) sekä satunnaisten verkkosivujen artikkeleita.\nTIEDOTE: Suomeen perustetaan itätiedusteluyhteksien tallentamiseen keskittyvä Lustraatioarkisto\nPerustettava arkisto ryhtyy keräämään suomettumista, lähihistoriaa ja suomalaisten itätiedusteluyhteyksiä koskevaa aineistoa. Hankkeen tarkoituksena on luoda kattava ja järjestäytynyt kokonaisuus tästä jatkuvasti ajankohtaisemmaksi muuttuvasta aiheesta kansallisen muistin palvelemiseksi ja lähihistorian kriittisen tutkimuksen palvelemiseksi.\nAsian tärkeyden on nostanut esiin myös kirjailija Sofi Oksanen puheessaan Lillehammerissa viime torstaina.\n“Monissa maissa työtä hankaloittivat Venäjän lisäksi se, että vallassa oli henkilöitä, joiden oma neuvostotausta ei kestänyt päivänvaloa, maan oma korruptio ja Venäjän avustuksella valtaan päässeet hallitsijat”, Oksanen muistutti.\nSuomessa ei hänen mukaansa ole tehty selkeää pesäeroa suomettumiseen.\n“Kun Viro oli uudelleenitsenäistymisen myötä alkanut käyttää myös itsenäisen valtion kieltä tietoisesti, Suomessa ei tällaista muutosta tapahtunut.”\nLustraatioarkistoon voi luovuttaa digitaalista aineistoa oheiselta lustraatio.fi -sivulta löytyvien ohjeiden mukaisesti.\nArkiston ei-digitaalista osiota säilytetään Porvarillisen Työn Arkiston yhteydessä Espoossa. Toivomus on myös, että kansalaiset välittäisivät omia kokemuksiaan kylmän sodan kaudelta Lustraatioarkistoon.\nFinland is heading towards lustration process\n”Lustration is the process of making something clear or pure, usually by means of a propitiatory offering. It is also the purge of government officials once affiliated with the Communist system in Central and Eastern Europe”\n– From Wikipedia 2016\nLustraatioarkisto (Lustration Archive) is a new volunteer based project in Finland for the creation of an archive concentrating on recent history, Finlandization and the connections of Finnish public figures, politicians and government officials to the Soviet block intelligence apparatus.\nSimilar work has been carried widely in the ex-Communist countries and around the former Soviet sphere of influence in Eastern Europe. Many times the lustration processes have been publicly funded. The government of Finland has not seen this as important. Hence, a group of volunteers have established an association called Lustraatio ry. for this purpose.\nLustraatioarkisto accepts any materials fitting to the purpose of the archive such as official documents, other texts, pictures, recordings, videos. Private memoirs are also accepted. All donors are welcome including foreign diplomats, journalists, politicians and expatriate Finns.\nAddress: Lustraatioarkisto, Jalavatie 4 A 10, 00270, HELSINKI\nToivotamme teidät tervetulleeksi suomalaisten itätiedusteluyhteyksiä ja niihin liittyvien asiakirjojen saatavuutta sekä tutkimusta käsittelevään tiedotustilaisuuteen\nMaanantaina 30.5. klo 15 alkaen\nPainobaariin (Postikuja 2, Helsinki)\nAihetta käyvät lävitse mm. Alpo Rusi, Jukka Mallinen ja Lauri Hokkanen.\nTilaisuus kestää kokonaisuudessan noin tunnin ja yleisökysymyksille on varattu aikaa.\nTilaisuuden järjestää Lustraatio ry.\nLisäys: tiedotustilaisuutta voi seurata myös suorana Lustraation Facebook-sivun kautta klo 15 alkaen!\nJatkamme Stasi-dokumenttien julkaisua – SKP:n johto vierailulla DDR:n edustustossa\nVille Pessi, “Baranov”.\nÄskettäin saatu huippusalainen Stasin muistio (23.9.1968) DDR:n puoluejohdolle sisältää SKP:n pääsihteerin Ville Pessin ja eräiden puolueen edustajien DDR:n edustustolle antaman selostuksen, että SKP ei ryhdy arvostelmaan viiden Varsovan liiton toimeenpanemaa Tshekkoslovakian miehitystä. SKP:n ns. vähemmistön kanta on sinänsä tiedossa, mutta muistio tuo esille suoremmin SKP:n miehitykselle antaman tuen. Pessi on 1990-luvulla paljastunut ns. Mitrohinin KGB-arkistojen perusteella myös KGB:n agentiksi peitenimellä ”Baranov”. Hän hoiti myös NKP:n SKP:lle välittämiä rahavirtoja.\nTutki tarkempaa asiakirjaa pdf-muodossa: DOC100516-10052016112753\nPessin kuvan oikeudet: By Bundesarchiv, Bild 183-B0115-0010-112 / Heilig, Walter / CC-BY-SA 3.0, CC BY-SA 3.0 de, https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=5432151\nJulkaisemme dokumentteja Stasille aineistoa luovuttaneesta suomalaispoliitikosta\nLustraatio.fi haluaa nostaa keskusteluun itätiedustelun verkostojen merkityksen julkaisemalla dokumentteja Stasin edustajalle aineistoa luovuttaneen sosialidemokraattipoliitikon toiminnasta.\nAllaolevassa kuvassa on “Fortunan” F-22 operaatiokortti rekisterissä XV/175/68 – aloitettu helmikuussa 1968 ja arkistoitu lokakuussa 1977. On todennäköistä, että henkilölle on avattu tämän jälkeen uusi, sillä asiaa hoitaneen majuri Peter Kellerin vaihdettua tehtäviä hän jätti kaikki operaationsa seuraajalleen.\n“Fortunan” operaatiossa oli 4 työkansiota, mikä tarkoittaa noin 1 200 sivua. Vielä vuoden 1986 marraskuussa aineisto siirrettiin elektroniseen tietokantaan.\nFortuna on SDP:n poliitikko, jonka henkilöllisyys on varmistunut. Hän luovutti Stasille muun muassa 16-sivuisen Tanskan sosialidemokraattisen puolueen luonnoksen maan uudeksi puolustussuunnitelmaksi. Itätiedustelu pääsi näin ollen suomalaisen sosialidemokraatin avustuksella käsiksi Nato-maan puolustuksen valmistelutyöhön.\nKaiken kaikkiaan SDP:n kansainvälisten asioiden parissa tai niiden liepeillä toimineilla poliitikoilla ja puoluevirkailijoilla on ollut mittava kosketuspinta itätiedustelun kanssa. Etenkin SDP:n nuori polvi oli myös KGB:n salamurhaosaston johtajana tunnetun lähetystöneuvos Viktor Vladimirovin suosiossa. Hän kirjoittaa muistelmissaan:\n“Heidän seurassaan me, Neuvostoliiton edustajat, tunsimme olevamme omaa väkeä ja keskustelimme yhtä vapautuneesti ja avomielisesti kuin läheisimpien neuvostoliittolaisten ystäviemme ja hengenheimolaistemme piirissä. En erehtyne kun sanon, että 1980-luvun taitteessa olimme läheisimmissä suhteissa sosiaalidemokraatteihin kuin sisäisten ristiriitojen repimän ”veljellisen” SKP:n kanssa.”\nKoska tällaisten tietolähteiden tai vaikuttaja-agenttien toimintaa ei ole merkittävässä määrin tutkittu, saattaa asialla olla vaikutusta jopa Suomen Nato-yhteistyöhön vuonna 2016.\nTarkemmat kuvat ja enemmän aineistoa tästä linkistä\nBy jgaray, based on Nickel Chromo’s raster design (see Source and Other versions sections) from the original .jpg by en:User:Wiggy! 3 December 2005 – Emblem of the Stasi (raster version) by Nickel Chromo, CC BY-SA 3.0, https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=3031523\nJo sadat suomalaiset keskustelevat aktiivisesti lustraatiosta – tervetuloa mukaan!\nRikhardinkadun kirjastossa puitiin viime vuoden loppukesästä lähihistoriaa Aki Pullin johdolla. Vasemmalta: Jukka Mallinen, Alpo Rusi, Aki Pulli ja Jarmo Korhonen.\nJukka Mallinen ja kirjan kustannustoimittaja törmäsivät sattumalta Strindbergin kahvilan terassilla Jaakko Laaksoon, joka myönsi myös kuulleensa kirjasta. Kovin pitkää keskustelua aiheesta ei kuitenkaan käyty Laakson kiirehdittyä pikaisesti paikalta pois.\nLustraatio oli Suomessa vielä puolitoista vuotta sitten varsin tuntematon sana. Asia muuttui Arto Luukkasen, Jukka Mallisen ja Martti Puukon julkaistua aihetta käsittelevän artikkelikokoelman keväällä 2015, josta lähtien keskustelua aiheesta on käyty vaihtelevalla intensiteetillä mm. sosiaalisessa mediassa.\nAsiaa ovat kirjoituksissaan käsitelleet muiden muassa Alpo Rusi, Atte Kaleva, Janne “Rysky” Riiheläinen, Torsti Sirén sekä entisen puolustusministeri Carl Haglundin erityisavustajana toiminut Patrik Gayer. Lisäksi asia on huomiotu lukuisissa ulkomaisissa medioissa.\nLustraatio-kirjan sivun ja Lustraatio Suomessa -ryhmän ylläpito toivottaa edelleen kaikki mukaan seuraamaan ja debatoimaan!\nTykkää Lustraation sivusta\nTiitisen lista – miten menneisyyttä tulisi avata entisen Itä-Saksan arkistojen pohjalta\nProfessori Alpo Rusin esitelmä Valkeakosken Paasikivi-seurassa, 17.3.2016\n”Tiitisen lista” on muodostunut symboliksi hyvin ainutlaatuiselle viranomaismenettelylle. Kysymys on paristakymmenestä suomalaisesta entisen Itä-Saksan turvallisuusministeriön, kansan suussa Stasin, ulkomaanvakoilun hyväksi 1970- ja etenkin 1980-luvulla toimineesta. Suojelupoliisi eli kansan suussa Supo ei keväällä 1990 syystä tai toisesta halunnut lähteä tutkimaan saamiaan tietoja. Lista nimistä laitettiin kassakaappiin heinäkuun alussa Kultarannassa presidentti Mauno Koiviston ja Supon päällikön Seppo Tiitisen välisen keskustelun seurauksena. Periaatteessa listan tutkimatta jättäminen jättää kuitenkin monta avointa kysymystä:\n1. Millaiseen kiitollisuudenvelkaan listalla olijat jäivät suhteessa sen sulkijoihin?\n2. Mitä poliittisia seurauksia sulkemisesta kehkeytyi?\n3. Mihin lainkohtaan nojautui sulkemispäätös?\n4. Miten Venäjä suhtautui tilanteeseen, kun Stasi oli KGB:n työkalu? Entä Saksa?\nListan olemassaolo tuli julkiseksi syyskuussa 2002, kun Tiitinen kertoi asiasta Aamulehdelle. Hänen mukaansa listaa ei tutkittu, koska Itä-Saksa oli kaatumassa. Toisessa yhteydessä hän viittaisi tärkeämpiin tehtäviin tai resurssipulaan. Ilmoitus sekoitti entisestäänkin sekavaa keskustelua Stasin suomalaisista yhteistyöhenkilöistä, jota lehdistössä ja etenkin YLE:n TV-kanavilla oli käyty jo keväästä 2000. Keskustelu oli saanut aivan uudet kierrosluvut tunnetun, tämän esityksen pitäjään liittyneen vuodon seurauksena.\nItäblokin tiedustelusta on jäänyt itse asiassa paljon arkistolähteitä. Meillä on ollut tapana väittää, että niin kauan kuin KGB:n arkistoja ei saada käyttöön, emme pääse kunnolla selville siitä, miten laaja-alaista tiedustelu Suomessa oli. Tämä väite on syytä kiistää viimeistään nyt. Itä-Euroopan maiden tiedustelusta on säilynyt hyvin paljon arkistoja, joita saadaan jatkuvasti käyttöön. Toisekseen, myös KGB:n toiminnasta on ainakin suuntaa-antavasti ja eräissä tapauksissa yksityiskohtaisestikin tietoja käytettävissä jo tänään. Viittaan etenkin ns. Vasili Mitrohinin KGB-arkistoihin ja useiden loikkarien tarjoamiin tietoihin, mutta myös Itä-Euroopan maiden turvallisuuspoliisien auenneisiin arkistoihin.\nHelsingin merkitys kansainvälisessä tiedustelussa kasvoi, kun Suomi edisti ETY-hanketta 1970-luvun alusta alkaen. Tämä näkyy DDR:n edustuston tiedusteluaseman vahvennuksina. DDR oli saanut kansainvälisen tunnustamisen vuoden 1973 alussa, mikä vapautti tiedusteluaseman KGB:n tukitoimiin. DDR:n Tunnustamiskomiteat olivat eri maissa Stasin ohjauksessa ja rahoittamia. Niiden avulla Stasi myös rekrytoi avustajia ja tietolähteitä. Yksi kontaktien hakukohde oli Suomen Itä-Saksan edustusto, jossa palvelleita nuoria virkamiehiä otettiin valmisteluun. Vuodesta 1974 DDR:n diplomaattilistalle liitettiin Helsingissä myös DDR:n kansanarmeijan sotilastiedustelun edustajat (NVA/BA). Vuonna 1988 DDR:n 15 diplomaatin listalla oli jo kolme sotilasasiamiestä, joista suurin osa oli joko Stasin päätoimisia upseereita (OibE) tai epävirallisia avustajia (IM). Suomi oli Varsovan liiton maille operaatioaluetta (Operationsgebiet), mikä tarkoitti, että Suomi arvioitiin viholliseksi. Stasin pääoperaatioalue oli kuitenkin Länsi-Saksa.\nSuurlähetystöissä ja pääkonsulaateissa oli tiedusteluasemat, residentuurat, joiden johdossa oli residentti eli diplomaatin peitevirassa oleva aseman johtaja. Joskus kyse oli myös tekaistulla henkilöllisyydellä työskennelleestä upseerista. Tällainen oli Stasin viimeinen asemapäällikkö Ingolf Freyer, joka oli listattu 1. lähetystösihteeriksi peitenimellä Hans Pfeiler, vaikka hän oli Stasin OibE eli erikoiskomennuspseeri everstin arvossa. Hänen henkilönsä oli niin salainen, ettei edes hänen sijaisensa, lähetystöneuvos Gerhard Maget, Stasin OibE, kapteenin arvossa, tiennyt sitä kuin vasta 1991 Saksan tiedustelun BND:n kerrottua asiasta hänelle.\nFreyer on merkittävä siksi, että nimenomaan hän kertoi BND:lle keväällä 1990 nimet henkilöistä, joiden Freyer katsoi olevan potentiaalisia turvallisuusuhkia Saksalle, koska nämä olivat olleet sekä Stasin että ehkä myös KGB:n värvättyjä tai luottamuksellisia kontakteja Helsingissä. Freyer lähti Helsingistä 8.11.1989 ja loikkasi Länsi-Saksaan maaliskuussa 1990 tai alkoi tehdä yhteistyötä BND:n kanssa viimeistään huhtikuussa 1990. Hän sai entisten työtovereittensa toimesta lempinimen ”Juudas”. Onkin kysyttävä, mitä BND:ssä on ajateltu, kun Supo ei reagoinut sille luovutettuun herkkään tiedusteluinformaatioon? Lännessä voitiin tehdä johtopäätös, että Suomi pelkää menneisyytensä avaamista. On oletettavaa, että listasta annettiin tietoja läntisille orgaaneille. Moskovaan meni viesti, että Suomi ei paljasta KGB:n veljesorgaanin suomalaisia informantteja.\nFreyerilla oli painavia syitä hakea syytesuojaa, koska hän oli toiminut ei vain Suomessa vuoden 1986 alusta, vaan 1960-luvun lopulta Länsi-Saksassa vuoteen 1985 hyvin vaativissa operatiivisissa tehtävissä kuten hoitamalla Bonnin virastoissa Stasia avustaneita sihteerejä ja ostamalla Stasin avustajaksi Liittoparlamentin jäseniä – eikä ilman tulosta. Hänellä oli Helsingissä itsellään neljä huippukontaktia, joista yksi SDP:n johdon piirissä, yksi Vakuutuslaitoksen johtotehtävissä ja kaksi muissa tehtävissä, joista ei minulla ole tietoa. Sain nämä tiedot pyynnöstä Gerhard Magetilta 2011.\nOn puhuttu yleisellä tasolla KGB:n vaikutuksesta ja kotiryssistä. Julkisuuteen on saatettu joitain vakoilutapauksia (Dumell, Helin, Pihlman). Liian vähälle huomiolle on jäänyt laittoman tiedustelun laajempi käsite, ”aktiivinen tiedustelu”, mikä sanana yhdistetään Josef Staliniin. Hänelle salaisen poliisin toiminta tähtäsi vihollisten jäljittämiseen ja paljastamiseen niin Neuvostoliiton sisällä kuin maan rajojen ulkopuolellakin, mutta myös häpäisyihin ja lynkkaamisiin. Tehtaankadun KGB-residentuura sai toimintaohjeita Moskovasta. Aseman tuli raportoida Moskovalle, mihin toimiin aseman suomalaiset agentit kuten ”X”, Nolla”, ”Alfa” olivat ryhtyneet ohjeiden toimeenpanemiseksi. KGB:n Lontoon residentuuran varajohtaja Oleg Gordievsky loikkasi länteen Suomen kautta kesällä 1985. Hän informoi Britannian ulkomaantiedustelun MI6:n myös eräistä KGB:n suomalaisista yhteyshenkilöistä, joiden joukossa oli ulkoministeri Kalevi Sorsa. Koivisto kuittaa muistelmissaan 1995 saadut nimet toteamalla, ettei ”mitään moitittavaa huomattu”.\nTotean, että Cambrigessä Winston Churchill-kirjastossa säilytettävästä Mitrohinin arkistosta on toistaiseksi löytynyt noin 80-100 suomalaista KGB:n operatiivista kontaktia kirjattuina vuosina 1972-84. Näistä 40 koko nimen ja koodinimen Verkkouutiset julkaisi syksyllä 2014. Supolla oli nimet käytössään tosin jo 1990-luvun puolivälistä. Oliko tällä aineistoluovutuksella merkitystä siihen, miksi Sorsan avustajana 1977-78 toiminut Seppo Nevala palasi Supon johtoon lokakuussa 1996? Arkiston nimistä poliittisesti yksi merkittävimmistä oli Kalevi Sorsan avustaja, SAK:n toimihenkilö Kari Tapiola, jonka KGB:n Helsingin asema merkitsi luottamukselliseksi kontaktiksi 1976 peitenimellä ”Tero”. Toinen oli Vasemmistoliiton kansanedustajana myöhemmin toiminut Jaakko Laakso, joka aloitti luottamuksellisena kontaktina 1973 peitenimellä ”Jan”. Myös Päivän Sanomien päätoimittaja Eero Santala oli KGB:n peitenimi ”Samuel”, joka osallistui KGB-eversti Albert Akulovin kanssa kansanedustaja Georg C. Ehrnroothin mustamaalausoperaation maaliskuussa 1972.\n”Aktiivinen tiedustelu” käsitti myös salaisen informaation hankkimisen, mihin liittyi agenttien värvääminen mutta myös vaikutusverkostojen luominen esimerkiksi poliittisten tavoitteiden ajamiseksi. ”Aktiivinen tiedustelu” johtaa nykyisin käytettyyn termiin ”hybridisota”. Käsitteen modernin version esitteli Venäjän yleisesikunnan päällikkö Valeri Gerasimov tammikuussa 2013 ja nyt uudestaan helmikuussa alkaneena vuonna. Miten voittaa sota laukaustakaan ampumatta ja yhdistää taloudelliset, poliittiset, kulttuuriset ja tarpeen vaatiessa sotilaalliset voimavarat vuonna 2016 yhtenäiseksi ”värikumousten” torjuntastrategiaksi?\nKuten olen tuonut esille, Suomessa Suojelupoliisi on pyrkinyt silti estelemään itävakoilun paljastumisia, toisin sanoen Neuvostoliiton ja sen veljesmaiden harjoittaman hybridisodan paljastumista. Tästä on esimerkkinä Tiitisen listan sulkeminen heinäkuussa 1990, Mitrohinin tietojen panttaus, Gordievskyn paljastusten vähättely tai Rosenholz-aineiston valikoitu salaaminen vuonna 2000. Mitrohinin arkistot esimerkiksi osoittavat, että Supon päällikkönä 1972-78 toiminut Arvo Pentti oli KGB:n luottamuksellinen kontakti ”Mauri”, jonka kautta Keskustapuolueelle nähtävästi tilitettiin vuonna 1972 jopa lähes 150 000 markkaa. Niinikään Pentti sopi KGB:n kanssa, että Supo vakoilee Natoa Helsingissä. Myytti Suposta täysin puhtaana eli vieraan valtion vaikutukselta välttyneenä tiedustelulaitoksena voidaan unohtaa.\nSaksalainen Die Welt julkaisi kuuukausi sitten laajan muistokirjoituksen Wolfgang Schnurin tapauksesta. Hän toimi 25 vuotta DDR:ssä toisinajattelijoiden asianajajana ja Stasin värvättynä kategoriassa IMB (”Inoffizieller Mitarbeiter der Abwehr mit Feindverbindung”). Stasin päällikkö Erich Mielke dekoroi hänet DDR:n korkealla mitallilla vielä 7.10.1989. Muurin murtumisen jälkeen Schnur oli kuitenkin perustamassa uutta puoluetta nimeltä Demokratischer Aufbruch (DA), joka sai Helmut Kohlin täyden tuen ja jonka tiedottajana Angela Merkel aloitti poliittisen uransa. Schnur tuli kuitenkin paljastetuksi Stasin agentiksi juuri ennen vaaleja 18.3.1990 ja menetti nopeasti maineensa ja asemansa. Stasi oli värvännyt hänet peitenimellä ”Torsten” vuonna 1964. Vielä kesällä 1989 Schnur oli yrittänyt estää DA-puolueen perustamisen.\nMiksi tämä tapaus Schnur voisi olla merkityksellinen Suomen näkökulmasta? Monet DDR:n Stasin laskuun joko sitoutuneesti tai värvättyinä työskennelleistä suomalaisista nousivat kylmän sodan jälkeen Suomessa Eurooppa-poliitikoiksi tai eduskuntaan. Esimerkkinä otan Riitta Juntusen, joka oli vuosina 1979-86 Stasin elektronisen vastavakoilun värvätty peitenimellä KATI rekisterissä XV/3000/79. Tiedot Juntusesta Supo sai viimeistään 2000-luvun alussa. Koko tuhannen sivun KATIA koskeva arkisto-kansio on käytössä. Sen eräiden osien perusteella apulaisvaltakunnansyyttäjä Jorma Kalske arvioi pari vuotta sitten kirjallisessa lausunnossaan allekirjoittaneelle, että Juntusen rikos vanheni vasta 2006, ei jo ennen vuotta 2002, kuten Supon edustaja kertoi julkisuudessa toukokuun alussa 2002.\nVuonna 2000 Supo käytännössä takavarikoi sille Yhdysvalloista Saksan avulla tarjottujen Stasin ulkomaavakoilun (HVA) suomalaisia koskevia arkistotietoja. Supon edustaja (Hannu Moilanen) kertoi medialle vuonna 2003, että ”Rosenholz-aineistoa Supo pitää uskottavana tutkinnan perustana”. On todettava, että tässä aineistossa oli merkittynä sellaiset suomalaiset Stasin informantit ja kontaktit, jotka olivat joulukuussa 1988 aktiivisia toimijoita. HVA rekisteröi silti lähes 300 000 henkilöä eri syitä, joista arviolta 2-5 % oli Stasi-yhteys. Vain tämä Rosenholz-arkistokanta – yhteensä noin 2500, joista noin 500 muita kuin itä- tai länsisaksalaisia – on säästynyt tuholta. Tähän yhtä värvättyä tai sitoutunutta kontaktia käsittävään arkistokantaan kuuluu ns. keskusarkistokortti (statistigbögen), joka kuvaa kontaktin operaationa hyvin tarkoin, henkilökortti (F16) sekä operaatiokortti (F22). Periaatteessa vain näistä joulukuun 1988 tapauksista voidaan aloittaa luotettava tutkinta. Niihin ei myöskään vielä vuonna 2000 soveltunut vanhentumissääntö. Näistä tapauksista ei Supo aloittanut yhtäkään esitutkintaa.\nTätä täydentävät muut aineistot, kuten niin sanottu SIRA ja sen TDB-tiedostot ja etenkin puoluearkistot. Kyse oli arviolta 50 tapauksesta, joista Supo julkisesti nosti tarkemman tutkinnan kohteeksi 10-15 tapausta. Luotettavan kuvan saaminen todellisesta vakoilusta on ollut vaikeaa, ellei aineistosta löydy värväysasiakirjoja ja muita vakoilusta ensikäden omaisesti kertovia todisteita. Näiden tutkimatta jätettyjen tapausten joukossa oli esimerkiksi Lassi Päivärinta, LARSEN, joka oli värvätty 1982 ja toimitti aineistoja Stasille vuoteen 1989/1990. Julkisuudessa tunnetuksi tullut tietolähdeoperaatio Pekka arkistoitiin lokakuussa 1977, eikä siitä ole olemassa keskusarkistokorttia puhumattakaan, että kyse olisi ollut värvätystä henkilöstä, joka olisi allekirjoittanut vaitiololupauksen ja yhteistyöasiakirjan.\nNevalan julkisudessa huhtikuussa 2002 kertoman mukaan lopulta noin kymmenen suomalaista oli tehnyt työtä Stasin asiamiehenä kylmässä sodassa. Tiitinen oli puolestaan tammikuussa 2001 kertonut Helsingin sanomissa, että 20-30 suomalaista oli vielä vuonna 1990 toiminut Stasin informantteina. Maget lähetti vuonna 2011 sähköpostiviestin tämän esityksen pitäjälle. Viestissä hän sanoi, että Stasilla oli muurin murtuessa yli 20 informanttia, joista osa oli värvättyjä. Nevalan lausunto ei siten voi pitää paikkaansa.\nSuomen poliittisten toimijoiden ja entisen Itä-Saksan eri puolueiden ja ammattiyhdistysliikkeen väliset suhteet olivat tiiviit, mitä olen selvittänyt jo Vasemmalta ohi -teoksessa (2007). SKP:llä oli läheinen yhteistyösuhde DDR:n kommunistipuolueen SED:n kanssa, joita hoitivat 1960-luvulla etenkin SKP:n pääsihteeri Ville Pessi ja keskuskomitean jäsen, kansanedustaja Gösta Rosenberg. Myöhemmin 1980-luvulla useat SKP:n eri osapuolten toimijat, kuten Arvo Aalto, Jaakko Laakso, Kalevi Kivistö, Markku Kangaspuro, Jouko Kajanoja, Taisto Sinisalo, Johannes Pakaslahti ja Gay Sevon sekä Yrjö Hakanen ja Erkki Susi olivat jatkuvasti yhteydessä DDR:n Stasi-diplomaaatteihin ”ystävinä”. Tätä yhteistyötä ja jopa yhteistoimintaa ei kannattaisi kiistää saatikka unohtaa. Näin on kuitenkin tapahtunut.\nStasilla oli Suomessa vuosien aikana kymmenittäin tärkeitä tietolähteitä virkamieskunnassa, talouselämässä, mediassa ja politiikassa. Vastikään sain DDR:n sotilastiedustelun 10 suomalaista käsittävän kontaktilistan vuodelta 1986. Kalevi Sorsa väitti Pohjalainen-lehdessä toukokuussa 2003, että hän ei tuntenut ketään DDR:n Helsingin edustustossa ja että SDP asetti suhteet DDR:n kommunistiseen SED-puolueeseen ”viimeiselle sijalle”. DDR:n eri arkistokannoissa Sorsa on merkittävämpi kuin yksikään SKP-poliitikko. Stasilla oli myös 1968-77 huippulähde ”Fortuna” SDP:n ytimessä, eivätkä DDR:n arkistopaljastukset siten tue mitenkään Sorsan näkemystä. Sorsan ensimmäinen illallinen DDR:n edustuston johdon kanssa Kulosaaressa oli 19.11.1969. Stasin raportissa kesäkuulta 1969 Sorsa määriteltiin Skog-ryhmän kannattajaksi, mutta pysymiseen SDP:ssä vaikutti se, että Sorsa ei halunnut menettää virkaansa UNESCO:ssa. SED:n arkistojen mukaan SDP ja SED tiivistivät 1960-luvun lopulta suhteita joka vuosi. Syksyllä 1976 Sorsa kutsui SED:n politbyroon jäsenen Paul Vernerin vierailulle, mikä oli varsin rohkea avaus sosialidemokraattiselta puolueelta.\nLopuksi pari sanaa tähänastisesta virallisesta vakoilututkimuksesta. Pääosin professori Kimmo Rentolan kirjoittamaa Ratakatu 12 -teosta pidetään jonkinlaisena Suomen Stasi- ja KGB-tutkimuksen luotettavana perusteoksena, mitä asemaa sille ei voida suoda monestakaan syystä. Etenkin professori Kimmo Rentolan osuus siinä on selektiivinen ja johdatteleva. Kirjoissaan Rentola kuvaa Tuure Leheniä ”veteraanikommunistiksi”, tai ”sotilasasiantuntijaksi”, mutta uusimman saksalaistutkimuksen valossa hän oli vuosia GRU:ssa Neuvostoliiton sotilastiedustelussa terrori-iskuihin erikoistunut kouluttaja – mitä tämän esitelmän pitäjä selvittelee Etupiirin ote -kirjassa (2014) – ja Stasin ensimmäisen päällikön ystävä. Molemmat sotivat Espanjan sisällissodassa ns. saksalaisessa prikaatissa.\nMenneisyyttä ei pidä eikä lopulta voida sulkea. Emme näe tulevaan kauemmaksi kuin silmämme kantaa menneeseen. Venäjän hybridisota pakottanee arkistojen ja listojen avaamiseen kansallisen, mutta myös EU:n turvallisuuden takia.\nPekka Virkki Posted in Lustraatio\tLeave a comment\nLustraatio.fi on uudistunut\nLustraatio.fi -sivuston uudistettu versio on julkaistu. Vanhat artikkelit on palautettu luettavaksi ja uusia julkaistaan lähiaikoina.\nTarkoituksena on kehittää sivustosta kattava aineistopankki, joka palvelee niin rivikansalaisia kuin asiantuntijoitakin.\nOlisiko Teillä mielipidekirjoitus, jonka haluaisitte julki? Ehdotus kolumnistiksi? Toivomuksia artikkeliaiheista? Palautetta sivuston teknisestä ilmiasusta?\nPyydämme teitä kertomaan näistä ja muista risuista sekä ruusuista joko palautelomakkeen kautta tai Facebookissa – tämä onnistuu esimerkiksi kommentoimalla aiheesta Lustraatio-kirjan sivulle. Sivustoa ylläpitää viimeksimainitun kustannustoimittaja.


Palkallinen Sairausloma | Karjalainen Uutiset Kaikki\nLähteet: USA valmistelee uutta korona-ohjelmaa: palkallinen sairausloma tai tuloveron keventäminen pöydällä Asiakkaat hamstraavat paperituotteita ja säilykkeitä koronaviruksen varalta Kalifornian Glendalessa Yhdysvalloissa 5. maaliskuuta.\nBirdlife Pihabongaus lintujen tarkkailu lintujen kevätmuutto pihabongaus 2020 Tomatkarnevalen Roskakatos Malli Valmiista elementeistä kokoat juuri omiin tarpeisiisi soveltuvan puuliiterin tai jätekatoksen vaivatta. Elementti Elli -puuliiteri on puulämmitteisen omakotitalon tai kesämökin tärkein ulkorakennus. Elementti Elli –roskakatoksella luot pihapiirisi ilmeeseen istuvan lajittelupisteen, joka piilottaa sisäänsä kaikki tarvittavat jäteastiat ja jopa kompostorin. Kestopuu-roskakatos Tarvike- ja ostoslista Roskakatoksen koko: leveys 1,65\nKoronapaketista päästiin sopuun Yhdysvaltain edustajainhuoneessa – listalla ilmaiset koronatestit ja palkallinen sairausloma 14.3.2020 10:15 päivitetty 15.3.2020 09:22 Yhdysvaltojen talous\n5.11.2013 · Mutta tiedän kyllä tapauksia, joissa ortopedisen leikkauksen sairausloma evättiin seisomatyöläiseltä. Sen sijaan hänet siirrettiin hänelle sopiviin, kevyempiin hommiin toipilasajaksi.\nmuttei sen tarvitse olla palkallinen vapaa, sen päättää työnantaja.\nPalkallinen Sairausloma. tehnyt admin; 21 toukokuun, 2020; Sairausloma ei sinällään ole irtisanomisperuste koeajalla, ellei se ole pituutensa vuoksi estänyt koeajan tarkoituksen, eli työntekijän soveltuvuuden mittaamisen, toteutumista. Varoitukset. Koeaikaa voidaan pidentää sairausloman osalta.\nSairausajan palkka. Työsopimuslain mukaan työntekijällä on oikeus täyteen palkkaan sairastumispäivältä ja sitä seuraavalta yhdeksältä arkipäivältä silloin, kun työsuhde on jatkunut kuukauden.\nKeisarinpikarililja Levinneisyys. Kirjopikarililja on eurooppalainen laji. Sitä tavataan Espanjasta ja Keski-Ranskasta Hollantiin, Englantiin, Saksaan, Puolaan, Pohjois-Balkanille, Unkariin ja Romaniaan saakka. Levinneisyysalue jatkuu edelleen itäänpäin läpi Ukrainan ja Etelä-Venäjän Uralille saakka. Pohjoisessa lajia tavataan Etelä-Tanskassa, -Norjassa ja -Suomessa, sekä Etelä- ja Keski-Ruotsissa. Fritillaria imperialis Keisarinpikarililja, ‘Rubra Max’ keisarinkruunu : 2100068: Keisarinpikarililjaa on kasvatettu Euroopassa 1500-luvulta alkaen. Ruotsiksi\nPalkallinen poissaolo ei kuitenkaan voi jatkua kolmea työpäivää pidempään sairastumisen alusta lukien. Poissaolon syy on vaadittaessa todistettava lääkärintodistuksella tai muulla työnantajan hyväksymällä selvityksellä ja vaadittaessa on annettava selvitys toisen huoltajan esteestä hoitaa lasta.\nTyössäoloehtoon lasketaan myös esim. palkallinen vuosiloma, jos loma-ajan palkka on maksettu vähintään 18 viikkotunnin mukaan (opetusaloilla 8 viikkotunnin mukaan). Työssäoloehdon täyttymistä tarkastellaan työttömyyden alkamista edeltävien 28 kuukauden ajalta.\nJos työnantajalla on aihetta epäillä työkyvyttömyyttä, hän voi määrätä työntekijän valitsemansa lääkärin tarkastettavaksi. Lääkärintodistus on välttämätön työnantajan kannalta silloin, kun sairausloma jatkuu pitkään. Se tarvitaan, jotta työnantaja saa korvauksensa Kelalta. Aina oikeutta sairausajan palkkaan ei.\nSairausloma ei sinällään ole irtisanomisperuste koeajalla, ellei se ole pituutensa vuoksi estänyt koeajan tarkoituksen, eli työntekijän soveltuvuuden mittaamisen, toteutumista. Varoitukset. Koeaikaa voidaan pidentää sairausloman osalta. – Lakipuhelin neuvoo aamusta iltaan joka päivä –\nAronia Resepti Aronia-omenahillo sopii vaalean leivän, esim. paahtoleivän päälle, juustojen kanssa, pannukakulle tai leivonnaisten täytteeksi ja kakkuihin. Maustamisvinkit: Voit lisätä keittämisen alkuvaiheessa marjojen ja omenien joukkoon halkaistun vaniljatangon tai muutamia. Itse maistoin tänään ensimmäistä kertaa marja-aronia mehua aamulla tyhjään vatsaan. Tosin tuote olisi kuulunut laimentaa, vetäisin sen sijaan sitä 1,25dl raakana. 10 minuuttia myöhemmin olinkin polvistuneena vessanpöntön\nYksityisellä sosiaalipalvelualalla palkallinen poissaoloaika on enintään kolme työpäivää sairastumisen alusta lukien. Osasairausvapaa. Osasairausvapaalla oleva henkilö on työkyvytön, mutta hän selviytyy osasta työtehtävistään. Tämän arvion tulee perustua työolot tuntevan lääkärin arvioon.\nPalkallinen poissaolo-oikeus ei myöskään koske pitkäaikaisesta tai kroonisesta sairaudesta johtuvaa lapsen hoitamista. Tällöin voi kuitenkin soveltua palkaton poissaolo vaikeasti sairaan lapsen takia. Jos alle 10-vuotias lapsi joutuu sairaalahoitoon,\nSaikutatko? Työnantaja voi puuttua poissaoloihin: palkka pois, korvaavaa työtä ja keskustelu. Lääkärin mielestä työpaikan ristiriidat tai epäilyttävät sairauslomat.\nEsimerkiksi osastonhoitajan pitää ratkaista, onko poissaolo palkallinen tai vaaditaanko lisäselvityksiä. Työnantajan on myös huolehdittava, että henkilötietoja käsittelevät työntekijät tietävät vaitiolovelvollisuudestaan ja noudattavat sitä. PPSHP on nyt muuttanut käytäntöjä.