Barrancas Blancas – huippupäivä ja pako sähkömyrskystä\nIn Atacama, Barrancas Blancas, Chile, Etelä-Amerikka, Laguna Verde\nHerätyskello pirahti aamuyön pimeydessä merkiksi siitä, että oli aika lähteä tavoittelemaan Barrancas Blancas -tulivuoren 6050 metrissä sijaitsevaa huippua. Tunnustelin vointiani, mutta vaikka oloni oli selkeästi edellistä päivää parempi, eilisen ikävä kokemus oli niin kirkkaana mielessä, että sain itseni kiinni etsimästä syitä olla lähtemättä edes yrittämään.\nOtsalampun valossa vilkaisu kiipeilypariini riitti kertomaan, että toisella puolella pientä telttaamme tilanne ei ollut juuri parempi. Heikin silmät olivat uupuneet ja kasvot turvonneet. Hän ei ollut juurikaan nukkunut ja istui tyhjä ilme kasvoillaan teltan ovea tuijottaen.\nEmme montaa sanaa vaihtaneet raapiessamme nahkeat ja hiekkaiset vaatteet yllemme ja kasatessamme varusteet reppuihin.\nAamiaisella vastassa oli lopen uupunut tiimi. Hassua kuitenkin oli, että juuri kaikkien yhteen ääneen avoimesti toteama väsymys ja haluttomuus lähteä kiipeämään oli se, joka valoi minuun rohkeutta ja halua jatkaa. En ollut yksin tunteideni kanssa. Jos Mount Everestillä ja maailman muilla suurilla vuorilla kiivenneetkään eivät olleet täysissä voimissa ja motivaation aallonharjalla, ehkä minunkin oli ihan ok olla väsynyt. Huonovointisuuden aallot pyyhkivät edelleen ylitseni aina silloin tällöin ja varmistin Cristianilta, miten tilanne hoidetaan, jos joutuisin keskeyttämään. Oman keskeytyksen käsittely olisi kurjaa jo pelkiltäänkin, ja en taatusti halunnut sen vaikuttavan muuhun tiimiin. Cristianin luvattua, ettei minun mahdollinen epäonnistumiseni vaikuttaisi tänään muiden huiputusmahdollisuuksiin, tein oman hiljaisen päätökseni huiputukseen sitoutumisesta ja nousin pöydästä valmistautuakseni lähtöön.\nMinuun suuren vaikutuksen kiipeilykokemuksillaan tehnyt Fredrik on kiivennyt monia maailman syrjäisiä vuoria erittäin haastavissa olosuhteissa. Vaitonainen ruotsalainen ei pyytämättä tarinoitaan jakanut, mutta kahden kesken kysyttäessä kyllä kertoi avoimesti reissuistaan. Nyt hän ilmestyi viereeni, kun sinimustassa aamuyössä seisoin tuijottamassa Laguna Verden suolajärven selälle.\n– Joskus on todella vaikeaa muistaa, miksi nämä paikat valitsee aurinkorannan sijaan. Välillä on vielä hankalampi keksiä syitä nousta teltasta juuri tänä aamuna, ruotsalainen puuskahti ja hieraisi kasvojaan väsyneenä. Hymyilin pimeyteen sanojen oudosti reipastamana ja totesin virnistäen:\n– Ja silti valitsemme näin – joka kerta! Joko olemme hulluja tai sitten tämä sen ponnistuksen arvoista.\n– Luultavasti vähän molempia! Fredrik vastasi virnistykseeni ja piristyneinä kiipesimme maastoautoon, jolla siirtyisimme puolen tunnin ajomatkan leiristä Barrancas Blancasin huiputusreitin alkupisteeseen.\nAurinko alkoi nousta matkan aikana. Heikki ja Fredrik nukkuivat takapenkillä, minä olin liian levoton nukahtaakseni. Kuten aina, auringonnousu toi muassaan toivon, ja puoli tuntia myöhemmin astuessani ensi askeleet vuoren rinteellä, mieleni oli jo valoisampi.\nBarrancas Blancas on kaunis tulivuori, jonka kraaterista puuttuu osa kauan sitten tapahtuneen räjähdyksen seurauksena (siitä tulee muuten mieleen vuonna 2017 kiivetty Mount Meru -tulivuori Tansaniassa. Se tarina alkaa täältä: Leopardikuume iskee jouluna – Mount Merun lähestyminen).\nKiipeäisimme Barrancas Blancasin kraaterin repeämiskohdasta reunaa ylös ja lähes 6000 metriin päästyämme, kiertäisimme puolikkaan kehän kraaterin reunuksen korkeimmalle kohdalle. Cristian varoitti, että edessä oli raskas päivä:\n– Nousu kraaterin reunukselle on todella rankka, ja vaikka reunusta kiertäessä emme enää nouse jyrkästi, olemme jo 6000 metrissä ja liikkuminen on raskasta. Reitti on raskas myös psyykisesti, sillä valehuippuja on neljä. Pysykää sitkeinä!\nAuringonnousut salpasivat hengen joka aamu\nBarrancas Blancas todella otti heti luulot pois. Kraaterin repeämäkohdasta alkanut nousu oli alusta asti niin jyrkkä, että ryhmä sai ponnistella tosissaan. Aurinko oli tietenkin tuonut toivon lisäksi muassaan myös kuumuuden, ja jo ensimmäisen tunnin aikana olimme taas tuttuun tapaan hiestä märkiä.\nKehoni tuntui kestävän nousua kohtuullisen hyvin. Raskaalta meno tuntui, mutta ei kohtuuttomalta, ja pysyin ryhmän rauhallisessa tahdissa. Tahdonvoimani kuitenkin oli kateissa, ja aamun tunnit kuluivat loputtoman päänsisäisen kaupankäynnin parissa. Yritin taivutella itseäni vuoroin jatkamaan ja vuoroin lopettamaan, enkä oikein edes itse tiennyt, kumpaa ääntä halusin seurata. Mutta hyvää tuossa hiljaisessa keskustelussa itseni kanssa oli se, että aika kului sen parissa varsin nopeasti. Myös Heikki oli paljon vaisumpi kuin normaalisti. Hiljaisen yhteisymmärryksen vallitessa ponnistelimme peräkkäin ylös yksitoikkoisen tutulta tuntuvaa, Atacaman vuorille tyypillistä valuttavaa hiekkarinnettä.\nVaikka hiekan ja kivien loputon laavamainen sekoitus vaihtelemattomuudessaan hiveli välillä ärsytyskynnystä, tämä vuori oli toisenlainen kuin edelliset. Lähes koko reitti huipulle asti oli jatkuvasti silmiemme edessä, ja aamun pitkien tuntien aikana kraaterin karhean reunuksen profiili pastellitaivasta vasten painui lähtemättömästi mieleeni. Myös horisontissa silloin tällöin vilahtava Ojos del Salado piristi kummasti mieltä ja muistutti, miksi olin täällä. Jälleen kerran saattoi todeta, kuinka hyvä tiimihenki tuo kiipeilyyn iloa. Vaikka kiivetessä kukaan ei juurikaan jaksanut puhua, lyhyillä tauoilla vallitsi rento ja huumorintäytteinen tunnelma.\nParin tunnin kuluttua, ensimmäisellä pidemmällä tauolla istuin kasvot käännettyinä kohti kauempana kimmeltävää Laguna Verden suolajärveä. Heikki torkkui vieressäni hiljaisena ja ryhti hiukan lysyssä. Vedin henkeä ja tunnustin:\n– Kuule, taitaa olla, etten pääse tänään ylös asti. Olo on vetämätön eilisen jäljiltä, ja vatsa on aina vaan kipeä. Mutta jos olen ihan rehellinen, pahin ongelma taitaa olla korvien välissä: eilinen kokemus oli niin hirveä, että se taisi viedä tahdonvoimani. Jos haluan onnistua Ojosilla, minun pitää korjata se.\nKiipeilyparini nosti katseensa ja nyökkäsi myöntäen:\n– Minäkin olen ihan loppu.\nPäätimme ottaa tavoitteeksi kraaterin reunalla 5700 metrissä sijaitsevan satulan. Se olisi meille uusi korkeus ja samalla reilusti yli edellisen päivän nousun. Sen jälkeen voisimme päättää yksi pätkä kerrallaan, jatketaanko.\nJyrkkä nousu jatkui. Aina välillä luulimme seuraavan kivikon takana olevan hiukan loivempi osuus – joka kerta olimme väärässä. Itse asiassa vuoren muodosta johtuen koko reitin näkyminen olikin ollut harhaluulo. Saapuessamme 5500 metriin, kivikon takaa paljastuikin, ettei välitavoitteeksi asetettu 5700 metrin satulaharjanne ollutkaan tunnin matkan päässä. Juuri ennen satulaharjannetta kraateri teki vasemmalle jyrkän lenkin, joka lisäsi kiipeilymatkaa toista tuntia. Toisaalta, onni onnettomuudessa; jos olisin tiennyt tuosta ylimääräisestä koukerosta ennen kuin se yllättäen pöllähti eteeni, olisin saattanut luovuttaa. Nyt olimme jo niin lähellä, ettei enää oikein voinut antaa periksi!\nViimeisellä, kraaterin sisäpintaa pitkin kohti satulaa kulkevalla vaakareitillä (traversella) jättäydyin viimeiseksi, sillä tunsin vauhtini alkavan hidastua. Vatsassa mylläsi taas voimakkaammin, ja raajat tuntuivat heikoilta. Traverse oli kuitenkin jännittävä kiemurrellessaan kivikossa ja paikotellen hyvinkin ilmavissa paikoissa. Alle metrin levyisellä polulla toisella puolellamme oli rouhea kiviseinä, toisella pitkä pudotus kraaterin pohjalle. Traversen aikana nousu oli muita osioita loivempaa ja lopulta pysyin kuin pysyinkin hyvin tiimin mukana.\nTauko uudessa korkeudessa ja henkinen taistelu jatkamispäätöksen kanssa.\nJa sitten olimme perillä. Korkeammalla kuin olin koskaan aiemmin ollut, 5700 metrissä! Istahdimme tuulisen satulan reunamalle ja katselimme hiljaisina kuumassa väreilevässä auringossa kylpevää aavikkovuoristoa. Tätä päivää vahvasti sävyttäneen harmaan mielialan alta tunsin esiin pulahtavan ilon kuplan ja hymyilin kiipeilyparilleni. Hän vastasi hymyyni väsyneesti ja olen varma, että ajattelimme samoin. Me olimme saavuttanut välitavoitteemme, tästä eteenpäin kaikki olisi plussaa!\nPäättäväinen tankkaus vastentahtoiseen vatsaan ja olin valmis yrittämään myös seuraavan pätkän. Edessä oli reitin vaikein ja jyrkin osuus: nousu kovassa tuulessa todella jyrkkää polkua kraaterin reunukselle. Jos sen nousun pääsisi, loppumatka olisi loivempaa ja polveilevampaa polkua valehuippujen ohi – vaikka toki yli 6000 metrissä sekään ei sunnuntaikävely olisi. Jos kuitenkin pääsisin sinne asti, minulla olisi mahdollisuus huiputtaa. Jos taas en, en ainakaan olisi luovuttanut nyt, kun olin juuri tankannut ja jaksoin sillä hetkellä jopa hymyillä!\nSuper Mario päivätorkuilla 5700 metrissä\nKäännyin Cristianin puoleen ja kysyin, saisinko kiivetä hiukan jäljessä Marion kanssa. Luvan saatuani asettauduin kolmen hengen jonomme keskimmäiseksi Marion ja Heikin keskelle ja matka jatkui.\nLuulen, että Marion kanssa jäljessä kiipeäminen oli reissun paras idea. Pieni bolivialainen aloitti todella rauhallisen keinuvan etenemisen, ja seurasin häntä asettaen kenkäni täsmälleen hänen askeliinsa. Välillä hän pysähtyi antaakseen meille neuvoja hengityksen ja rytmin suhteen sekä kannustaakseen meitä. Pidempiä pysähdyksiä emme tehneet, vain noita muutaman henkäisyn mittaisia seisahduksia. Ruoka ja oikea rytmi tekivät tehtävänsä. Jyrkkä nousu meni paljon helpommin kuin olin pelännyt. Hidas vauhti sopi myös Heikille, joka tuntui entistä väsyneemmältä ja pysähtyi aina välillä huohottamaan. Harjanteelle noustessamme askel oli raskas ja liikuimme kuin hidastetussa elokuvassa – mutta hei, olimme 5900 metrin korkeudessa merenpinnasta!\nKraaterin reunalle saapuessamme tuuli oli noussut kovaksi ja pilvet hiipineet ympärillemme. Yhtäkkiä ympärillämme puhkesi lumimyräkkä. Tuuli ulvoi raivokkaasti ja piiskasi meitä ruoskamaisesti teräväsakaraisilla lumihiutaleilla. Nopean vaatteiden lisäyksen jälkeen jatkoimme sinnikkäästi eteenpäin alati kovenevassa myräkässä. Kuljimme etukumarassa viimaa vältellen, ja pidin katseeni kiinni noin kymmenen minuutin päässä edessämme kulkevassa eturyhmässä.\nKello 13.25 olimme melkein perillä. Tuuli hukutti sisäänsä kaiken. Oli valtavan kylmä. Hengitys kulki vaivalloisena huohotuksena. Jalkaterät ja kädet tuntuivat välillä kihelmöivän ja välillä menivät tunnottomiksi. Sitten kihelmöinti siirtyi oudosti myös päälakeeni, kuin sataisi rakeita tai joku koputtelisi päätäni sormenpäillään.\nSeisahduin huohottaen katsomaan edellä kulkevia ja näin heidän pysähtyneen. Hetken luulin heidän saapuneen perille, sillä huippu oli ihan suoraan heidän edessään, ja etäältä oli vaikea nähdä lumiviiman läpi kunnolla. Heikki tarkisti korkeuden ja hänen kellonsa mukaan olimme 5960 metrissä. He eivät olleet huipulla, vaan huippu oli vasta seuraava kohouma heidän edessään.\nYhtäkkiä eturyhmä kääntyi ympäri ja lähti tulemaan meitä kohti. Epäuskoisina katsoimme toisiimme, kävivätkö he sittenkin jo huipulla? Kun katsoin uudelleen, huomasin jotain omituista: he juoksivat! Kaikki kompuroivat meitä kohti kuin hidastetussa elokuvassa, ja Cristian huitoi samalla vimmatusti.\nKäännyin katsomaan ensin parhaillaan takkinsa vetoketjua säätävää Mariota, sitten takaisin Cristiania ja lopulta ohuen ilman hidastamat aivoni oivalsivat hänen huitomansa merkin. Juostessaan hän pyöritti kättään päänsä yläpuolella ympyrän muodossa takaisin kääntymisen merkiksi.\n– Mario! He wants us to turn back!\nMario kääntyi katsomaan meitä kohti juoksevaa, villisti huitovaa Cristiania. Samalla hetkellä tuuli toi mukanaan miehen karjunnan:\n– RUN!!! Electric storm!\nKarjahdus havahdutti meidät toimintaan. Käännyimme ympäri, hankkiuduimme nopeasti eroon sauvoista, avasimme kantamusten kiinnitysklipsit, jotta voisimme tarvittaessa heittää laukut pois – ja juoksimme.\nHetkeksi addrenaliini pyyhki ohuen ilman painot pois lihaksistani ja väsymyksen kehostani, avasi tukkoiset ajatukset ja sysäsi syrjään pahoinvoinnin. Juoksimme rinnettä alas niin lujaa kuin kaatumatta oli mahdollista. Ensin myräkkä tuntui hetkellisesti yltyvän ympärillämme, mutta päästyämme ulos huipun ympärille kietoutuneen ukkospilven sisältä, alkoi pyörteilevä tuuli viimein irrottaa kolkkoja, rätiseviä sormiaan takkiemme liepeistä.\nPakoreittimme sukelsi reunukselta suoraan alas kraaterin sisäpintaa. En muista ajatelleeni paljoakaan juostessamme alamäkeen. Heikki tuntui jäävän aavistuksen jälkeen minusta, ja kun pysähdyin häntä odottamaan, murisi hän vihaisia vastauksia hoputuksiini.\nViisisataa vertikaalimetriä juostuamme oppaat arvelivat meidän olevan suhteellisen turvassa ja saatoimme hidastaa tahtia puolijuoksua muistuttavaksi kävelyksi. Kraaterin sisäpinnan upottava hiekka oli kuin tahmea, valuttava suo. Ylöspäin kiipeäminen olisi ollut aivan mahdotonta. Alas tullessa eteneminen oli takkuilevaa, mutta mahdollista ja pakottauduin rentouttamaan sääreni. Joustavin polvin saatoin hyödyntää liukuvaa hiekkaa jokaisen askeleen loppuliukuna.\nÄskeisen jännitysnäytelmän väliaikainen energialataus kohisi vielä suonissani, ja yhtäkkiä oloni oli virkeä. Mutta Heikin kohdalla pakomatka oli toiminut toisin: Kiipeilyparini eräs suuri vahvuus on valtava itsekuri. Hän pystyy pelkällä tahdonvoimalla jatkamaan kauan sen jälkeen, kun muut ovat antaneet periksi. Hän jaksaa hymyillä ja kannustaa muita silloinkin, kun on itse aivan uupunut. Se on upeaa ja ihailtavaa. (Ja myönnän, että joskus se vähän raivostuttaa. Mutta se ei johdu hänestä, vaan on puhtaasti minun lapsellisuuttani ja nolostumistani omien voimavarojeni rajallisuudesta.)\nMutta tuo sama itsekuri myös välillä rakentaa hänelle ansan. Sillä joskus minun on vaikea huomata, että hän ei voi hyvin. Tai että hän on aivan voimiensa äärirajoilla.\nViimeiset nousuhetket olivat olleet Heikille silminnähden raskaita. Tiesin hänen olevan todella väsynyt. Mutta nyt hänen kasvonsa olivat harmaat. Hän kertoi, että “päässä heittää”, ja hänellä oli vaikeuksia pysyä pystyssä. Heti kun mahdollista, hän kaivoi sauvat repustaan ja voimakkaasti niihin nojaten laskeutui hitaasti vuorta alas.\nAsetuin yhteiseen tahtiin ja rauhallisesti jatkoimme matkaa upottavassa hiekkauomassa. Tiedän myös, että väkivahva kiipeilyparini on rajansa tullessa vastaan kuin haavoitettu villieläin. Hän ei halua ryhmän huomiota eikä hössötystä ympärilleen. Nyt ei ollut puheiden aika, vaan piti päästä takaisin leiriin, jossa voisimme levätä ja tarkastaa tilanteen. Niinpä tarjosin juotavaa, välipalaa ja käteni, johon hän tarttui ja puristi sormiani hiljaa.\nPitkän laskeutumisen viimein päätyttyä heittäydyin autojen viereen maahan istumaan kasvot kohti Barrancas Blancasin huippua käännettyinä. Väsymyksen vyöryessä takaisin kehooni tunsin raivokkaan pettymyksen raatelevan mieltäni: Mario oli paluumatkalla arvellut, että olisimme olleet huipulla seuraavan 20 minuutin kuluessa. Olin jo nähnyt huipun, se oli niin lähellä, että olisin voinut melkein ojentaa käteni ja koskettaa sitä. Se olisi ollut ensimmäinen yli 6000 metrin huippuni, ja ensimmäinen kertani yli 6000 metrissä ylipäätään.\n– Mutta aivan juuri ennen uuden tuhatluvun saavuttamista olimme joutuneet pakenemaan suinpäin vuorelta!\nSiinä istuessani hiekassa, joka oli sään muututtua harmaaksi menettänyt kaikki sadat sävynsä ja haalistunut tuhkanväriseksi soraksi, sukelsin sekunniksi pettymyksen suohon. Mutta sitten käänsin katseeni huipusta kiipeilyryhmän jäseniin, jotka retkottivat ympärilläni väsyneinä hiekalla. Vaikka virallisesti en voi Barrancas Blancasia huiputettujen listalleni lisätä, en tuon hetken jälkeen ole tuntenut pisaraakaan harmitusta. Barrancas Blancas -huiputusyrityksestämme menestyksekkään tekee se, että meistä jokainen pääsi vuorelta alas tilanteessa, joka olisi helposti voinut muuttua hyvin toisenlaiseksi.\nHuokaisin ja tartuin kiipeilypariani kädestä. Olimme turvassa.\nMatterhorn – huippupäivä\nIn alpit, Matterhorn\nLöydätkö minut kuvasta?\nKuin olisin ummistanut silmäni vain hetkeksi – yhtäkkiä kello oli neljä aamulla. Herätyskellon hätistämänä kömmin ylös karheiden vilttien joukosta. Pimeässä huoneessa oli yhä niin kylmä, että hengitys höyrysi otsalampun valossa. Tällaisina hetkinä kannattaa vain nousta nopeasti ja ryhtyä puuhaamaan, sillä kuin laastarin nyppäisy‚ se kirpaisee hetken mutta asettuu paljon nopeammin kuin hidas, venyttelevä siirtymä makuupussin lämmöstä kalsalle puulattialle.\nTovin kuluttua aavistuksen rähjäinen joukkueemme istui aamiaisella jännittyneissä tunnelmissa. Nyt ulkona oli viimein tyyntä, mutta lunta oli satanut miltei koko yön, ja oppaat olivat sen määrästä silminnähden huolissaan.\nItalialaisen keittiön ihmeet eivät ulotu aamupalaan kylmällä vuoristomajalla, ja päivään valmistauduttiin kohmeisten sämpylöiden voimin. Ja mikä siinä muuten on, että keski- ja eteläeurooppalaiset vuorikiipeilijät haluavat syödä aina kasan sokeria aamiaisleipänsä päällä? Lähes identtinen huippupäivän aamupala on toistunut jokaisella Eurooppaan suuntautuneella kiipeilyreissullani. Joka kerta, kun valitsen kivikovan leipäni päällystän kahdesta tarjolla olevasta vaihtoehdosta, Nutellasta ja hillosta, lupaan itselleni, että ensi kerralla kannan mukanani palan sulatejuustoa.\nMutta eipä repussani ollut tälläkään kertaa sulatejuustoa, ja nyt energiatankkaus oli nautintoa tärkeämpää, joten kasasin sämpyläni päälle hampaissa ratisevan kylmää ja sokerista mustikkahilloa.\nFreddie, Heikki ja minä vilkuilimme lian tummentamista ikkunoista aamuyön pimeyteen niin usein, että lopulta Fabrizio katkaisi hiljaisuuden toteamalla, että lunta oli todella paljon, eivätkä oppaat ole varmoja, kannattaisiko meidän lähteä huiputusyritykseen:\n– Mutta mennään katsomaan, miltä alku näyttää.\nLähdössä huippupäivään pilkkopimeässä\nPuolen tunnin kuluttua seisoimme ulkona tyhjyyden päällä roikkuvalla metalliverkkoterassilla, ja otsalamppujemme valokeilat pyyhkivät ympärillemme kietoutunutta pimeyttä. Minua väsytti yllättävän paljon, ehkä eilinen extra-painava reppu ja raskas nousu olivat vieneet enemmän voimia kuin olin osannut odottaa – vai Elbrusko edelleen lihaksissa kummitteli? Äkkiä ylitseni pyyhkäisi voimakas ikävä lasten luokse. Aina huiputukseen lähtö on jännittävää, mutta aiemmin en ollut tuntenut tällaista huolta ja ehkä jopa lievää haluttomuutta. Olinko peloissani?\nEnricon lähtöpuhe ei keventänyt tunnelmaa:\n– Vaikka onnistuisimmekin, lumi hidastaa meitä. Se tarkoittaa, että edessä on ainakin 12 tuntia teknistä kiipeämistä ilman taukoja. Meidän on liikuttava niin nopeasti kuin pystymme, sillä kello ja sää ovat meitä vastaan.\nKomensin jalkani liikkeelle ja astelin Fabrizion perässä terassin reunaa mökin taakse, mistä ensimmäinen nousu alkoi. Oli ihanaa olla tutun ja luotettavan Fabrizion köydessä, kun edessä oli tähän astisen elämäni jännittävin nousu. Pystysuora seinä edessämme katosi loputtoman näköisenä ylös pimeään yöhön. Kaikkialla kallion pinnalla oli pakkasen ja tuulen vuoren kylkeen puhaltama sininen huurre. Katsoin taakseni. Pimeää, ei yhtään tähteä.\nKun ojensin käteni ja kosketin jäistä kiveä, äkkiä tiesin taas, missä ja kuka olin. Pieni kiipeilyhansikkaan hipaisu kiinnitti minut takaisin tämän planeetan pintaan, ankkuroi edessäni olevaan kiveen, ja sydämeni poukkoilu asettui. Se muuttui keskittymiseksi. Olipa millainen tahansa pimeys ympärillä ja pakotus lihaksissa, huurteeseen käärittynäkin kivi tuntui turvalliselta.\nHeti ensimmäinen nousu otti luulot pois. Seinä oli jyrkkä, ei teknisesti ollenkaan minulle mahdoton. Mutta kiven päälle oli kasautunut paksu kerros pöllyävää, liukasta lunta. Paljaissa kohdissa edellisen päivän loskaantunut nuoska ja vesi olivat jäätyneet kallion pintaan ohueksi jääkalvoksi, joka kuoriutui irti eikä sallinut pitävää otetta. Jokainen käden- ja jalansija oli tutkittava tarkkaan ja tuplavarmistettava.\nToisella köydenmitalla, puolenvälin vaiheilla lipesin juuri ennen kuin ylhäällä kivisen lipan päällä ilman näköyhteyttä minua varmistava Fabrizio ehti kiristää köyden. Putosin muutaman metrin alaspäin ja jysähdin kylki edellä seinässä olevaan ulkonemaan. Silmissä vilisivät tähdet, ja keuhkoni tyhjenivät iskun voimasta. Olisin ehkä parkaissut, mutta ääntä ei kuulunut. Retkahdin köyteen, ja refleksiomaisesti yritin haroa seinästä kiinni. Ylhäältä kuului Fabrizion huuto, kun hän tunsi painoni reuhtaisun köydessä:\nYritin vastata, mutta en saanut ääntä puristettua survotuista keuhkoistani. Mitään ei kulkenut sisään tai ulos. Hetken haukoin ilmaa kuin kala kuivalla maalla ja sain sitten kähistyä:\n– Just a second.\nNojasin muutaman hetken ajaksi otsani vasten seinää ja yritin hengittää. Tovin kuluttua pystyin taas liikkumaan. Vauhtini kuitenkin hidastui, sillä aina osuessaan kallioon tai köyteen kylki kipunoi ärhäkästi. Lisäksi oikean käden ojennus suoraksi oli erittäin epämukavaa, ja hengästyessäni minun oli pakko pysähtyä: oli kuin keuhkoni olisivat toimineet vain puoliteholla eivätkä vain suostuneet ottamaan vastaan tarpeeksi ilmaa.\nFabrizion kyselyyn vastasin hymyillen lyhyesti “I’m ok.” ja jatkoin matkaa. Oppaat olivat jo muutenkin takaisinkääntymisvalmiudessa, joten en halunnut aiheuttaa lisää syitä perääntyä. Olin hitaampi, mutta pystyin etenemään.\nSeuraavan puolentoista tunnin aikana kukaan ei puhunut mitään lukuunottamatta oppaiden ja kiipeilijöiden lyhyitä haukahtavia ohjeistuksia ja merkkejä toisilleen. Jokainen köydenmitta oli haastava; seinät jyrkkiä, kiinteät köydet jäässä, ja irtolumi pöllysi. Suojaton seinä oli altis jatkuvasti ympärillämme tanssivalle tuulelle, ja viima jäädytti sormet toimimaan entistäkin kankeammin. Aina Fabrizion kiivetessä edellä ylös varmistusta tekemään, työnsin käden salaa takin alle ja vedin rintaliivin rintakehän ympäri kulkevaa kuminauhaa hetkeksi irti iholta. Kuminauhan paine tuntui musertavalta kylkeä vasten.\nMinä reittimme upeimmassa – ja ehkäpä myös jännittävimmässä – kohdassa\nOppaat työskentelivät keskittyneestä. Yhtään vaakassuuntaistakaan siirtymää ei tehty ilman tuplavarmistettuja kiinnityksiä seinään. Fabrizio kertoi hiljaisella äänellä:\n– Viikko sitten kiipeilijä putosi tältä seinältä ja kuoli, koska ei ollut varmistanut itseään kunnolla. Hän oli luultavasti niin väsynyt, että unohti tai ei jaksanut. Pystysuorien seinien keskellä alkavat vaakasuuntaiset siirtymät helposti tuntua valheellisen turvallisilta, vaikka edelleen olemme yhtä korkealla ja yhtä suojattomia. Keskittyminen ei saa herpaantua hetkeksikään. Myöskään kiinteisiin köysiin ei saa luottaa, aina pitää olla kunnon varmistus.\nKylmin hetki oli juuri auringon kurkistaessa horisontin takaa. Varpaani olivat kevyiden, lämpöisempiin olosuhteisiin tarkoitettujen kenkien sisällä lähes tunnottomat kylmästä, ja kipristelin niitä jatkuvasti pitääkseni veren kiertämässä. Olin joutunut vaihtamaan kiipeilyhansikkaat paksuihin rukkasiin, jotka olivat hankala yhdistelmä jäisten köysien kanssa, ja paksuista kintaista huolimatta sormeni eivät suostuneet lämpenemään.\nNouseva aurinko maalasi italialaisen vuoristomaiseman pastellisävyihin, ja näky oli niin kaunis, että jäinen helmi kilahti tunteikkaan kiipeilijän poskelle.\n3977 metrin korkeudessa pysähdyimme, oppaat kokoontuivat yhteen, ja ensimmäistä kertaa liikkeelle lähdön jälkeen pääsimme Heikin kanssa riittävän lähekkäin vaihtaaksemme ajatuksia. Matterhornin huippu yläpuolellamme pysyi sitkeästi piilossa pilviverhon takana, mutta maisema oli sanoinkuvaamattoman kaunis, ja tiesin jälleen kerran, miksi tätä hullua lajia rakastan. Juurikaan puhumatta kyyhötimme Heikin kanssa rinnakkain pienellä tasanteella tallentamassa hetkeä sydämiimme, kun oppaat pontevan keskustelun jälkeen kääntyvät ympäri. Fabrizio laskeutui luoksemme ja puhui hiljaisella, päättäväisellä äänellä:\n– On liian vaarallista jatkaa. Lunta on liikaa, ja huipulla tuulee kovaa. Tämä tuore puuterilumi ja pettävä ohut jää ovat todella liukkaita ja kuten olette huomanneet, edes jäärauta ei tunnu löytävän kunnon otetta. Olemme myös liikkuneet liian hitaasti. Olen pahoillani, mutta meidän on palattava.\nSeuraavan harjanteen edessä\nPettymys iski lujasti. Näin omien tunteideni heijastuvan Heikin kasvoilla, ja nyt vasta ymmärsin, kuinka paljon olin tätä halunnut. Muutamaan sekuntiin kukaan ei sanonut mitään. Sitten kuin yhdestä suusta totesimme:\n– You are the boss, Fabrizio.\nAamuvarhainen taivas kukki ympärillämme sopimattoman heleissä väreissä suhteessa siihen, että olimme juuri saaneet huonoja uutisia. Näkyvyys oli parantunut huomattavasti eilisestä. Nyt maisema oli kirkas melkein huipulle asti, vain pari kolme sataa viimeistä Matterhornin vertikaalimetriä piilotteli aamuauringon pinkiksi sävyttämän valkoisen pilvimassan sisällä. Ensisilmäyksellä se näytti suorastaan kutsuvalta hattaralta, mutta kun sitä katseli hetken aikaa, huomasi, että pilvet pyörteilivät kiivaasti, ja osa huipun valkoisesta hupusta oli tuulten huipulta pöllyttämää lunta. Olosuhteet siellä olivat kaukana ruusuisesta.\nTakaisin kääntymisen hetki oli ainoa kerta nousun aikana,\njolloin olimme niin lähekkäin, että pääsimme samaan kuvaan\nSaatoin tuskin kuvitella huipun tilannetta, sillä täällä viitisensataa vertikaalimetriä alempanakin oli hyytävän kylmä, ja tuuli iski navakasti vuoren suojattomalle rinteelle, jolla seisoimme. Vaikka käsissäni oli paksuimmat kintaani, sormeni olivat kuin jääpuikot. Varpaita kirveli ja nipisteli kevyiden kesäkiipeilyyn tarkoitettujen La Sportivan Trango Cube X -kenkien sisällä. Myös oppaat olivat kylmissään, ja Carlon kädet olivat niin kylmettyneet, että mies myöhemmin tunnusti niihin sattuvan niin, että häntä melkein itketti. Olosuhteet olivat selättäneet meidät.\nAamu koittaa Matterhornilla\nLaskeutuminen takaisin mökille tuntui vielä hankalammalta kuin nousu, sillä köysilaskeuduttaessa keskivartalolla tehdään yllättävän paljon töitä, ja vatsalihasten jännittäminen sai silmäni kyyneltymään (tällä kertaa ei liikutuksesta).\nPidimme kunnon tauon kylmällä Rifugio Carrel -majalla, jolla olimme yöpyneet. Tunnin levon ja tankkauksen jälkeen kokosimme loputkin varusteet mukaamme ja lähdimme pitkälle laskeutumiselle alas rinnettä.\nPaluumatkalla köysistöt kulkivat omaa tahtiaan, ja huomasin minun ja Fabrizion jäävän viimeiseksi. Olin auttamattoman hidas. Hengästyessäni tuntui kuin en saisi ilmaa keuhkoihini, joten aina raskaissa kohdissa jouduin pysähtelemään hengitystä tasaamaan. Onnistuin taittamaan aluspaitani helman kaksinkerroin ja sujauttamaan sen pehmusteeksi rintaliivin kuminauhan alle. Se helpotti hiukan liivin puristusta.\nTäälläkin yön aikana satanut lumi oli peittänyt reitin ja jäädyttänyt edellisen päivän loskan. Seinämät olivat pettäviä, ja liukastelin normaalia enemmän. Jos se itseäni turhauttikin, Fabrizio ei osoittanut millään tavalla tuskastusta ja harmistusta. Pari kertaa huomasin hänen katsovan minua tutkivasti, kun haukoin henkeä yrittäessäni saada ilmaa.\nTuntikausien laskeutumisen jälkeen saavuimme Rifugio Duca degli Abruzzi -majalle 2802 metrin korkeuteen. Oli kuin olisimme astuneet toiseen todellisuuteen. Mistä nämä ihmiset ilmestyivät? Majalla oli selvästi käynnissä päivän ruuhkapiikki: kymmenittäin alueella vaeltavia eränkävijöitä, muutama sporttinen turisti ja pari huippua kohti suuntaavaa kiipeilijäryhmää liikuskeli majan ympärillä. Istahdin ulkoterassin pöytään ja nautinnollisesti maistoin majan emännän suurella taidolla valmistamaa cappuccinoa. Vaikka tälläkin korkeudella oli viileää, vihdoin sormien ja varpaiden syväjää alkoi väistyä. Viimeinen puoli vuorokautta alkoi tuntua oudon etäiseltä ja siirtymä tähän ulottuvuuteen hupaisalta: vain hetki sitten olin erämaan armoilla, ja nyt istuin täällä maiskuttelemassa juustokakkua ja ihailemassa maitovaahdon päälle muotoiltua kahvisydäntä!\nEnää viimeinen rivakka vaellus gondolihissille, laskeutuminen laaksoon, ja seisoimme taas hissiaseman parkkipaikalla vuokra-automme vieressä, puolitoista vuorokautta lähdön jälkeen. Fabrizio edelleen manaili sääolosuhteita, mutta kukaan ei ollut kovin harmissaan. Olimme yrittäneet tosissamme, vaikka tiesimme todennäköisyyksien olevan meitä vastaan. Viimeinen sana kuuluu aina vuorelle, ja kun aidosti kokee tehneensä parhaansa, on vaikea tuntea katkeruutta.\nJonon viimeisen näkökulma\nHaikeus pisteli sydämessäni, mutta samalla olin iloinen, että saisin palata tänne uuteen yritykseen! Kiipeilyreittimme oli huikean jännittävä, ja olisi upeaa palata kokeilemaan, kuinka pärjäisimme noilla kivisillä seinillä toisenlaisissa olosuhteissa. Huiputuksen saamatta jääminen toki tuntui kirvelynä, joka aikojen kuluessa muuttuisi hiljalleen kaipuun jomotukseksi.\nYhtä asiaa olisin kuitenkin kovin toivonut. Mutta edes silloin kun viimeisen kerran käännyin auton takaikkunasta katsomaan kuinka Matterhorn hävisi kapean vuoristotien mutkan taakse, ei vuori paljastanut lakeaan katseelleni. Se, ettei vuori kertaakaan täällä ollessamme näyttäytynyt meille kokonaisuudessaan, tuntui pisteeltä EI:n iin päällä.\nVielä pari päivää saimme lepuuttaa ruhjeisia ja reissussa rähjääntyneitä olemuksiamme Italian syksyn viileydessä ennen kotiin paluuta. Pitkät tunnit leijuivat ohi kuin höyhenet, ja kulutimme ne istuen katukahviloissa, haaveilen tulevista seikkailuista. Kun sitten lentokoneen pyörät osuivat Helsinki-Vantaan kentän pintaan, saatoin tuskin uskoa, että vain kolme viikkoa oli kulunut siitä, kun innokkaana lähdimme kohti Venäjää. Mitä olinkaan saanut kokea, näitä muistoja sulatellessa menisi hyvä tovi!\nKaikkien aikojen Vuorenvalloitus-seikkailu oli nyt ohi. Tähän onttouden tunteeseen olisi vain yksi lääke – aavistatkin varmaan, mikä se on?\nHeikki paluumatkan traversella, missä taivas ja maa kohtaavat\nElbrusin huiputus pohjoisreittiä pitkin – huippupäivä\nIn elbrus, euroopan mantereen korkein vuori\nHavahduin herätyskellon ärhäkkäänä makuupussini uumenista kaikuvaan ääneen. Kello oli kolme aamuyöllä. Ensimmäinen ajatukseni oli sulkea silmät ja jatkaa makoisia unia telttakumppaneiden väliin muodostuneessa lämpöisessä kolossa. Hassua, että koko kiipeilyreissun ajan olin nukkunut katkonaisesti, mutta kun päästiin 4600 metrin korkeuteen, missä nukkumisen piti olla jo oikeasti hankalaa, nyt kyllä uni maistuisi!\nSitten muistin, missä olin, nousin istumaan pimeässä ja kuulostelin ympärilleni. Hiljaista. Tuuli oli irrottanut raivokkaat kyntensä telttamme liepeistä. Unipilvien hiljalleen väistyessä mieltäni sumentamasta oivalsin, ettemme olleet saaneet oppailta lähtöbriiffiä. Herätin telttakaverini Miken ja Heikin, ja päätimme alkaa valmistautua, vaikka muu leiri oli vielä hiljainen.\nTeltan oven vetoketjun avaaminen paljasti Kaukasuksen yön kauneimmillaan: kirkas, sametinmusta taivas kaartui yllemme vailla pilvenhattaraa, ja linnunrata hymyili minulle tuikkien. Kylmä tuuli tanssi vuoren lumisella rinteellä, ja saatoin jo teltan sisällä aistia ilman luihin ja ytimiin luikertelevan hyytävyyden. Mutta lumimyräkkä ja pilvet olivat poissa. Meillä oli huiputusikkuna!\nKuiskaten herätimme myös naapuriteltan väen. Heilläkään ei ollut tietoa, koska oppaat toivoivat meidän olevan lähtövalmiudessa. Mutta aiemmin viikolla keskusteluissa oli pyörinyt ajatus neljän lähtöajasta, joten päätimme olla valmiina tuolloin. Jos oppaat herättyään antaisivat toisenlaiset ohjeet, voisimme aina mennä takaisin telttoihin. Niitä ei siis purettaisi nyt aamulla, vaan ne jäisivät Lenz Rocksille yöpymisvarusteidemme kera odottamaan paluutamme huipulta.\nOppaiden teltassa yöpyneellä Eddiellä oli ollut monessakin mielessä vaikea yö. Vihaisena teltallemme saapuvan miehen paksusta skottimurteisesta vuodatuksesta sai sen verran selville, että häneltä oli jäänyt aamiainen saamatta ja termoskin oli vajaa. Niinpä täytimme puuroon aiotulla vedellä Eddien pullon ja jäipä yli vielä miehelle suuri mukillinen kuumaa teetä.\nLisää vettä emme enää ehtisi keittää, joten nakkasin kulhoni pohjalle kourallisen puurohiutaleita, kaadoin päälle vilpoista lumenmakuista vettä ja roiskaisin joukkoon vielä kourallisen pähkinöitä. Makuelämysten ykköspalkintoa aamiainen ei ehkä voittaisi, mutta nyt oli tärkeintä saada mahdollisimman paljon energiaa edessä olevaa tiukkaa päivää varten.\nHetken kuluttua heräilevät oppaat vahvistivat kello 04:n lähtöajan, ja apuopas Dima kertoi lyhyesti päivän takaisinkääntymisajat: meidän tulisi ehtiä satulaan (5350 m) ennen kello 10 ja huipulle (5642 m) ennen kello 12. Jos kutakin tavoitetta ei olisi määräaikaan mennessä saavutettu, takaisin käännyttäisiin riippumatta siitä, mikä oli tilanne tai syy viivästykselle. Ryhmälle luvattu kolmas opas oli ilmestynyt aamuyön pimeinä tunteina leiriin, mutta tuttavuutta emme päässeet tekemään. Lienee johtunut kielimuurista, mutta uusi opas seisoi koko odotusajan oppaiden teltan takana pimeässä kasvot peitettynä hiihtomaskin taakse. Aina kun häntä yritti lähestyä, hän siirtyi kauemmas, emmekä saaneet selville hänen nimeään tai nähneet hänen kasvojaan koko päivänä.\nPäivä alkoi samalla tavalla kuin kaikki muutkin, eli lähtö viivästyi jälleen. Yli puoli tuntia Heikki, Mike ja minä istuimme täysissä varusteissa teltassa tuulelta suojassa odottamassa, että pääsisimme liikkeelle. Lopulta kellon lähestyessä viittä, auringonkajon jo maalatessa taivaanrantaan ensimmäisen ohuen valonauhan, köysistömme oli valmis, naksautimme karabiinit kiinni, ja matka kohti huippua saattoi alkaa.\nVaikka tämä oli kauan odotettu suuri päivä, tiimi lähti liikkeelle levottomissa tunnelmissa. Jatkuvat viivästykset, briiffin puute ja tuntematon uusi opas nakersivat ryhmän itsevarmuutta. Mutta kortit oli jaettu, ja näillä oli nyt pelattava. Heikki ja minä kävimme lyhyen keskustelun ja rohkaisimme toisiamme keskittymään nyt vain olennaiseen, huipulle pääsemiseen.\nUusi opas asettui köysistön keulaan ja ryhtyi askeltamaan nopeassa tahdissa rinnettä ylös. Ylä-basecampistä katsottuna pohjoisrinteen Lenz Rocksilta traversena satulaa kohti halkova reitti näyttää loivalta. Olimme jopa ihmetelleet, miten satulan saavuttamiseen varattiin niin monta tuntia. Vielä Lenz Rocksiltakin reitti näyttää suhteellisen lyhyeltä, parin tunnin helpohkolta kävelyltä… Mutta voi kuinka väärässä olimmekaan!\nPöllämystynyt huiputtaja aamunkoitteessa\nAsetuin jonon häntäpäähän, edessäni Eddie ja takanani Heikki sekä perää pitävä Dima. Etsin tutun keinuvan askelrytmin ja ilakoin mielessäni taivaanrannan vahvistuvasta valojuovasta. Minulle huiputusyön pimeät tunnit ovat vaikeita, ja tällä kertaa välttyisin niiltä, sillä nousumme alkoi yhdessä auringon kanssa. Maiseman kauneudesta kyyneltyvin silmin katselin, kuinka valonsäteet kurkistivat horisontin takaa, ja hipoivat Elbrusin valkoisia poskia ensin ujosti, sitten rohkeammin. Hetken kuluttua vuori loisti aamuauringon sylissä kuin sateenkaari: Valon puolella hanki säteili kullankeltaisen ja oranssin eri sävyissä, joita metrien levyiset, loputtoman syvät railot harmaina leikkoivat. Harjanteen varjoon jäävä hanki häilyi yhä sinisenä ja sen läpi pusertuvat kivenlohkareet kääriytyivät uhkaavan mustiksi.\nKuten olen aiemminkin todennut, Elbrusilla ei yksikään etäisyys ole lyhyt. Taas sain huomata, kuinka kokematon olen etäisyyksiä vuorilla hahmottamaan, sillä nousu kumpuilevien lumiharjanteiden poikki satulaan kesti yli neljä pitkää tuntia. Jokaisen harjanteen takana oli uusi harjanne. Aina seuraava harjanne näytti kaukaa edellistä loivemmalta, mutta jostain syystä nousu ei missään vaiheessa helpottunut – eikä satula tuntunut tulevan yhtään lähemmäs.\nRyhmää johdattava opas piti yllä tiukkaa tahtia, olimmehan lähteneet melkein tunnin myöhässä. Kahden tunnin jälkeen pidimme kahden minuutin tauon, ja köysistön pysähtyessä useat tiimiläisistä – minä mukana – putosivat polvilleen hankeen lepuuttaakseen hetken polttelevia lihaksiaan. Korkeus tuntui päänsärkynä ja painavina raajoina. Aurinko vihloi silmiä. Nousu tuntui raskaalta. Kovin raskaalta.\nJossain kolmannen ja neljännen nousutunnin kohdalla\nNeljännen nousutunnin käynnistyessä satula alkoi hiljalleen piirtyä eteemme. Olimme nyt kokonaan auringon puolella, ja kuumuus valutti hikeä jokena pitkin otsaani ja poskiani. Edessäni kulkevan Eddien askel oli hidastunut ja muuttunut raskaaksi. Omatkin jäärautani tuntuivat turhan usein tarttuvan housunlahkeisiin, ja olo oli kuin hidastetussa filmissä.\nMinä katse huipussa\nSaavuimme satulaan neljän ja puolen tunnin vaelluksen jälkeen, hiukan ennen yhdeksää aamulla. Olin uupunut. Kiireisen tahdin vuoksi en ollut ehtinyt syödä tai juoda matkalla ja päätä särki. Viimein satulan pohjoispuolen taukopaikalle saapuessamme melkein putosin kivelle istumaan. Eddie kaatui selälleen viereeni hankeen, ja Heikki istahti raskaasti läheiselle kivelle. Tiesin, että voimavarani olivat pudonneet pakkasen puolelle, ja kaivoin nopeasti laukusta sokerista teetä ja energiapitoisinta evästä, mitä minulla oli mukana. Samaan aikaan pääopas Sasha sanoi jotain Dimalle, joka korotti äänensä:\n– Viiden minuutin tauko, sitten mennään!\nKäänsin selkäni ryhmälle ja epäuskon kyyneleet silmissä uskouduin Heikille:\n– Minun on saatava tankata kunnolla tai en ehkä jaksa. Tulimme ylös liian nopeasti, ja jos en saa tilannetta paikattua, loppuvat voimani!\nMyös Heikki totesi olevansa ‘ihan loppu’ ja kun katselin ryhmän kasvoja, kaikki olivat väsyneen näköisiä. Ilmeiden rohkaisemana nousin seisomaan ja pyysin oppailta:\n– Olisiko mahdollista pitää hiukan pidempi tauko? Mehän olemme täällä hyvissä ajoin, ja minusta tuntuu, että tarvitsen pidemmän tauon kuin viisi minuuttia, 15–20 minuuttia riittäisi varmasti!\nTiimin keskuudesta kuului myöntävää yninää. Maassa makaava Eddie nousi istumaan ja liittyi puheeseen:\n– Olen samaa mieltä. Nyt käsi ylös ne, jotka toivovat pidempää taukoa!\nKaikkien tiimiläisten kädet nousivat heti ilmaan.\nTämä sai pääoppaan Sashan menettämään malttinsa. Hän tönäisi apuopas Diman sivuun ja karjui kasvot punaisena niin, että huuto poukkosi molemmilla puolilla nousevien rinteiden kyljistä ja hyppäsi satulan läpi voimakkaana viheltävän tuulen mukaan:\n– Ne jotka tarvitsevat pidemmän tauon nyt, eivät pääse huipulle!\nSeurasi hiljaisuus. Olin häkeltynyt, mutta en ole tottunut vastustamaan opasta, joten pettyneenä istuin alas ja yritin tunkea Cliff Baria entistä nopeammin suuhuni. Sitten yllättäen kiipeilyparini poukkosi seisomaan ja vihaisena muistutti siitä, että olimme lähteneet myöhässä, koska oppaat olivat – taas – myöhässä, nousseet liian nopealla tahdilla yli neljä tuntia. Vauhdikkaan nousun vuoksi olimme saavuttaneet satulan tunnin ennen takaisinkääntymisaikaa, mutta sillä oli hintansa, ja kaikki tarvitsivat tankkausta. Jos nyt yhtäkkiä huiputus oli minuuteista kiinni, tarvitsisimme perustelun kiristyneelle aikataululle.\nTiukan sananvaihdon jälkeen saimme 10 minuuttia lisäaikaa. Sen loppuessa en tuntenut oloani juurikaan paremmaksi, mutta periksi en antaisi. Tunsin oppaiden arvioivien katseiden kiertävän ryhmää, kun aloin kankein, toimimattomin sormin säätää varusteitani takaisin selkään. Edessä oleva jääseinä näytti pelottavan jyrkältä, ja nyt olisi vain mentävä tahdonvoimalla. Kiipeilyparini katsoi minua tiukasti ja sanoi:\n– Minäkin olen väsynyt, mutta me pystymme tähän. Muista, että nyt mennään omalla tahdilla. Takaisinkääntymishetkeen on runsaasti aikaa.\nMatka jatkui hiukan yllättäen ilman köysiä. Sen sijaan, että olisimme kulkeneet halki laakean satulan ja nousseet jääseinälle kiinteitä köysiä pitkin, opaskolmikkomme ohjasi meidät viistosti seinän halki “oikoreitille”. Seurauksena ryhmä päätyi ilman köysiä jyrkälle jääseinälle.\nJääseinän traverse ilman köysiä\nJättäydyin viimeiseksi ja etenin voimia säästäen. Heikin lisäksi myös Eddie jättäytyi kanssani takajoukkoihin. Aluksi luulin hänen jääneen, koska hän halusi osoittaa tukea ja tiimihenkeä, mutta hetken kuluttua tajusin entisen erikoisjoukkojen sotilaan olevan paljon heikommassa kunnossa kuin minä. Itse asiassa tunsin pikkuhiljaa tauon ja tankkauksen tepsivän ja voimieni palautuvan, kun taas edessäni kiipeävän Eddien askel raahasi hetki hetkeltä enemmän ja aina muutaman askeleen välein lepäämään pysähtyessään hän putosi polvilleen. Tunnistin tilanteen ja aloin puhua kumarassa kulkevalle miehelle:\n– Mennään yhdessä. Otetaan 20 hidasta askelta ja sitten pysähdytään hengittämään viisi hengenvetoa.\nHengitystauko jääseinällä, taustalla itähuippu\nAloimme Heikin kanssa laskea askelia ääneen. Tuskainen skotti ei sanonut mitään, mutta tarttui rytmiin. Niin pieni kolmikkomme eteni jääseinän halki kohti kiinteitä köysiä hitaasti mutta väistämättä. Vaikka seinä oli jyrkkä ja korkeus kasvoi nopeassa tahdissa, tunsin nyt voimieni palanneen ja jossain puolenvälin tietämillä tiesin varmasti, että tänään menisin huipulle.\nEtenemistämme ensin vihaisen näköisenä etäältä seurannut Sasha ilmestyi yhtäkkiä vierelleni suojamaskin alta pilkottava suu sovinnollisessa hymyssä, ja alkoi kannustaa meitä. Hetken kuluttua hän etsi katseeni ja selitti, että oli kiirehtinyt huipulle menoa, sillä hän halusi päästä nopeasti alas hakemaan teltat Lenz Rocksilta ja takaisin ylä-basecampiin ennen iltapäivän pilviä.\nJääseinällä, taustalla näkyvät kiipeilijät ovat kiinnittyneinä kiinteisiin köysiin\nPysähdyin, vedin henkeä ja vastasin:\n– Sasha, kiitos kun kerroit. Mutta minä tulin tänne mennäkseni huipulle. En halua tinkiä mahdollisuuksistamme ja mennä liian lujaa, jotta pääsisimme takaisin teltoille nopeasti. Olemme joka päivä kiivenneet vielä iltapäivän myräkässä. Jos kyseessä olisi turvallisuusasia, ymmärrän ja hyväksyn sen. Mutta tänään kiire mukavuussyistä ei käy, jos se tuhoaa huiputusmahdollisuuksia.\nSasha katsoi poispäin ja nyökkäsi sitten vaisusti hymyillen, kun jatkoin:\n– Me huiputamme tänään Elbrusin, mutta tulemme hitaasti, pole pole! (swahilinkielinen fraasi “hitaasti” tunnetaan kaikkialla vuorikiipeilijöiden keskuudessa, kirj.huom.)\nSasha nyökkäsi uudelleen, töytäisi yhteisymmärryksen merkiksi minua kevyesti hartiaan ja siirtyi sitten kannustamaan takanani horjuvaa Eddietä. Saapuessamme kiinteille köysille noin puolivälissä jääseinää, tunsin yhtäkkiä olevani täysin palautunut, vaikka jääseinän traverse 5500 metrissä ei ollut keveimmästä päästä suorituksia.\nNaksautin köyden kiinni linjaan ja jatkoimme rauhallista nousua tasaisella tempolla. Kuin yhteisestä sopimuksesta jäimme Heikin kanssa Eddien luo muun ryhmän jatkaessa edellä.\nNiin me kolme nousimme hitaasti jäärinnettä askelia laskien. Aloin mitata etenemistämme vertaamalla korkeuttamme takanamme vastakkaisella puolella olevaan itäiseen rinteeseen, jossa saatoin nähdä koko matkan ylös asti. Se antoi perspektiiviä ja tunteen etenemisestä. Lähes yhtä paljon motivaatiota tuotti hetki, jolloin olin siinä korkeudessa, että saatoin viimein nähdä kaksi vuotta aiemmin sydämeni vanginneen Ushba-vuoren (4710 m) uhmakkaan tuplahuipun kaukana pilvien lomassa.\nLöydätkö Ushban pilvien lomasta?\nPari kertaa kysyin Eddieltä, oliko hän kunnossa ja vieläkö mennään. Molemmilla kerroilla hän pysähtyi huojahtaen, nosti hitaasti katseensa maasta ja saatoin aavistaa, että hän suojamaskinsa takana odotti katseensa tarkentumista kasvoihini. Sitten hitaasti ja karhealla äänellä skotti sanoi:\nSaavutimme jääseinän yläosan reilut puolisentoista tuntia satulasta lähdön jälkeen. Huipulle johtava polku laajeni nyt pari metriä leveäksi kaistaksi, joka kulki noin kahden jalkapallokentän kokoisen huippuaukean halki. Aivan aukean toisessa päässä väylä kapeni jälleen poluksi noustessaan kapealle harjanteelle, jonka päässä se oli: Euroopan mantereen korkein kohta, 5642 metriä merenpinnasta!\nNäkymä huipulta alaspäin laakealla huippualueelle\nHitaasti vaelsimme valtavan huippualueen halki. Huippuväylällä oli myös eteläpuolelta huiputtavia ja muutamat heistä etenivät tuskaisesti raahautuen, muutaman askeleen välein lepäämään lyyhistyen, vaikka nyt väylä nousi enää vain hyvin loivasti. Korkeuden vaikutus on uskomaton, kun sen näkee läheltä!\nAjan tikittäessä armottomasti eteenpäin, ja turn around time -rajan ollessa enää alle tunnin päässä Heikki ja minä teimme päätöksen: kellon tullessa puoli kaksitoista meidän olisi mentävä vauhdilla ja jätettävä Eddie oppaiden huomaan. Tämä on yksi vuorikiipeilyn haasteista: vaikka ryhmän tehtävä on tukea ja auttaa toisiaan, viime kädessä kyse on yksilösuorituksesta – tai oikeastaan Heikin ja minun kohdalla kiipeilyparin suorituksesta. Viime hetkeen asti olisimme valmiita tsemppaamaan skottia, mutta huiputusta, jonka eteen oli kovasti tehty töitä, emme olisi valmiita uhraamaan. Vaaratilanteissa toki tilanne on toinen, mutta nyt Eddie olisi oppaiden kanssa ja näköpiirissä koko ajan.\nMutta niin ei käynyt, ja elokuun 31. päivä 2019 kello 11.20 Elbrus-haave toteutui, ja astuimme Heikin kanssa huipulle Eddie muutaman tovin päässä kannoillamme ja päädyimme suoraan tiimiläisten ryhmähalaukseen. Ryhmäläisemme olivat huomanneet meidän jääneen odottamaan viimeisenä saapuvaa, ja he olivat päättäneet odottaa huipulla, kunnes koko tiimi olisi perillä:\n– Tietenkin, kyllähän kaikki piti saada mukaan huippukuvaan!\nKoko tiimi Elbrusin huipulla\nErityisen suuren rutistuksen annoin viimeisen Seven Summits -vuorensa juuri huiputtaneelle Mikelle. Halausten, onnitteluiden ja tuuletuskuvien keskellä hakeuduin pienen huippualueen reunamalle ja katselin alas eteläpuolelle. Jossain siellä alhaalla kaksi vuotta sitten seisoin katkera pettymys kurkkua kuristaen.\nNyt tunteiden kupliessa sisälläni käännyin ja kohtasin luokseni saapuneen Heikin, joka tiesi täsmälleen, mitä ajattelin, ja sanaakaan sanomatta tarttui käteeni. Siinä me seisoimme rinnakkain ja tuijotimme pitkään Kaukasuksen aurinkoiselle taivaalle täydellisen yhteisymmärryksen leijuessa välillämme. Pitkä tie oli kuljettu, mutta nyt olimme vihdoin täällä – Elbrusin huipulla, koko matkan laaksosta asti kiivenneinä.\nTiimin virallinen huiputuskuva\nPian oppaat alkoivat hoputtaa meitä takaisin alas. Paluumatka sujui minulta hyvin ja tunsin oloni väsymyksestä huolimatta vahvaksi. Jääseinällä laskeutuessamme Angela alkoi jäädä jälkeen jalkakipujen vuoksi. Satulassa pidettiin jälleen tauko, jonka päätteeksi maassa makaava Eddie ilmoitti, ettei hän vielä pystyisi jatkamaan vaan tarvitsi lisää lepoa. Oppaat sopivat, että kolmas – meille yhä kasvoton ja nimetön – opas jäisi Eddien kanssa. He tulisivat perästä, ja sillä välin me muut etenisimme nopeasti Lenz Rocksille ja purkaisimme teltat ylä-basecampiin laskeutumista varten. Pakkasin laukkuuni osan Eddien varusteista, jotta hänen laskeutumisensa olisi keveämpää, ja matka alas jatkui.\nPaluumatkan tauko satulassa\nRyhmä eteni mahdollisimman nopeasti, mutta Angelan jalkaa särki, ja myös teräsmies Michael ontui. Kiipeilyparini taas koki nyt saman energiaromahduksen kuin minä ylös mentäessä. Väkivahva Heikki käveli horjahdellen ja aina köysistön pysähtyessä edes muutamaksi sekunniksi, hän istui rinteeseen levätäkseen jokaisen mahdollisen hetken.\nMatkalla takaisin iltapäivän pilvet vastassa\nTelttojen purussakaan ryhmä ei ollut tehokkaimmillaan; Angelan jalka kovin kipeä, myöhemmin leiripaikalle saapunut Eddie istuskeli kivillä alueen reunamilla ja myös Heikin oli istuttava lepäämään. Mutta kuten sanonta kuuluu “pakko on paras muusa” ja -ylä-basecampiin pääsy houkutteli jo kovin. Kun teltat oli saatu pakattua, Mike ja minä jaoimme Eddien loput varusteet keskenämme kannettaviksi, ja matkan viimeinen osuus alkoi juuri pilvien alkaessa nousta.\nIltapäivän viimeisistä pitkistä laskeutumistunneista ei ole paljoakaan kerrottavaa. Kuin unessa tiimi kompuroi rinnettä alas huonossa näkyvyydessä ja tuulen keskellä. Michael kaaduttua uudelleen ja loukattuaan reitensä, varusteita jaettiin jälleen uudelleen. Lähes tasan kaksitoista tuntia sen jälkeen, kun lähdimme Lenz Rocksilta kohti huippua, ryhmä saapui ylä-basecampiin.\nKun pahalta haisevina, uupuneina mutta tyytyväisinä istuimme messin pöydän ääressä päivällisellä, silmäilin ympärilleni ja ajattelin, että suuri osa porukasta taisi olla liian väsyneitä käsittääkseen, mitä olimme tänään tehneet. Aterian päätteeksi Sasha piti puheenvuoron, jossa hän kehui ryhmämme suoritusta ja yhteispeliä:\n– Oikein hieno suoritus kaikilta, ja näin hyvää ryhmähenkeä näkee harvoin!\nAterian jälkeen sinnittelin vielä hammaspesulle ennen unia. Pesupaikalla laskevan auringon viimeisten säteiden valossa näin pienestä taskupeilistä kasvoni ensimmäistä kertaa pariin vuorokauteen. Näkyä voisi kuvailla vaikkapa hupaisaksi – tai sitten kamalaksi. Peilistä minua katsoi lähes tuntematon hahmo: tahmaisia hiussuortuvia roikkui pipon reunan alta, kasvot olivat hikiset, likaiset ja punakat. Päivän voimakkaan auringonpaisteen hankiheijastus oli tehnyt minulle tepposet, ja olin saanut mojovat auringonpolttamarakot sekä nenän että suun sisäpuolelle. Nenä oli turvonnut ja väriltään sirkuspellen punainen. Alahuulen sisäpinnalla oli suuria palorakkuloita, joista johtuen turvonnut alahuuleni törrötti kasvoistani kuin räjähtänyt lintulauta, ja rakkoihin osuva hammastahna aiheutti halki leirin kaikuvan parahduksen. Otus peilissä kuitenkin unohtui, kun katseeni lipui sivuun heijastavalta pinnalta ja juuri parahiksi ehdin nähdä, kuinka viimeinen valonsäde suuteli Elbrusin huippua kuin kiitokseksi kauniista päivästä. Sitten aurinko sukelsi takaisin horisontin taakse. Hyristen onnesta hoipertelin huiputusponnistukselta tuoksuvaan mökkiimme, jossa jo lähes koko muu tiimi nukkui uupunutta, vuorenvalloittajan unta. Me olimme onnistuneet!\n31.8.2019 klo 11.20 Mount Elbrus\nElbrusin huiputus alkaa: uskomaton kenkäsotku ja viimainen yö Lenz Rocksilla\nIn basecamp, elbrus, Lenz Rocks\nAamuyöllä kolmen aikaan heräsin kovaan lihaskramppiin vasemmassa jalassani. Vääntelehtiessäni reiden venytyksen makuupussin sisällä mahdollistavaan asentoon mietiskelin tyytyväisenä, kuinka hyväkuntoinen olin: Päätä särki hiukan, ja nenä vuoti jatkuvasta kylmässä oleskelussa. Ylävuoristokengän sisäkengän saumat olivat hiertäneet nahat pois sääristä. Mutta noita pieniä epämukavuuksia ei lasketa, ja olin paremmassa kunnossa kuin koskaan aiemmin tässä korkeudessa! Tehdyt nousut toki tuntuivat lihaksissa, mutta vain väsymyksenä ja maitohappoina, jotka sulavat levolla ja venyttelyllä.\nKatkonaisiin öihinkin olin jo ehtinyt tottua. Nytkin nukahdin krampin hellittäessä herätäkseni taas 05. Seitsemään asti jatkoin katkonaista torkkumistani, sillä lepo oli erityisen tärkeää nyt, kun meillä oli enää yksi päivä aikaa valmistautua huippurutistukseen.\nLepopäivän leiripukeutumisen tyylinäyte 😀\nLepopäivän ohjelmaan kuului levon ja tankkauksen lisäksi ainoastaan yksi ohjelmanumero: jäätikköpelastautumisen harjoittelua leirin yläpuolella jäätiköllä. Pidän pelastautumisharjoittelua erittäin tärkeänä jokaisella reissulla, sillä nämä ovat ainoita hetkiä, kun jäätikköpelastustaitoja pääsee treenaamaan oikeassa ympäristössä. Paitsi tärkeää, se on myös hauskaa. Treenasimme köysistön toimintamalleja erilaisiin putoamistilanteisiin, ja tietenkin putoamisen pysäyttämistä jäähakulla; ilosta hihkuen tiimiläiset syöksähtelivät vatsallaan, selällään ja kyljellään alas pitkin jäätikön pintaa ja koettivat sitten treenata oikean tekniikan vauhdin turvalliseksi pysäyttämiseksi jäähakulla.\nIltapäivän kulutimme ylä-basecampissä, kuumassa auringonpaisteessa ulkosalla auringossa lämmenneillä kivillä köllötellen ja pelaten Kniffeliä (saksalainen versio noppapeli Yatzysta). Tunnelma oli rento ja leiri melkein tyhjä: viimeiset aiemmin huipulle pyrkineistä olivat lähteneet samana aamuna laskeutumaan kohti ala-basecampia ja uusia kiipeilijöitä ei leiriin noussut. Kausi oli todella lopuillaan.\nPäivän tärkein uutinen oli suunnitelmien selkeneminen:\nNorjalaiset Kristen ja Marielle lähtisivät ensi yönä ylä-basecampistä kohti itäistä huippua oman oppaan kanssa. Me läntiselle huipulle pyrkivät lähtisimme seuraavana aamuna Lenz Rocksille pääopas Sashan ja apuopas Diman kanssa. Leiriytyisimme Lenz Rocksilla, ja kolmas opas saapuisi leiriin seuraavana yönä siihen mennessä, kun meidän olisi tarkoitus lähteä huipulle. Säätiedotus ennusti huiputusyrityksellemme hiukan huonompaa säätä kuin aiemmin, mutta tilanne ei ollut edelleenkään mahdoton.\nRyhmän oli vaikea hillitä riemuaan Sashan tumman katseen alla, kun Dima kertoi suunnitelmasta illallisella. Usean päivän ajan olimme eläneet epätietoisuudessa sekä spekulaatioiden ja ristiriitaisen informaation varassa, ja nyt alkuperäissuunnitelman toteutuessa olimme miltei haljeta innosta. Sydän jännityksestä ja odotuksesta kippurassa kömmin päivän päätteeksi makuupussiini. Lepo oli tullut tarpeeseen, mutta oli kuitenkin helpotus, että loputtomalta tuntunut odotus oli päättymässä, ja H-hetki oli aivan käsillä!\nUskomaton kenkäsotku ja nousu Lenz Rocksille\nKuudelta lähtöpäivän aamuna olin pontevana pystyssä. Yöllä olin herännyt norjalaisten lähtökolisteluihin, mutta uni oli tullut nopeasti, ja nyt olin täynnä energiaa. Lähtöajaksi oli ilmoitettu klo 09.00, mutta jo ennen aamiaista tepastelin ympäri leiriä innoissani ja täysin valmiina. Kun aamupalan jälkeen kahdeksan korvilla astelin ulos messistä, jo kymmenien metrien päästä näin majamme ovella seisovan kiipeilyparini Heikin kasvoilta, että jotain oli vialla – ja pahasti.\n– Mun kengät ovat kadonneet!\nKesti vähän aikaa oivaltaa, mitä oli tapahtunut. Heikillä ja minulla on La Sportivan G2-ylävuoristokengät – kuten myös norjalaisella Mariellella. Heikin kengät ovat kokoa 45,5 (ja ne on merkitty sekaannusten estämiseksi). Heikin kengät olivat yöllä olleet paikallaan makuulooshimme reunalipan alla, mutta jostain tuntemattomasta syystä Marielle oli ottanut Heikin kengät ja lähtenyt niillä kohti itähuippua! Majan lattialta löytyivät uudenkarheat G2-kengät –mutta ne olivat kokoa 42, eli yli kolme kokoa liian pienet Heikille.\nSeurasi hiljaisuus koko tiimin kerääntyessä Heikin ympärille. Miten tämä oli mahdollista? Miten Marielle ei ollut tarkistanut varusteitaan tai muuten huomannut kenkien valtavaa kokoeroa? Miten kolme numeroa pienempiin kenkiinsä säädetyt jääraudat oli saatu suuriin kenkiin huomaamatta, että jokin oli vialla? Tämä voisi tuhota koko Heikin ja minun huiputuksen. Oppaat kohauttelivat hartioitaan avuttomina: mahdollisuutta vara- tai lainakenkiin ei ollut, ei liioin yhteyttä Mariellen ja Kristenin oppaaseen.\nLoputon tamppaus ylämäkeen\nOnneksi tiimi toimi jälleen! Unkarilainen Angela oli vuokrannut oppaiden kautta ylävuoristokengät huiputusta varten, ja harmikseen saanut liian isot kengät, kokoa 43. Ne mahtuivat juuri ja juuri Heikin jalkoihin, vaikka rutistivat miehen varpaat tuskalliselle kippuralle. Angelan jalka on yhtä kokoa isompi kuin minun, joten annoin hänelle omat kenkäni, jotka ovat puoli kokoa isommat kuin Mariellen. Minä taas otin Mariellen kengät, jotka olivat myös minulle liian pienet – mutta minun olisi helpompi kiivetä niillä kuin Angelan.\nLähtisimme näin kiipeämään kohti Lenz Rocksia. Pienellä ripauksella hyvää onnea kohtaisimme nousun aikana norjalaisten tiimin ja saisimme vaihdettua kengät takaisin. Valitettavasti oppailla ei jostain syystä ollut mahdollisuutta viestiä norjalaisten oppaalle, kuinka tärkeää ryhmien olisi kohdata. Saatoimme siis vain toivoa heidän huomanneen kenkätilanteen. Jos ryhmät eivät kohtaisi, loppuisi todennäköisesti matka kesken Heikiltä ja minulta, sillä huipulle asti kolme ihmistä ei pääsisi liian pienissä kengissä ontuen.\nMutta ongelma oli nyt väliaikaisesti ratkaistu, ja lähtöajan koittaessa tiimi seisoi varusteet selässä majan edessä. Mutta oppaita ei näkynyt.\nTovin odoteltuamme oppaiden majan ovi aukeni, ja Sasha astui ovesta – ilman paitaa ja varvastossuissa ja tepasteli äimistyneenä täysissä varusteissa tuijottavan ryhmän ohi kohti pesupistettä hammasharja kädessään.\nIlmeisesti lähtö ei tapahtuisi vielä toviin. Levottomuus alkoi jälleen kasvaa tiimin sisällä. Kellon lähestyessä puolta kymmentä lopulta kysyin Dimalta, oliko aikataulu muuttunut, ja sain rennon vastauksen:\n– Mikäs kiire tässä on? Lähdetään kymmeneltä.\nLopulta pääsimme matkaan, ei kymmeneltä vaan lähempänä puolta päivää, yli 90 minuuttia ilmoitetun lähtöajan jälkeen. Onneksi sää oli vielä kaunis, ja askeleeni nousi huomattavasti edellistä nousua kevyemmin, vaikka laukku oli raskaampi ja kengät puristivat varpaita ikävästi. Sasha ohjasi tiimiä hitaasti ylös, ja vaikka tiimiläiset olivat jo huolissaan joka iltapäivä nousevasta tuulesta ja huononevasta säästä, pyrin nielemään huoleni ja muistutin itseäni siitä, että hitaus on hyväksi kestävyyden näkökulmasta.\nNousun puolivälin vaiheilla näimme norjalaisten ryhmän lähestyvän meitä. Marielle vaikutti lähinnä häkeltyneeltä, kun liian pienten kenkien kanssa kipuileva Angela varsin suorapuheisesti kertoi hänelle tilanteen. Marielle sanoi, ettei ollut huomannut koko nousun aikana kenkien kokoeroa. Ilmeisesti opas oli avustanut häntä jäärautojen kiinnittämisessä ja oli kyselemättä muuttanut raudat isoihin kenkiin sopiviksi.\nOlin sanaton. Tällaisia tilanteita ei vain saisi vuorilla syntyä, sillä seuraamukset voivat olla suurempia kuin ensisilmäyksellä saattaa vaikuttaa. Mutta olimme keskellä suoritusta. Nyt piti korjata ja nollata tilanne ja jatkaa matkaa.\nHuojentuneena Heikki, Angela ja minä laskimme reput selästä, ja lähes nautinnollisesti pujotin jalkani takaisin tuttuihin kenkiini. Angela tuskin sai toisen jalansa vuokrakenkään, kun sen kulunut nauha napsahti poikki.\nKenkien vaihtoa rinteessä\nJälleen seurasi hiljaisuus, kun katkennutta vanhaa kengännauhaa ilmassa roikottavan Angelan kasvot vääntyivät uudelleen turhautumisesta. Hetkeen kukaan ei sanonut mitään, ja oppaat kääntyivät tuijottamaan ylärinteeseen olkiaan kohauttaen. Onneksi tilanne ratkesi nopeasti, sillä olen varmuuden vuoksi jättänyt varakengänauhat päiväreppuni sivutaskuun, vaikka G2:ssani ei ole nauhoja.\nHidas eteneminen ja kenkäepisodi aiheuttivat sen, että emme olleet vielä lähelläkään leiriä, kun tuuli alkoi nousta kolmen maissa iltapäivällä. Olimme vasta Lenz Rocks -kivikon keskivaiheilla, kun pilvet vyöryivät ylitsemme, ja tuuli toi muassaan lumisateen. Loppunousu tehtiinkin kasvot maskien taakse suojattuina, etukumarassa viimaa vasten puskien. Leiriin saapuessamme sää oli muuttunut varsin haastavaksi, ja aiempi telttatreeni pääsi käyttöön, kun kovassa viimassa pystytimme teltat ja keräsimme lunta sulatettavaksi.\nTelttojen pystytystä lumimyräkässä\nKello oli jo 17.30, kun Mike, Heikki ja minä pääsimme telttaan ja aloitimme veden sulatuksen. Kaikilla oli kova nälkä, sillä aamiaisen jälkeen emme olleet syöneet muuta kuin hiukan välipalapatukoita kiipeämisen lomassa. Kömmimme makuupusseihin täysissä vaatteissa ja kuunnellen telttakankaan liepeissä ulvovaa tuulta sulattelimme vettä ja tutkimme ylä-basecampistä mukaan saatua eväspussia. Sen sisältä löytyi hiukan puurohiutaleita, purkillinen tölkkilihaa, näkkileipää, pähkinöitä ja teepusseja. Kun lisäsimme kekoon Suomesta tuomamme kuivakiisselipussit, saatoimme todeta naureskellen, että tässähän oli ihan juhla-ateria!\nMakuupusseissa nautittu päivällinen koostui sinä iltana näkkärin päälle taskuveitsellä viipaloidusta hiukan jäähileisestä ihraisesta säilykelihasta (joka oli niin kammottavaa, että se oli jo hassua) sekä kupillisesta lämmintä mehukeittoa ja parista kourallisesta pähkinöitä. Aterian jälkeen asetuimme huojentuneina ja hyväntuulisina lepäämään odottaessamme tietoa huomisen aikataulusta.\nPienen telttatiimimme hengitys ja kehot lämmittivät teltan lähes mukavaksi, ja seuraavan kerran havahtuessani oli pilkkopimeää. Kello näytti oleva 23.05 – olimme nukkuneet neljä tuntia!\nUlkona tuuli edelleen navakasti. Huipulle lähtöön oli enää muutama tunti. Pakkasin reppuni, juhlallisesti pesin varpaat hyisillä kosteuspyykeillä ja vaihdoin huiputusta varten säästämäni puhtaat sukat. Sitten sujautin pullollisen lumesta sulatettua, vielä kuumaa vettä makuupussin sisälle osittain lämmikkeeksi, osittain varmistaakseni, ettei se jäätyisi.\nJännitys oli poissa, vaikka tuuli riuhtoi teltan naruja edelleen raivokkaasti ja osoittamatta merkkiäkään tyyntymisestä. Olimme päässeet tänne asti. Tästä eteenpäin pitäisi vain keskittyä seuraavaan askeleeseen. Murehtiminen oli turhaa. Juuri nyt parasta, mitä saatoin tehdä, oli levätä.\nHuokaisin tyytyväisenä sukeltaessani takaisin pussin lämpöön ja ajattelin, että juuri nyt en olisi mieluummin missään muualla maailmassa kuin täällä pimeässä, tuulen repimässä, kosteassa teltassa odottamassa lähtökäskyä. Olin valmis revanssiin Elbrusin kanssa.


Yritystukea yritysten uudistumiseen ja rakennemuutoksista toipumiseen (Pirkanmaan ELY-keskus) - ely - ELY-keskus\nYritystukea yritysten uudistumiseen ja rakennemuutoksista toipumiseen (Pirkanmaan ELY-keskus)\nOsana hallituksen kärkihankkeita työ- ja elinkeinoministeriö on myöntänyt Länsi-Suomen alueelle yritystukivaltuutta ennakoivan rakennemuutoksen (ERM) hankkeisiin. Rahoitusta voivat hakea pk-yritykset yrityksen kehittämisavustuksena. Länsi-Suomen alueella rahoitusta on käytettävissä 6 miljoonaa euroa.\nEnnakoivan rakennemuutoksen (ERM) rahoitusta suunnataan hankkeisiin, joilla tähdätään yritysten uudistamiseen tai uusien mahdollisuuksien synnyttämiseen yritysten liiketoiminnassa. Uusia mahdollisuuksia tuo esimerkiksi digitalisaatio ja sen vaikutus liiketoimintaan, teollisuuden uudet toimintamallit ja verkostoituminen mm. alihankinnassa. ERM-rahoitusta voidaan myös kohdistaa yrityksiin, joiden toimialalla on näköpiirissä laajakantoinen rakennemuutos (esim. media-ala) tai toimialoille, joiden kehityksellä on olennainen merkitys myös muiden toimialojen yritysten kilpailukyvylle (esim. logistiikka-ala).\nRahoitusta voidaan käyttää myös yritysten tuottavuutta edistäviin hankkeisiin sekä hankkeisiin, joissa yrityksen tavoitteena on tuoteportfoliotaan kehittämällä tai muulla vastaavalla tavalla parantaa yrityksen kykyä kohdata markkinatilanteen vaihtelut. Hanke voi kohdistua myös em. asioiden valmistelu- ja selvitystyöhön. Erityisesti hankkeissa toivotaan olevan kokeilu- ja pilotointiluoteisia hankkeita, uutuusarvoa sisältäviä riskipitoisia hankkeita tai tuottavuutta ja uudistumista ko. toimialalla uudistavia hankkeita.\nYrityksen kehittämisavustuksella voidaan tukea myös yrityksen kasvua ja kansainvälistymistä.\nPk-yritysten toivotaan olevan aktiivisia ja hyödyntävän tätä mahdollisuutta hakea projekteihinsa kehittämisavustusta.\nEnsivaiheessa kannattaa ottaa yhteyttä ELY-keskuksen yritysasiantuntijoihin:\nRiitta Rakkola, puh. 0295 036 094\nAvustusta haetaan yrityksen kehittämisavustuksen sähköisen asioinnin kautta\nwww.ely-keskus.fi > Asioi verkossa > Yritystukien sähköinen haku


Yli 3500kg hyödyt /haitat?\nAihe: Yli 3500kg hyödyt /haitat?\nKirjoittaja Aihe: Yli 3500kg hyödyt /haitat? (Luettu 3174 kertaa)\nViimeksi paikalla: 8.07.2020 kello on 01:13\n« : 16.02.2019 kello on 16:16 »\nSuunnitelmissa päivittää kalusto alle 3500 kiloisesta yli 3500 kiloiseen. Mitä haittoja tai hyötyjä näette? Paljon kesäisin matkalla Euroopassa. Kuinka paljon tiemaksut nousevat. Entä Viatoll yms. boksit? Hankaloittaako paljon matkantekoa?\nVs: Yli 3500kg hyödyt /haitat?\n« Vastaus #1 : 16.02.2019 kello on 16:41 »\nEri maissa erilaisia ratkaisuja. mm Puola ViaToll , Itävalta vastaava ja muualla tiemaksut kovemmat. Nopeusrajoituksissa eroja. Mutta eihän nuo ylitsepääsemättömiä esteitä.\n« Vastaus #2 : 16.02.2019 kello on 17:03 »\n9 vuosi menossa + 3500 kg enkä ole vielä ongelmaksi kokenut.\nHinta erotkin on tiemaksuissa vähäisiä ja monissa paikoin alkovi autot maksaa painosta tai pituudesta riippumatta saman.\nBoxi tuo määrätyissä maissa hinnan alaspäin. Eikä kokokaan ole\nvielä koskaan rajoittanut matkan tekoa. Enempi nämä kulku vaikeudet on kuljettajasta kiinni.\nItsellä on nyt boxi tanskan salmiin, sama boxi toimii ruotsin ruuhkamaksuissa, norjan tieveroissa alennuksen kera ja sen saman boxin voi myös rekisteröidä ainakin itävallan systeemiin ja muutamaan entiseen itäblokin maahan. boxin nimi on Via toll.\nJa ranskaan on Bizz boxi, silta, tunneli ja moottoritiemaksut.\nJa myös Espanja menee samalla boxilla.\nEli ne haitat ja hyödyt on sitten henkilökohtaisia juttuja.\n« Vastaus #3 : 16.02.2019 kello on 17:26 »\nNiin saahan boxilla alennuksia. Pointti on siinä ettei sitä boksia tartte jos alle 3500 kiloa. Mm puola ja itävalta. Mutta kuten sanoin tuon voi lukea eduksi tai haitaksi kuka haluaa\n« Vastaus #4 : 17.02.2019 kello on 00:58 »\nMistä kyseisiä bokseja voi ostaa? Etukäteen netistä vai paikan päältä?\n« Vastaus #5 : 17.02.2019 kello on 08:47 »\nhttps://www.viatoll.pl/en/home Puolassa se ostetaan niitä myyvistä paikoista. Boksi maksaa 30€ (pantti) ja siihen ladataan rahaa oman tarpeen mukaan. Tuota rahaa kuluu siihen syötetyistä arvoista liikkuen, paino, saastearvo jne maksutien päällä olevien tunnistimien mukaan.\nItävallan systeemi tässä. https://www.asfinag.at/toll/vignette/digital-vignette/ Siellä ei ole joutunut tuota hankkimaan koska vaunuyhdistelmät (toisin kuin Puolassa) eivät tarvitse sitä.\nPääosaan hankitaan vignette rajalta ihan auton papereilla ja tuo aikaan määräytyvän vignetten hintaluokka määräytyy ajoneuvon koon mukaan.\nJa se kolmas, ostetaan maksupuomeilta niitä lupia moottoriteitten varsilta.\n"Masi" osaa kertoa tarkemmin omista jutuistaan.\n« Vastaus #6 : 17.02.2019 kello on 10:09 »\nPaino haittaa harvoin, mutta pituus toisinaan. Kahdeksan metrin auto ei edelleenkään sovi samaan tilaan kuin kuusimetrinen, vaikka kuskilla olisi 50 vuotta ajokokemusta. Useimmiten tämä tulee esiin, kun liikkuu kaupunkien tai kylien keskustoissa tai haluaisi erinomaisella sijainnilla oleville vanhoille leirintäalueille, jotka ovat pieniä ja ahtaita, alunperin telttailijoille suunniteltuja. Tällaisella olen useamman kerran ollut Italiassa, mutta myös Ranskassa, Saksassa ja Benelux-maissa.. Pitch voi hyvin olla vain 5-6 metriä pitkä ja alueen portti alle kolme metriä kapea, johon kääntyminen yhtä kapealta ajotieltä voi käydä mahdottomaksi pitkällä autolla. Paljon useammin on alueella näyttänyt siltä, että isoilla autoilla pääsee vain osaan pitcheistä ja useimmiten juuri ne parhaat paikat ovat pääsemättömissä. Useamman vuoden olen asiaa tarkkaillut, kun on jatkuvassa pohdinnassa itselläkin, millaisen kulkineen aion isona hankkia (vai hankinko mitään).\nTakaylitys on sitten vielä asia erikseen, mutta varmasti kannattaa kiinnittää siihen hankittaessa huomiota. Jokunen saarekevuoteellinen, minkä olen nähnyt, on kyllä ollut melkein sataprosenttisesti tasaisen maan asfalttiristeilijä. Tämä nyt varmasti on aloittajan tiedossa, mutta lukeehan näitä muutkin...\nOikein tiukassa paikassa peltiohjaamoista leveämpi integroidun keula saattaa myös aiheuttaa vaikeuksia, mutta isompi ongelma saattaa olla suurempi vaurioherkkyys ja kalliimmat osat.\nSitä kun kerran vuoteen on tehnyt noin kuukauden Keski-Euroopan reissun, niin arvostaa tiemaksujen maksamisen helppoutta. Ajaa mistä haluaa ja maksaa, mitä pyydetään, tilanteen mukaan. On aivan eri asia, jos asuu alueella, missä boksit on käytössä ja tekee useamman reissun vuoteen.\nFinnlinesilla on jonkinlaiset hintaerot lauttamaksuissa, mutta ei ne mahdotonta lovea kokonaisbudjettiin tee.\nRahalla tai pienellä lisävaivalla näistä ongelmista selviää, ellei sitten ole pakko päästä juuri tiettyyn paikkaan, mihin isompi ei sovi. Yöpyy sitten kauempana keskustasta stellplatzilla tai isommalla alueella, ja kulkee kohteeseen vaikka taksilla. Pyörät tai mopo tietenkin sopii isoon autoon mukaan vaikeuksitta, tuo on pienen takatallin ohella oman kulkineeni pahin puute.\nTaitaa suuremmat murheet tulla jatkossa päästöluokituksista . Lontoon alueella jäi toissa vuonna käymättä maksujen takia, olisi mennyt liian vaikeaksi.\n« Vastaus #7 : 17.02.2019 kello on 10:27 »\n« Vastaus #8 : 10.03.2019 kello on 10:03 »\nSamaa olen miettinyt. Mutta c-kortillinen on varmaan hankalampi myydä?\nSitten rehellisiä vastauksia, kuinka moni on joutunut punnitukseen?\n« Vastaus #9 : 10.03.2019 kello on 10:08 »\n0 kertaa per vajaat 100.000 km matkailuautolla. Siitä reilusti yli puolet ulkomailla.\nJoitain on punnittu Ruotsissa. Kaarina ainakin.\n« Vastaus #10 : 10.03.2019 kello on 10:30 »\nKerran Ranskassa lähellä Bordeaux;ia .\nOnneksi oli tukeva alusta.\nPari fransmannia tyhjenteli vekottimiaan maksulapun kera.\nYou tube on pullollaan filmejä saksan ratsioista.\nPahimpia aikoja on nimenomaan lomakuukaudet.\nJa nämä ratsiat lisääntyy kokoajan, riski joutua on tietysti kohtalaisen pieni, mutta jossain maissa\nmuutaman sadan kilon ylipainosta kärähtää lomabutjetti kerralla.\nMutta matkailuautoilijoil le lohduksi, useimmiten kiinni jäävä on vaunun vetäjä.\nMyynnistä en tiedä, mutta eipä tuo edellisessä matkamökin vaihdoksessa ollut\neste, vaan kauppiaan mukaan helpompi myydä kun on alustana heavy duty.\nTäällä päin maailmaa on jo suomalaisittain pieniä vehkeitä + 3500 kg rekisteröity.\nTuosta kun katsoo, niin suurin osa noista olisi suomessa - 3500 kilosia.\n« Vastaus #11 : 10.03.2019 kello on 10:55 »\nNiin, muuta asiaa otsikkoon - siirrän tuon pelkän boksi-asian vastaavaan aloittamaani keskusteluun ulkomaan osiossa, jos siihen tää juttu pelkästään menee..\nTosia asia on kyllä se, että yli 3½tn auto on mitoiltaankin isompi. En pitänyt kuitenkaan isompana ongelmana sitä reissuillani.\nAikaisempina vuosina euroopassa isoin haitta minusta on nuo nopeusrajoitukset (jos niitä noudattaa) - siis "joutuu" sille pottupellolle motareilla rekkojen väliin osassa maita - en ajatellu kyllä hidastaa tulevana kesänä autosta huolimatta..\nNyt uutena tämä boxi-asia, jos kiertää usean boxipakkomaan kautta..\n« Vastaus #12 : 10.03.2019 kello on 17:22 »\nPilkoin boxeja (OBE/OBU) käsittelevän osuuden matkailu ulkomailla tuoreempaan topikkiin..\nVanhempaa kirjoitusta, mitä tuo uus ketjun on, en ottanut mukaan, jottei kronologia hämmennä sitä ketjua..\n« Vastaus #13 : 10.03.2019 kello on 17:49 »\nMatkaileeko kaikki yli 3,5 tonnin kulkimen omistajat ulkomailla, kuten tämä keskustelu antaa ymmärtää. Jos ketjua on lukenut, saa käsityksen että nuperokulkimen omistajat vain matkailevat ulkomailla, koska tolkun auto on kankea käsitellä. Sitten ihmetyttää, kuinka bussit ja rekat siellä liikkuu. Taitaa olla vain viiniä makunsa puolesta juovien horinoita.\n« Vastaus #14 : 10.03.2019 kello on 19:42 »\nLainaus käyttäjältä: ***** Turhan Höpöttäjä - 10.03.2019 kello on 17:49\nSitten ihmetyttää, kuinka bussit ja rekat siellä liikkuu. Taitaa olla vain viiniä makunsa puolesta juovien horinoita.\nMinä ainakin liikuin rekalla ja bussilla ihan eri paikoissa....\nToki niilläkin ahdasta on, mutta piskuisella retkuiluautolla menen ihan toisiin paikkoihin.\nSivu luotiin 0.388 sekunnissa. 36 kyselyä tietokannasta.


LVI-numeroihin perustuvien GTIN-koodien rekisteröinti | GS1\nLVI-numeron perusteella ei enää voi muodostaa GTIN-koodia LVI-info.fi -palvelussa, vaan jatkossa GTIN-koodien luonti tapahtuu yrityksen oman GS1-yritystunnisteen pohjalta. Aiemmin luotujen LVI-numeroon perustuvien GTIN-koodien käyttöä voi jatkaa normaalisti, mutta suosittelemme niidenkin rekisteröimistä yrityksen omiin nimiin.\nGTIN-koodit rekisteröidään GS1:n globaaleihin rekistereihin sen yrityksen nimiin, jonka tuotteen ne yksilöivät. LVI-tuotteilla on Suomessa käytetty usein LVI-numeroon perustuvaa GTIN-koodia, mutta tällöin tuotetta valmistavaa tai markkinoivaa yritystä ei voida tunnistaa koodin perusteella, sillä kaikkien LVI-numeroon perustuvien GTIN-koodien haltijana on GS1:n rekistereissä LVI-Numero Oy.\nGS1 Finland tarjoaa nyt yrityksellenne mahdollisuutta rekisteröidä tuotteillanne käytössä olevat LVI-numeroihin perustuvat GTIN-koodit maksutta yrityksenne omiin nimiin. Vaatimuksena rekisteröinnille on, että yrityksellänne on voimassa vähintään yksi GS1-yritystunniste. Mikäli teillä ei vielä ole omaa yritystunnistetta, voitte tilata sellaisen osoitteesta tästä linkistä.\nLue lisää yritystunnisteesta tästä linkistä.\nGS1-yritystunnisteen hinta riippuu siihen sisältyvien numeroiden määrästä sekä yrityksen liikevaihdosta ja on alkaen 122 euroa vuodessa + 60 euron myöntämismaksu (alv. 0 %). Hinnasto löytyy kokonaisuudessaan osoitteesta: https://gs1.fi/fi/palvelumme/palveluiden-hinnastot\nKun olette tilanneet oman GS1-yritystunnisteen tai jos yrityksellänne on jo sellainen, niin pyydämme teitä olemaan yhteydessä GS1:n asiakaspalveluun LVI-numeroihin perustuvien GTIN-koodienne rekisteröimiseksi. Ota yhteyttä asiakaspalvelu@gs1.fi.\nGTIN-koodin merkitys on kasvanut viime vuosina myös kiinteistö- ja rakentamisalan tuotteiden yksilöinnissä. Esimerkiksi Ruotsissa alan yritykset sitoutuivat vuonna 2018 yhteisessä julkilausumassaan GTIN-koodin käyttöön tuotteiden yksilöinnissä ja työtä on jatkettu kirjoittamalla erityisesti rakennustuotteita koskeva soveltamisohje GTIN-koodien käyttöön.\nTäältä löydät muutokset liittyviä kysymyksiä ja vastauksia\nUuden GS1-yritystunnisteen saat käyttöösi yleensä jo saman päivän aikana sen tilaamisesta.\nGTIN-koodit muodostetaan jatkossa GS1 Rekisteri -palvelussa, jonka saat käyttöösi, kun hankit yrityksellesi oman GS1-yritystunnisteen. GS1 Rekisterillä ei ole erillistä käyttömaksua ja sen käyttö sisältyy yritystunnisteen vuosimaksuun. Tutustuthan GS1 Rekisterin ohjeisiin ennen sen käytön aloittamista.\nMiksi LVI-numeroihin perustuvat GTIN-koodit halutaan rekisteröidä niitä käyttävälle yritykselle?\nLVI-numeroon perustuvat GTIN-koodit ovat LVI-Numero Oy:n nimissä, jolloin niitä käyttävä yritys ei käy ilmi tarkistettaessa niiden tietoja GS1:n GEPIR-tietokannasta. GS1 GEPIR (Global Electronic Party Information Register) on kansainvälinen tietopalvelu, jonka kautta voi tarkistaa GS1-numeroinnista vastaavan yrityksen tietoja.\nPalveluun on yhdistetty yli sadan GS1-maan yritystunnisteiden rekisterit yhdeksi näkymäksi ja esimerkiksi tulliviranomaiset joissakin maissa ovat ilmoittaneet alkavansa käyttää palvelua maahantuotavien tuotteiden jäljitettävyystarkoituksiin. Tietokannasta tarkistetaan, että koodit kuuluvat sille yritykselle, joka on ilmoitettu sen valmistajaksi tai markkinoijaksi. Tällöin voi muodostua ongelmaksi, mikäli koodi viittaa sitä käyttävän yrityksen sijaan LVI-Numero Oy:hyn.\nRekisteröimällä sähkönumeroon perustuvat GTIN-koodit omiin nimiinsä, yritys voi varmistaa voivansa jatkaa niiden käyttöä ongelmitta myös siinä tapauksessa, että esimerkiksi jonkin maan tulliviranomainen tai muu taho vaatii koodien jäljitettävyyttä. Tällä pyritään välttämään sitä, että tuotteilla käytössä olevat GTIN-koodit pitäisi vaihtaa.


Abeille - Athene\nKillat eli ainejärjestöt ovat kunkin tiedekunnan tai koulutusohjelman opiskelijoiden omia yhdistyksiä. Killan tarkoituksena on yhdistää alan opiskelijoita, ajaa näiden etuja sekä järjestää jäsenilleen toimintaa, kuten illanviettoja, saunailtoja, sitsejä, vuosijuhlia ja ekskursioita.\nEntä mitä ovat Athene ja\nTehdäänpä näin alkuun selväksi olennainen ero informaatioverkostojen (engl. information networks) ja Athenen välillä: informaatioverkostot on koulutusohjelma, kun taas Athene on kilta. Informaatioverkostojen koulutusohjelma vastaa nyky-yhteiskunnan haasteisiin poikkitieteellisillä opinnoilla ja ryhmätöillä. Opintoihin kuuluu insinööritieteiden lisäksi mm. viestintää, liiketaloutta, työpsykologiaa ja yhteiskuntatieteitä. Koulutusohjelma antaakin monipuolisia eväitä tietoyhteiskunnan uusien palveluiden kehittämiseen, eikä infolaisen tyypillistä ammattia ole, vaan poikkitieteellisyys tarjoaa mahdollisuudet moneen. Infolaiset ovat ulospäinsuuntautuneita oppimis- ja omaksumiskykyisiä sekä ilmaisultaan vahvoja ihmisiä, joskus Otaniemen humanisteiksikin kutsuttuja moniosaajia!\nInfolaiset ovat ulospäinsuuntautuneita oppimis- ja omaksumiskykyisiä sekä ilmaisultaan vahvoja ihmisiä.\nAthene on siis infolaisten oma kilta. Kaikilla muillakin Otaniemen koulutusohjelmilla on omat kiltansa. Kaikki infolaiset ovat myös athenelaisia, mutta kaikki athenelaiset eivät suinkaan ole infolaisia, vaan pieni kiltamme on houkutellut riveihinsä myös muiden koulusohjelmien opiskelijoita.\nAthene on yksi Otaniemen pienimmistä killoista – jäsenmäärä liikkuu noin 200 henkilön tienoilla. Informaatioverkostojen vuosikurssit ovat Otaniemen pienimpiä, mutta suhteet vuosikurssien kesken ovat juurikin sen takia läheiset. Athenella on T-talolla oma kiltahuone OLOhuone eli Olkkari. Olkkarilla Athenelaiset nauttivat aamu- ja iltapäiväkahvinsa, puurtavat koulutöiden parissa, väittelevät, pelaavat FIFAa tai biljardia, syövät lounasta – mitä ikinä keksivätkään. Toisin sanoen Olkkari on Athenelaisten koti.\nKuka tahansa voi löytää killan tarjonnasta jotain kiinnostavaa.\nAthenessa on ihmisiä joka lähtöön, ja siksi jokainen vuosi killan historiassa on tähän mennessä ollut varsin erilainen. Toimintaa onkin laidasta laitaan, ja kuka tahansa voi löytää killan tarjonnasta jotain kiinnostavaa. Athenelle ovat muodostuneet omat perinteensä ja sitsilaulunsa, mutta kiltana Athene ei ole kaavoihin kangistunut, vaan uusia perinteitä luodaan jatkuvasti. Mitä mielenkiintoisempia tapahtumia järjestetään siis ympäri vuoden.\nKiltana Athene pitää huolen informaatioverkostojen koulutusohjelman ja opiskelijoiden eduista ja osallistuukin aktiivisesti edunvalvontaan erilaisissa neuvostoissa ja toimikunnissa Aalto-yliopistossa. Athene pitää siis huolen siitä, että infolaisten kurssitarjonta on laadukasta ja monipuolista ja täyttää sille asetetut vaatimukset.\nInformaatioverkostojen hakukohteeseen haetaan korkeakoulujen yhteishaussa opintopolku.fi -palvelun kautta. Koulutusohjelma ei kuulu diplomi-insinööri- ja arkkitehtikoulutuksen yhteisvalintaan (DIA-yhteisvalinta), mutta on silti diplomi-insinöörin tutkintoon johtava hakukohde. Lisätietoa hakemisesta ja pisteytyksestä löydät Aallon hakijapalveluiden sivuilta.\nLisätietoja koulutusohjelmasta löydät osoitteesta informaatioverkostot.fi.\nKysyttävää? Athenen Abitiimiin saa yhteyden abit@nullathene.fi, vastailemme mielellämme kysymyksiin!


Keittotaiteilua: Sitruunaiset kvinoaruudut\nKvinoan viehkon pähkinäinen maku on herätellyt ajatuksia kokeilla sen käyttöä myös leivonnassa. Erityisesti kotimainen luomukvinoa on ihan huipputuote!\nKvinoajauhojen myynti puoleen hintaan Espoon keskuksen valitettavasti lopettavassa Punnitse & Säästä -puodissa sai tarttumaan tuumasta toimeen ja lähdin kehittelemään reseptiä. Koska käteni on ranneleikkauksen jäljiltä paketissa, toteutuksesta vastasivat pitkälti perheen miehet. Bloggaus sentään hoituu tässä toipilaana ollessa hittaasti kädettömänäkin :)\nKvinoajauhosta tehty murotaikinapohja toimi aivan erinomaisesti (söimme Pikkukokin kanssa kilpaa taikinaa), samoin raikkaan yksinkertainen sitrustäyte. Päälliseksi pyöräytetty mantelinen ja kookoksinen kvinoacrumble jäi kuitenkin purutuntumaltaan aavistuksen kovaksi. Ehkä suurimoiden kiehautus ennen muruseokseen lisäämistä olisi ratkaisu? Täytyypä testailla!\nSitruunaiset kvinoapalat (24 cm neliövuokaan)\n300 g kvinoajauhoa\nSekoita kvinoajauhojen joukkoon leivnjauhe ja sokeri ja nypi joukkoon kylmä, kuutioitu voi. Sekoita joukkoon myös kananmunat. Murustele taikina vuoan pohjalle ja paista 175-asteisessa uunissa 15 minuutin ajan.\nRaasta sitruunasta keltainen kuoriosa, purista mehu ja sekoita ne keltuaisten (ylijäämävalkuaisista voi tehdä vaikka marenkeja) kanssa kondensoidun maidon joukkoon. Siirrä täyte odottamaan.\nHuuhdo ja valuta kvinoasuurimot siivilässä (nopea kiehautuskin voisi toimia). Sulata voi ja sekoita loput päällisen ainekset voisulan joukkoon. Levitä uunista otetun pohjan päälle ensin sitruunatäyte ja sitten kvinoapäällinen. Paista vuokaa vielä 25 minuutin ajan, jäähdytä ja leikkaa neliöiksi.\nJulkaissut Paula klo 15:07\nTeemat: jälkiruuat, kakut, leivokset, makeat\nJael 24/4/17 18:10\nKaikki missä on sitruunaa on hyvää. Minulla onkin kaapissa kvinoajauhoa,joka pitää käyttää pois,joten kiitos ohjeesta:)\nPaula 24/4/17 18:35\nKokeile ihmeessä, sitruunan ystävänä täytteen tuplaaminenkaan ei ole välttämättä huono ajatus :)


Kirjaston antitäti hyssyttää: Ai did it!! Ai äm so häpi!\nHikoilen, tuuletan, rymyän ja kieriskelen onninautintoni kukkuloilla!\nTaustaa: Jemorynkin hehkuttaman maakuntakirjastokokousmanian kourissa poistuin syksyllä Metsosta ja hyppäsin bussiin. Keskellä Hämeenkatua päähäni pulpahteli mitä nerokkaampia ajatuksia. *piks* Kirjastoblogi! *poks* Nukketeatteria! *pam* Sitouttaminen! *Boing*\n*kräsh* *outch* (mutta tämän kuulivat vain muut kuin minä...)\nIdea oli niin nerokas, että ryntäsin postittelemaan tarjousta lukion englanninopettajille. Niidenkin mielestä idea oli niin nerokas, että pääsin heti seuraavaan kurssiin esiintymään - kulttuuriaihe ja kirja-arvostelu olivat tulossa joka tapauksessa.\nOlin niin nerokas, että olin oikeasti jopa lukenut pari nuorten kirjaa englanniksi. Ja ostanut niitä viime kesänä monta - tosi hyviäkin vielä. Ja olihan sitä hyvää aikaa lukea, ainakin kuukausi.\nEilen kirjoitin vinkkauksia finglishillä (Lucy menee wardrobeen ja löytää faunin lamppostin luota) sormet savuten ja silmät kyynelissä. Ei ole kovin helppoa kääntää hauskaa ja vitsikästä toiselle kielelle. Varsinkaan, jos ei ole kovin hyvä kertomaan sellaista muutenkaan.\nTänään pakkasin kirjat vinkkausreppuuni ja kirosin, että olin lopettanut polttamisen jo kuukausi sitten. Kirjoja oli monta. Ne painoivat.\nEn ole koskaan vinkannut lukioilaisille enkä ole koskaan vinkannut englanniksi. Paitsi viime yönä unissani, mutta koska se päättyi avaruusotusten tulittaessa maapallon tohjoksi, sitä ei lasketa.\nTänään minä sitten tein sen. Eikä vain kerran, vaan kahdesti! Yli seitsemällekymmenelle oppilaalle. Puhuin tästä ja tästä ja tästäkin vähän - niin ja tästä mutta englanninkielisestä versioista. Ja Narniasta ja Roald Dahlista ja kauhukirjoista, kuten Shadowmancerista. Olisin voinut puhua vielä monesta muustakin, mutta aika loppui.\nKannattaa uskaltaa vähän enemmän kuin luulee, tehdä vähän enemmän kuin pystyy - ja sitten maata reporankana kahvihuoneen sohvalla :).\nMinulla oli mielettömän kivaa - toivottavasti oppilaat eivät kärsineet liikaa! Iso kiitos teille kaikille!!\nLähettänyt antitäti klo torstaina, joulukuuta 14, 2006\nHuippua! Just kun ehdin tuolla omassa blogissani miettiä, onko se enkunopetus vallan rakenteiden jäystämistä eikä elävää kieltä :-D\nMinä olen aikasten lovessa ollut jo pitkään Diana Wynne Jonesiin ja Margaret Mahyyn. Umpituttuja nimiä epäilemättä, mutta minusta on vaan niin kiva naputella niitä sinne tänne.\nYou must be really crazy!\nHuh, kuulostaa mahdottomalta... Epäilen joskus, selviäisinkö hengissä vinkkauksesta yläkoululaisille ja lukiolaisille. Onneksi ko. kouluja ei ole meidän kunnassa. ;)\nOmasta lukioajastani ei ole vielä kovin montaa vuotta. Saatan ystävineni olla hyvin poikkeava, mutta sanonpa kuitenkin mielipiteeni. Nuortenkirjojen vinkkaaminen lukiolaisille ei välttämättä osu aivan kohdalleen. Ainakin meilläpäin kaikki lukuintoiset olivat hurmaavan wannabe-kultturellia sakkia (siis minä myös).\nEn tiedä miksi (johtuiko se sitten loistavan äidinkielenopettajamme huikeasta klassikkokurssista), mutta minun kaveripiirissä ainakin oli tuohon aikaan valtava klassikkoinnostus. Mutta ideana tuollainen kirjavinkkaus englanniksi on loistava. Tai vaikka saksaksi ja ruotsiksi ja latinaksi ja ranskaksi ja ja ja... Miksei meillä ollut tuollaista? Vääryys!\njee komppaan Diana Wynne Jonesin ja Margaret Mahyn kirjojen erinomaisuutta.\nDWJ varsinkin on mahtava :D\nja onhan se tietysti varmaan totta, että lukiolaiset saattaa ottaa itsensä turhan tosissaan, mutta jos englanniksi ei ole aiemmin lukenut, on parempi aloittaa nuortenkirjasta kuin Joycesta vaikka se olisi millainen klassikko.\nettä hyvältä kuulosti tämä vinkkaus =)\nRispektiä from Jemory!\nKaura: Joo, samoja suosikkeja täällä :). Kyllä opettajatkin tuntuivat innostuineilta kaikenlaiseen opetusuudistukseen jne., mutta tietty se vaatii hirveästi lisätyötä, johon ei taas ole rahaa eikä aikaa :/. Ei kyllä kadehdituta yhtään opettajien hommat!!!\nJaatiina: Eipäs vähätellä itseä. Opettaminen olisi mullekin mahdotonta, mutta kerrankos sitä tunnin jossakin hilluu ja puhuu pehmoisia hyvistä kirjoista :).\nBrandon: Hyvä pointti! Jos vinkkaisin suomenkielisiä kirjoja, varmaan ottaisin mukaan vähän erilaista matskua. Teininä sitä on itse kukin lukenut Zolan Nanan ja muuta yhtä mieltäylentävää :D. Ja tuttuja ovat eteeriset nuorukaiset/neitokaiset, jotka lepattavat hyllyjen välistä kantaen Sartren koko tuotantoa ja paria Camus'ta kaupan päälle :).\nToki kerroin oppilaille, että enkuksi on myös sarjakuvia, tietokirjoja ja aikuisten romaaneja (Da Vinci-koodista scifiin ja Waltariin asti) ja kaikkia saa lainata.\nOlipa teillä muuten hyvä äikänopettaja!\nLiina: Just näin :). Ja Jennille kiitokset!\nTäytyy käydä antamassa aploodeja antitädille. Oot sää rohkee kun vapaaehtoisesti astut lukiolaisten syötäväksi ;-).\nLainasin kirjoituksesti tekstiä vastatessani Tarinameemiin ja tulin samalla haastaneeksi sinutkin siihen.\nNostan hattua lukion opettajille. Omat tulivat vuosia sitten verran läheisiksi. Osa omista on, vuosikymmen myöhemmin, edelleen. Uskon että vinkkauksilla voi olla osuutensa tällä läheisyyden polulla.\nAntitäti on moderni. Sitätän vuosina 1987-1990 syntyneet arvostavat. Ja paikoittain 1970-luvullakin syntyneet, niin kuin opettajansa.\nHannaA: kiitos :). Ja hyvä, kun Norton päästi sut sisälle viimein.\nVoi Jussi, minkä teit... Ehkä mun pitää sitten menettää meemineitsyyteni... Kiitti kuitenkin käynnistä :).\nLilja: Ja 70-luvulla syntyneet tädit, hih. Olen kanssasi samaa mieltä opettajien kunnioituksesta. Jotenkin tuntuu, että nykyisin opettajien tosiaan pitää *ansaita* kunnioitus, joka ennen lankesi auktoriteettiaseman turvin. Ehkä sitä myöten opettajista on tullut parempia.\nJoskus jokainen bloggaaja kalleimpansa menettää. Älä välitä, tuosta se bloggaajan elämä vasta alkaa, vaikka aluksi viattomuuden menettäminen tietysti kirpaiseekin.


Kateviljelyä järviruokokatteella, osa 1 | Juuret maassa\n05/05/2014 by Kaisa\t2 kommenttia\n2 thoughts on “Kateviljelyä järviruokokatteella, osa 1”\nOletko Kaisa kuullut kirjasta Hulluna Hortaan? Sitä mainostetaan Kivenlahden roskiksissa. Ja kuulostaa ihan tutulta Kaisalta. Superfoodia takapihalta! 🙂\nOlen kuullut kirjasta, mutta en ole vielä tutustunut. Täytyy pistää muistiin, että etsin sen käsiini!\nMahtava uusittu luontonäyttely Espoon Villa Elfvikissä. Paljon touhuttavaa ja tutkittavaa pienillekin lapsille, muun muassa surviaissääsken toukkia hotkiva kolmipiikki! 🐟🐛Kiitos @villaelfvik! #villaelfvik #eläköönespoo #luonto #näyttely #taapero\nVilliä luonnonkosmetiikkaa itse tehden – shampoo, hoitoaine ja kosteusvoide


AMD:ltä Phenom II X6 1065T, X4 975 ja 840 - Hardware.fi\nHardware.fi > Uutiset > AMD:ltä Phenom II X6 1065T, X4 975 ja 840\nAMD:ltä Phenom II X6 1065T, X4 975 ja 840\nKirjoittaja Panu Roivas, 5. tammikuu, 2011 15:43 05.01.2011 15:43\nIntel vastikään julkaisi uudet Sandy Bridge prosessorit, jotka ovat vallanneet otsikot, mutta myös AMD:n prosessoripuolella tapahtuu hieman pienemmässä mittakaavassa.\nAMD päivittää Phenom II -mallistoaan kolmella päivitysmallilla, Phenom II X6 1065T:llä sekä Phenom II X4 840:lla ja 975 Black Editionilla. X4 975 on AMD:n neliytimisten suorittimien tämänhetkinen huippumalli 3,6 GHz taajuudella ja noin 200$ hinnalla. X4 840 102$ suositushinta tekee siitä houkuttelevan neliytimisen mallin budjettikoneisiin. Phenom II X6 1065T toimii 2,9 gigahertsin kellotaajuudella ja siitä löytyy kuuden magatavun verran L3-välimuistia.\nMuun muassa HardwareCanucks on tehnyt prosessoreista artikkelin. AMD:n mukaan suorittimet on suunnattu AM3-kannan päivittäjille, eikä niinkään SB:n kilpailijaksi. Myöhemmin tänä vuonna julkaistavat Llano ja Zambezi tulevat ottamaan mittaa Intelin uusista julkaisuista.\nAMD Athlon II X4 620 AMD Phenom II X4 975 AMD Phenom II X4 840\nEdellinen: Marvell helpottaa SSD-aseman ja kiintolevyn yhdistämistä\nSeuraava: Gigabyteltä mini-ITX-emolevy Fusion-prosessorilla


Hetki metsässä.: Joulumyyjäis tunnelmia\nAika menee ihan silmissä. Enää 11 yötä jouluun.. Kuten aiemmin joulukorttipostauksessa kerroin, otin myyntipöydän 4H.n joulumyyjäisistä. Joulumyyjäiset järjestettin viime viikon lauantaina, itsenäisyyspäivänä. Jouluiset leivonnaiset ja kutomiset tekivät kauppansa. Väkeä kävi ihan mukavasti aamupäiväistä, iltapäiväksi hiljeni, juuri kun Tiernapojat alkoivat esiintyä. Oli monenlaista mielipidettä siitä oliko päivä järjestää myyjäiset oikea. Samaan aikaan koulukeskuksessa juhlittiin itsenäisyyspäivää juhlallisin merkein.\nPariin otteeseen jouduimme olemaan kynttilänvalossa, kun sähköt menivät, mutta eipä se meitä haitannu. Jostain kajahti ilmoille, sähköjen mentyä vieno: "Hyvää joulua!" -toivotus. Vielä silloin puissa oli raskas tykky, joka todennäköisemmin oli syynä sähkökatkoihin. Tykkyoksat painoivat sähkölinjoja. Enpäs vain ehtinyt tätä tykkyä kuitenkaan kuvaamaan sen tarkemmin, aina oli muita kiireitä... Vaikka se tykky kaunis onkin, oli se hyvin raskas taakka puille. Paljon puita ja puiden latvuksia meni tuona aikana poikki. Myyjäispäivänä taisi olla myös kova tuuli ja sitä jatkui muutamia päiviä..Tykkytaakat putoilivat pois.\n4H.n pöydässä oli paljon käsintehtyjä,\npääasiassa itse käsintehtyjä jouluun sopivia tuotteita.\nIsäntämatin museon pöytä notkui jouluherkuista\nPS: suosittelen käymään itse paikan päällä,\nLapajärvellä, Isäntämatin museolla.\nTosin täytyisi kyllä itsekin tutustua paikkaan paremmin.\nPihapiirissä olen käynyt, ei ollut kai silloin auki muuten.\n(tämä ei ollut maksettu tai pyydetty mainostus..)\nItselläni tuli tänä vuonna jotenkin kauhea kiire joulukorttien kanssa. Vielä viime tipassa piti tehdä jo olemassa olevien korttien lisäksi kortteja, jotka mielestäni sopisivat kortin saajille.\nMutta tästäkin selvittiin. :)\nKokeneista esiintyjistä koostunut joukko Tiernapoikia,\nJouluun on 11 yötä. Osa joululahjoista on vielä hankkimatta.\nTänään suuntaamme elokuviin. Kun Aatsinki - The Story of Arctic Cowboys\nnäytetään koulukeskuksessa. Ajattelitko sinä käydä sen katsomassa?\nKertokaahan mitä tykkäsitte!\nElokuvalla oli eilen ensi-ilta kautta maan elokuvateattereissa.\nAatsinki - City -lehdessä\nLämpöistä joulunodotuksen aikaa!\nLähettänyt Pelaguu klo 11.23\nSussi 13. joulukuuta 2014 klo 14.10\nKivalta näyttävät myyjäiset! Tuosta elokuvasta en ole kuulutkaan, täytyypä tutkia.\nPelaguu 15. joulukuuta 2014 klo 8.48\nKiitos sussi! Myyjäisissä on aina oma mukava tunnelmansa.\nVikki 13. joulukuuta 2014 klo 18.05\nNyt on myyjäisaika parhaimmillaan! Kivannäköistä tarjottavaa ollut teilläkin! Aina keksitään kaikkea uutta, käsityöntekijät ovat luovaa joukkoa!\nEn myöskään tunne tuota elokuvaa!\nPelaguu 13. joulukuuta 2014 klo 20.17\nKiitos vikki! Niin on, olisipa ollut mahtavaa nähdä ulkomaan joulumarkkinoita, muutakin kuin lehdistä. Kokoajan tulee paljon uusia käsityöohjeita. Jos kiinnostaa elämä erämaassa niin sitten elokuva kannattaa kattoa.. No liittyy siihen hyvin vahvasti myös vanha lappilainen elinkeinokin.\nPelaguu 13. joulukuuta 2014 klo 20.13\nAnonyymi 13. joulukuuta 2014 klo 22.43\nKyllä tykkäsin elokuvasta. Tosi cawboita, ei mitään vain näyttelijöitä. Tunnelma oli hyvä, maisemat ja esim revontulet oli mahtavat. Selkeytti poroelinkeinoa, joka näytti tosimeiningiltä. Eipä siihen isompia vuorosanoja kaipaillut.\nPelaguu 14. joulukuuta 2014 klo 8.44\nMaarit 14. joulukuuta 2014 klo 2.25\nHienot tarjottavat myyjäisissä. Meillä oli eilen marttamyyjäiset. Itse en ollut myymässä, mutta tavarat olivat menneet kaupaksi. Tein myytäväksi pari piparitaloa. Mukavaa joulun odotusta!\nPelaguu 14. joulukuuta 2014 klo 8.45\nKiitos Maarit! Viime tipassa täälläkin älyttiin lähteä mukaan.\nseita 14. joulukuuta 2014 klo 20.14\nKiitos elokuvavinkistä. Täytyy käydä katsomassa.\nPelaguu 15. joulukuuta 2014 klo 8.47


Kakkuvelhottaren Puoti: Kakkupohjan leikkaaminen ja täyttäminen\nKakkupohjan voi valmistaa muutaman päivän etukäteen ja säilyttää hyvässä muovipussissa huoneenlämmössä. Kakkupohjan voi myös pakastaa. Samalla vaivalla voi tehdä useamman pohjan ja pakastaa vieras varaksi. Pohja otetaan vaan ajoissa sulamaan huoneen lämpöön ja käytetään normaalisti. Mitoita omat vuokasi niin, että saat ne mahtumaan uuniin yhtä aikaa.\nNopean kakkupohjan saa tekemällä vetopohjan eli kääretorttupohjan pellille ja ottalla sitä halutun mallisia paloja tai tekemällä suorakaiteen tai neliön kakun.\nKakkupohjan voi valmistaa muutaman päivän etukäteen. Viimeistään täyttämistä edeltävänä päivänä valmistettu kakkupohja on helpompi leikata. Säilytä pohja huoneenlämmössä. Pohjan voi halutessaan myös pakastaa.\nKakkupohjan leikkaamiseen käytetään sahalaitaista kondiittorin veistä tai sahalaista pitkää leipäveistä. Tärkeää leikkaamisessa on se että veitsellä sahataan, ei paineta.\nYleensä kakkupohja leikataan kolmeen osaan, mutta joskus myös kahteen tai pohjat voidaan paistaa myös erillisissä vuoissa. Näin toimitaan usein raskaiden kakkupohjien kanssa.\nKäännä kakkupohja suojapaperi ylöspäin. Leikkaaminen aloitetaan arvioimalla silmämääräisesti kolmasosa ylhäältä. Veitsi asetetaan kakun kylkeen halutulle korkeudelle ja sahataan ympäriinsä koko matkalta. Ei siis sahata suoraan läpi vaan pyöritetään kakkupohjaa. Kakkupohjan leikkaaminen on helpompaa pyörivällä alustalla tai esim. liukkaan muovin päällä. Lopuksi leikataan keskeltä läpi. Näin leikkauksesta tulee suora ja tasainen.\nToinen osa leikataan samoin arvioimalla noin puoliväli jäljellä olevasta kakkupohjasta. Alin osa voi olla hieman muita paksumpi. Kakusta tulee näin ollen hieman helpommin siirreltävä, mutta käytettäessä kakkupahvia se ei kuitenkaan ole välttämätöntä.\nKakkupohjan leikkaamisen jälkeen on vuorossa täytteiden valmistus ja täyttäminen. Täytteet tulee säilyttää kylmässä mahdollisimman pitkään. Myös hillo kannattaa pitää jääkaapissa, jolloin täytetty kakku viilenee nopeammin.\nKakku kannattaa aina täyttää edellisenä päivänä mikäli mahdollista. Hilloja käytettäessä ei tarvitse kostuttaa kakkua ollenkaan, mikäli käytät kuivahkoja täytteitä kostuta kakku kohtuullisesti käyttäen sivellintä (käytä omaa sivellintä tähän tarkoitukseen). Kostutukseen sopii hyvin maito, maitojuoma, mehut tai sokeriliemi. Älä koskaan kostuta lusikkaa käyttämällä, koska kakusta tulee helposti erittäin vetinen.\nKakku kannattaa koota pahviselle kakkulautaselle, joka on hieman pohjaa suurempi tai suoraan tarjoilulautaselle, mikäli on epävarma nostamaan täytettyä kakkua. Kakun kuorrutus massalla onnistuu helpommin ilman tarjoilulautasta tai pahvisen kakkulautasen päällä. Paksulla kakkulautaselle kakun voi tarjota sellaisenaan, mutta ohut kannattaa nostaa erilliselle tarjoilulautaselle.\nKakku täytetään aina laittamalla paistopinta alaspäin ja levittämällä aina raskaampi täyte ensin. Eli ensin hillo sitten kerma. Lusikoi hillo kakkupohjalle ja levitä paletilla (lasta). Lusikoi kerma ja levitä paletilla (lasta). Nosta seuraava kerros samassa järjestyksessä kuin oli leikatessa. Aseta alimman kerroksen päälle huolellisesti ja painele kevyesti. Jos leikkaus on mennyt vinoon, niin tässä vaiheessa kannattaa asetella kerros niin, että vinous tasoittuu ja huomioida se sitten viimeisen kerroksen asettelussa.\nTäytä seuraava kerros kuten edellinen ja asettele viimeinen kerros paikalleen. Katso tässä vaiheessa, että kakku on suora ja kerrokset reunasta tasan. Jätä vuoan suojapaperi vielä paikoilleen. Laita kakku jäähtymään peitettynä seuraavaan päivään. Mielellään pahviseen kakkulaatikkoon. Muovista kakkulaatikkoa voi käyttää, niin kauan kuin kakkua ei ole kuorrutettu massalla. Myös kelmu riittää. Kakku helpompi kuorruttaa kun se on jäähtynyt ja hieman jämäköitynyt, eivät kerrokset luista.\nLähettänyt SirpaA Kakkuvelhotar Velhotar klo 13.11


Plaani reissaa Kulennoisiin – Union Plaani\nKaakkois-Suomen Nelonen jatkuu Union Plaanin osalta vierasottelulla Savonlinnan Kulennoisissa, jossa vastustajana odottaa sarjakolmoseksi noussut KuP. Kuinka Plaanin peli rullaa Kulennoisten postimerkin kokoisella kotikentällä?\nUnion Plaani porskuttaa edelleen vahvasti sarjakärjessä. Kahdeksan pistettä perässä oleva FC Atomit on pysynyt jo jonkin aikaa lähimpänä uhkaajana, mutta sarjan kolmospaikalla joukkueet ovat vaihtuneet tiuhaan.\nKulennoisten Pallo on alkukauden kankeuksien jälkeen ryhdistäytynyt ja nykinyt pisteitä viime aikoina tasaiseen tahtiin. KuP ei ole kokenut tappiota Loviisassa kokemansa nöyryytyksen jälkeen viiteen viime otteluun.\nPaljon lienee hampaankolossa joukkueen edellisestä vierailusta Heinolassa, jolloin Plaanin fyysinen peli sai KuP-pelaajat käymään kuumina. Ottelu päättyi Plaanin 3-1 voittoon.\nUnion Plaanin voittoputki on viiden ottelun mittainen, eikä tappiota olla koettu kymmeneen viime otteluun. Silti Kulennoisiin lähdetään nöyrin mielin. Vieraspelin haastavuutta lisää Kulennoisten pienikokoinen kenttä.\nVierasreissun missaavat Plaanin pelaajista loukkaantumisen vuoksi Tomi Järvinen ja nilkkatulehduksesta kärsivä Mikko Halla. Antti Raidan pelaaminenkin on vielä epävarmaa. Jesse Peltonen on sivussa korttitilin täyttymisen vuoksi, kun taas Bowen Jaritramilla pitää kiirettä siviilitöidensä parissa.\nTuoreen värväyksen, Jens Tanskasen, pelaaminen on kiinni siirtopapereista, joiden pitäisi saapua ennen ottelua. Mikäli vain paperit ehtivät ajoissa, on Tanskanen joukkueen mukana.\nKieroon savolaiseen sääennustajaan ei ole liiaksi luottaminen, mutta ottelupäivälle ennustetaan pilvistä säätä ja lämpöä yli +20 astetta.